Справа № 1304/2-88/11
Головуючий у 1 інстанції: Городецька
Провадження № 22-ц/783/2159/14
Доповідач в 2-й інстанції:
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого:
Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П.,
Шеремети Н.О.

секретаря: Ясиновської Я.М.

з участю: представника
позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3, третьої особи
ОСОБА_4, її представника - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Галицького районного суду м.
Львова від 18 грудня 2013 року,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Галицького
районного суду м. Львова від 18 грудня 2013
року відмовлено у задоволенні позову
ОСОБА_2 до Першої Львівської державної
нотаріальної контори, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
третя особа: ОСОБА_4, про визнання
неправомірними вчинення нотаріальних
дій, визнання недійсними свідоцтв про
право на спадщину, визначення
додаткового строку на прийняття
спадщини, визначення частки у майні.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2.

Апелянт вважає, що оскаржуване рішення
є незаконним та необґрунтованим у
зв'язку з невідповідністю висновків
суду обставинам справи та
неправильним застосуванням норм
матеріального права. В апеляційній
скарзі зазначає, що приймаючи заяву
ОСОБА_8 про видачу свідоцтва про право
на спадщину на ? частини квартири
АДРЕСА_1, Перша Львівська державна
нотаріальна контора грубо порушила
норми чинного законодавства та
відповідно права ОСОБА_2 як спадкоємця
першої черги за законом після смерті
матері. Також вважає, що нотконторою
при видачі свідоцтв про право на
спадщину відповідачам ОСОБА_6 та ОСОБА_7
були порушені вимоги Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України від 18.06.1994 року.
Вказує, що строк для прийняття спадщини
ним було пропущено з поважних причин, а
саме у зв'язку з довготривалим
перебуванням на лікуванні. Крім того
апелянт, на підставі аналізу вимог
цивільного законодавства та
відсутністю заборони виділення
(визначення) частки померлого у
спільному майні, вважає, що позовні
вимоги щодо визначення часток у
спільній сумісній власності
підлягають задоволенню. Також
зазначає, що оскільки станом на 01.01.2004
року спадщина, яка відкрилась після
смерті ОСОБА_9 ніким не була прийнята,
то відповідно до вимог п.5 Прикінцевих
та перехідних положень ЦК України 2003
року його позовні вимоги правомірно
базуються на нормах цього Кодексу.

Просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким повністю задовольнити його
позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів не
вбачає підстав для задоволення
апеляційної скарги, виходячи із
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення у повній мірі відповідає даним
вимогам.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданих відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом своїх порушених прав, а суд,
здійснюючи правосуддя, захищає
порушені права цих осіб у спосіб,
визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту
міститься в ст.16 ЦК України.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що
суд, встановивши фактичні обставини
справи, для вирішення спору повинен
застосувати правову норму, яка регулює
виниклі правовідносини.

Скориставшись своїм правом, позивач
просив визначити йому додатковий
строк для подачі заяви про прийняття
спадщини за законом після смерті
матері ОСОБА_9 на підставі ст.ст.1270, 1272
ЦК України.

Районним судом встановлено, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_9

Відповідно до ст.529 Цивільного кодексу
Української РСР при спадкоємстві за
законом спадкоємцями першої черги є,
в рівних частках, діти (у тому числі
усиновлені), дружина і батьки
(усиновителі) померлого. До числа
спадкоємців першої черги належить
також дитина померлого, яка народилася
після його смерті. Онуки і правнуки
спадкодавця є спадкоємцями за законом,
якщо на час відкриття спадщини немає в
живих того з їх батьків, хто був би
спадкоємцем; вони успадковують
порівну в тій частці, яка належала б
при спадкоємстві за законом їх
померлому родителю.

Спадкоємцями першої черги за законом
були її діти, а саме: ОСОБА_2, ОСОБА_4,
ОСОБА_10 та ОСОБА_8

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу
Української РСР часом відкриття
спадщини визнається день смерті
спадкодавця, а при оголошенні його
померлим - день, зазначений в статті
21 цього Кодексу.

Оскільки ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_1,
то саме цей день є днем відкриття
спадщини після її смерті.

Після її смерті відкрилась спадщина на
1/2 частину квартири АДРЕСА_1.

Частиною 1 ст.548 ЦК УРСР визначено, що
для придбання спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв.

Статтею 549 Цивільного кодексу
Української РСР визначається, що
спадкоємець прийняв спадщину: якщо він
фактично вступив в управління або
володіння спадковим майном; якщо він
подав державній нотаріальній конторі
за місцем відкриття спадщини заяву про
прийняття спадщини. Зазначені в цій
статті дії повинні бути вчинені
протягом шести місяців з дня відкриття
спадщини. Особи, для яких право
спадкоємства виникає лише у випадку
неприйняття спадщини іншими
спадкоємцями, можуть заявити про свою
згоду прийняти спадщину протягом
строку, що залишився для прийняття
спадщини. Якщо строк, що залишився,
менше трьох місяців, він продовжується
до трьох місяців.

Відповідно до ч.1 ст.550 Цивільного
кодексу Української РСР строк для
прийняття спадщини, встановлений
статтею 549 цього Кодексу, може бути
продовжений судом, якщо він визнає
причини пропуску строку поважними.
Спадщина може бути прийнята після
закінчення зазначеного строку і без
звернення до суду при наявності згоди
на це всіх інших спадкоємців, які
прийняли спадщину.

Відповідно до ч.2 ст. 553 Цивільного
кодексу Української РСР спадкоємець за
законом або за заповітом вправі
відмовитись від спадщини протягом
шести місяців з дня відкриття спадщини.
Вважається, що відмовився від спадщини
також той спадкоємець, який не вчинив
жодної з дій, що свідчать про
прийняття спадщини.

Оскільки позивач у визначений законом
строк не вчинив жодної з дій, що
свідчать про прийняття ним спадщини
після смерті ОСОБА_9, а тому слід
вважати, що він відмовився від
спадщини.

Згідно із п.5 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України 2003 року правила
книги шостої ЦК України застосовуються
також до спадщини, яка відкрилася, але
не була прийнята ніким із спадкоємців
до набрання чинності цим Кодексом.

Однак, один із спадкоємців померлої
ОСОБА_9 - дочка ОСОБА_8 відразу після
смерті матері прийняла спадщину

Пунктом 113 Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій нотаріусами
України, затвердженої наказом
Міністерства юстиції України №18/5 від
18.06.1994 року, визначено, що доказом
вступу в управління чи володіння
спадковим майном може бути наявність у
спадкоємців ощадної книжки, іменних
цінних паперів, квитанцій про здані в
ломбард речі, свідоцтва про
реєстрацію(технічного паспорта,
реєстраційного талону) на
автотранспортний засіб чи іншу
самохідну машину або механізм,
державного акту на право приватної
власності на землю та інших документів,
виданих відповідними органами на ім'я
спадкодавця на майно, користування
яким можливе лише після належного
оформлення прав на нього. Ці документи
приймаються державним нотаріусом з
урахуванням у кожному конкретному
випадку всіх конкретних обставин і при
відсутності заперечень з боку інших
спадкоємців.

Оскільки ОСОБА_8 подала державному
нотаріусу оригінал свідоцтва про право
власності на спірну частину квартири і
у своїй заяві про видачу свідоцтва про
право на спадщину зазначила, що окрім
неї спадкоємців нема, самі інші
спадкоємці померлої ОСОБА_9, у тому
числі і позивач ОСОБА_2, у нотаріальну
контору із заявами про прийняття
спадщини не зверталися, а тому колегія
суддів погоджується з висновком
районного суду про те, що держаним
нотаріусом при прийнятті заяви ОСОБА_8
не було порушено вимог чинного на той
час законодавства, а доводи
апеляційної скарги у цій частині є
безпідставними.

Відповідно до ст.5 ЦК України акти
цивільного законодавства регулюють
відносини, які виникли з дня набрання
ними чинності. Акт цивільного
законодавства не має зворотньої дії у
часі, крім випадків, коли він пом'якшує
або скасовує цивільну
відповідальність особи. Якщо цивільні
відносини виникли раніше і
регулювалися актом цивільного
законодавства. який втратив чинність,
новий акт цивільного законодавства
застосовується до прав та обовязків, що
виникли з моменту набрання ним
чинності.

Так як ОСОБА_8 подала державному
нотаріусу оригінал свідоцтва про право
власності на спірну частину квартири,
вступила у володіння та управління
спадковим майном (доглядала за
квартирою, сплачувала комунальні
послуги тощо), тобто фактично прийняла
спадщину до 01.01.2004 року, а тому не
допускається застосування до спірних
правовідносин норм ЦК України 2003 року,
а застосуванню підлягають норми
законодавства, чинного на час
відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР 1963
року.

Районним судом встановлено, що вперше
ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом про
визначення йому додаткового строку для
прийняття спадщини після смерті матері
- ОСОБА_9, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 лише
18.10.2006 року.

25.01.2007 року Шевченківським районними
судом м. Львова цей позов задоволено,
однак ухвалою Апеляційного суду
Львівської області від 27.08.2007 року
рішення у даній справі скасовано, а
справу направлено до Галицького
районного суду м.Львова на новий
розгляд і 28.10.2008 року на підставі
поданої ОСОБА_2 заяви позов залишено
без розгляду.

17.08.2010 року ОСОБА_2 повторно подано
позов про визначення додаткового
строку для прийняття спадщини.

Свій позов про визначення додаткового
строку на прийняття спадщини, який
розглядався у межах даної справи,
ОСОБА_2 подав на підставі ст.ст. 1270, 1272 ЦК
України(а.с.179-181 т.1), а відтак,
враховуючи наведене вище, колегія
суддів вважає правильним висновок суду
першої інстанції про відмову у
задоволенні цієї частини позовних
вимог у зв'язку з невірним обранням
способу захисту порушеного права.

Крім того, позивачем у порушення вимог
ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України належними та
допустимими доказами не доведено того,
що протягом шести місяців після смерті
ОСОБА_9 існували причини, пов'язані з
об'єктивними, непереборними, істотними
труднощами, які унеможливили подання
ним заяви у нотаріальну контору про
прийняття спадщини.

Відповідно до свідоцтва про право
власності на квартиру від 04.04.1995 року
квартира АДРЕСА_1 належала на праві
спільної сумісної власності ОСОБА_6 та
ОСОБА_9, яка передана їм у власність у
порядку приватизації згідно із Законом
України «Про приватизацію державного
житлового фонду»

Видаючи ОСОБА_6 та ОСОБА_7(як
спадкоємцям першої черги після смерті
ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2)
оспорювані позивачем свідоцтва про
право на спадщину за законом після
смерті ОСОБА_8, державний нотаріус
виходив з того, що частки ОСОБА_6 та
ОСОБА_9 у спірній квартирі були рівними,
цього ніхто не оспорював, так вважав і
ОСОБА_2, подаючи 23.07.2007 року позов про
визначення частки у спільній сумісній
власності(т.1 а.с.145), принцип рівності
часток у спільній сумісній власності
закріплений і у ч.2 ст370, ч.2 ст.372 ЦК
України, а відтак суд правильно
відмовив у задоволенні цих позовних
вимог.

Згідно із ст.15 ЦК України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання.

Відповідно п.11 постанови Пленуму
Верховного суду України №14 від 18.12.2009
року «Про судове рішення у цивільній
справі» оскільки правом на звернення
до суду за захистом наділена особа в
разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів та осіб, яким надано
право захищати права, свободи та
інтереси інших осіб або державні та
суспільні інтереси (частини перша та
друга статті 3 ЦПК), то суд повинен
встановити, чи були порушені,
невизнані або оспорені права, свободи
чи інтереси цих осіб, а якщо були, то
вказати, чи є залучений у справі
відповідач є відповідальним за це.

В рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004 року в
справі №1-10/2004 Конституційний суд
України визначив, що поняття
«охоронюваний законом інтерес», що
вживається в частині першій статті 4
Цивільного процесуального кодексу
України та інших законах України у
логічно-смисловому зв'язку з поняттям
"права", треба розуміти як прагнення до
користування конкретним
матеріальним та/або нематеріальним
благом, як зумовлений загальним
змістом об'єктивного і прямо не
опосередкований у суб'єктивному праві
простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового
захисту та інших засобів правової
охорони з метою задоволення
індивідуальних і колективних потреб,
які не суперечать Конституції і
законам України, суспільним інтересам,
справедливості, добросовісності,
розумності та іншим загальноправовим
засадам.

На думку судової колегії, позивачем не
доведено, що ухваленням оскаржуваного
рішення порушені будь - які його права,
оскільки він, не вчинивши у визначений
законом строк жодної з дій, що свідчать
про прийняття спадщини, вважається
таким, що відмовився від спадщини, а
тому районний суд обґрунтовано
відмовив у задоволенні його позовних
вимог.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, а тому підстав
для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні
обставини справи, вірно застосовано
матеріальний закон та дотримана
процедура розгляду, передбачена ЦПК
України, а тому колегія суддів не
вбачає підстав для скасування рішення
суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314
ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Галицького районного суду м.
Львова від 18 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: