Справа № 2/1203/536/2012
Провадження № 22ц/782/5056/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у
складі :

Головуючого судді - Лозко Ю. П.

Суддів: Заіки В. В., Дмитрієвої
Л. Д.

При секретарі :
Івасенко І.А.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Луганську справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Артемівського районного суду м.
Луганська від 09 жовтня 2013 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2 про визнання майна спільною
сумісною власністю, припинення права
спільної часткової власності, поділ та
визнання права власності,-

ВСТАНОВИЛА :

У листопаді 2011 року позивачка
звернулась до суду з вказаним позовом,
який згодом було уточнено, в
обґрунтування якого послалась на те, що
в період подружнього життя з
відповідачем, яке зареєстровано 27
лютого 1988 року, сторонами на ім'я
відповідача було придбано будинок на
підставі договору купівлі-продажу,
який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.
Оскільки рішенням Артемівського
районного суду м. Луганська від 01
листопада 2011 року шлюб між сторонами
розірваний, між ними виник спір щодо
цього будинку та земельної ділянки, на
якій він розташований, тому позивачка
просила суд:

визнати житловий будинок, розташований
за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною
власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2.

визнати право власності за ОСОБА_3 на ?
частину житлового будинку з
відповідною часткою господарських та
побутових споруд, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1.

визначити порядок користування
житловим будинком, розташованим за
адресою: АДРЕСА_1, виділивши ОСОБА_3 у
користування: з житлового будику літ.
А-1: житлову кімнату літ. 1-3 площею 19,8 кв.
м., кухню літ. 1-2 площею 10,6 кв. м.,
котельню літ. 1-1 площею 3,9 кв. м.

визначити порядок користування
земельною ділянкою, розташованою за
адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням Артемівського районного суду
м. Луганська від 09 жовтня 2013 року
позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено.

Визнано житловий будинок, розташований
за адресою: АДРЕСА_1 спільною сумісною
власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2

Визнано за ОСОБА_3 право власності на ?
частину житлового будинку,
розташованого за адресою: АДРЕСА_1.

Домоволодіння за адресою АДРЕСА_1
розділено між співвласниками
наступним чином:

ОСОБА_3 виділено у користування 1-3
площею 19,8 кв. м. приміщення 1-2 площею 10,6
кв. м.; ? частину приміщення 1-1- площею 1,95
кв. м., погреб літ. В, сарай літ. Д, уборну
літ. У, ? огорожі №№4-6, що складає 50/100
реальних часток домоволодіння в
цілому, визнано за нею право власності;

ОСОБА_2 виділено у користування 1-4
площею 11,1 кв. м., приміщення 1-5 площею 13,2
кв. м.; ? частка приміщення 1-1 площею 1,95
кв. м., вхідний ганок літ. а2, сарай літ. Е,
сарай літ. Ж, ? частка огорожі №№4-6, що
складає 50/100 реальних часток
домоволодіння в цілому, визнано за ним
право власності.

Зобов'язано ОСОБА_3 та ОСОБА_2 здійснити
переобладнання у домобудівлі за
адресою: АДРЕСА_1: виконати перегородку
в приміщенні 1-1; закласти дверний
пройом між часткою приміщення 1-1
квартири №НОМЕР_2 та приміщенням 1-2
квартири №НОМЕР_1; заложити дверний
пройом між приміщенням 1-2 квартири
№НОМЕР_1 та приміщенням 1-4 квартири
№НОМЕР_2; виконати в приміщенні 1-1
квартири №НОМЕР_1 замість частки
віконного пройома дверний пройом;
виконати дверний пройом між частиною
приміщення 1-1 та приміщення 1-2 квартири
№НОМЕР_2; в приміщенні 1-4 квартири
№НОМЕР_2 виконати віконний пройом для
природного освітлення.

Зобов'язано ОСОБА_3 та ОСОБА_2 щодо
квартири №НОМЕР_1 та квартири №НОМЕР_2
домобудівлі за адресою: АДРЕСА_1
вирішити питання відособленого по
квартирного опалення, водопостачання,
газопостачання, електропостачання та
їх обліку, для виконання зазначених
переобладнань необхідно отримати
дозвіл Артемівської районної
виконавчої у м. Луганську ради та
узгодити їх в установленому порядку з
компетентними організаціями.

Виділено у користування ОСОБА_3
земельну ділянку №НОМЕР_1 розміром 57
кв. м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1
(додаток №6, на плані земельної ділянки
домоволодіння - пофарбована синім
кольором).

Виділено у користування ОСОБА_2
земельну ділянку №НОМЕР_2 розміром 57
кв. м. розташовану за адресою: АДРЕСА_1
(додаток №6, на плані земельної ділянки
домоволодіння - пофарбована жовтим
кольором).

Не погодившись з зазначеним рішенням
суду ОСОБА_2 звернувся з апеляційною
скаргою, в якій посилаючись на
порушення норм матеріального та
процесуального права, просить суд,
скасувати рішення Артемівського
районного суду м. Луганська від 09
жовтня 2013 року в частині розділу
домоволодіння, розташованого за
адресою: АДРЕСА_1, між співвласниками та
встановлення порядку користування
земельною ділянкою, оскільки вибраний
судом варіант порушує його право
власності, не враховує, що позивачці
виділено більше житлової площі, орган
самоврядування не надавав дозволу на
передбачені експертизою перебудови,
та просить ухвалити по справі нове
рішення, яким в цих позовних вимогах
ОСОБА_3, відмовити.

В іншій частині рішення не
оскаржується, отже відповідно до ст.. 303
ЦПК України законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції перевіряється у межах
доводів апеляційної скарги.

Заслухавши доповідача, дослідивши
письмові матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду, судова колегія вважає апеляційну
скаргу такою, що підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Судова колегія вважає, що у даному
випадку вказані вимоги закону судом
першої інстанції не виконано у повному
обсязі.

Задовольняючи позовні вимоги
позивачки в зазначеній частині, суд
виходив з того, що спірне домоволодіння
є спільною сумісною власністю сторін у
рівних частках, де частка позивачки
складає ?, існує можливість виділити у
натурі цю частку, а також відповідно
цій частці встановити порядок
користування земельною ділянкою, на
якій розташовано це домоволодіння.

Таких висновків суд дійшов помилково.

Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу
України, майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності.

Статтею 70 Сімейного Кодексу України
передбачено, що у разі поділу майна, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частка майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Судом встановлено, що сторони
знаходилися у зареєстрованому шлюбі,
який зареєстровано 27 лютого 1988 року, в
період подружнього життя, сторонами на
підставі договору купівлі-продажу на
ім'я відповідача було придбано будинок,
який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
рішенням Артемівського районного суду
м. Луганська від 01 листопада 2011 року
шлюб між сторонами розірваний, у
зв'язку з чим між ним виник спір з
приводу вказаного нерухомого майна.

Вказані обставини підтверджуються
наданими сторонами доказами, які
досліджені судом у встановленому
порядку та їм надано оцінку у
сукупності, не заперечуються також ці
обставини сторонами.

Таким чином, суд правильно дійшов
висновку що вказане нерухоме майно є
спільним сумісним майном подружжя і
частка позивачки у ньому становить ?
частку.

Разом з тим, суд помилково дійшов
висновку щодо можливості поділу
вказаного нерухомого майна з виділом
належної позивачці частки в натурі.

За змістом ст.ст.21, 24, 41 Конституції
України, ст.ст. 319, 358 ЦК України всі
громадяни є рівними у своїх правах,
усім власникам забезпечуються рівні
умови здійснення цих прав, у тому числі
щодо захисту права спільної часткової
власності.

Правовий режим спільної часткової
власності визначається гл.26 ЦК України
з урахуванням інтересів усіх її
учасників. Володіння, користування і
розпорядження частковою власністю
здійснюється за згодою всіх
співвласників, а за відсутності згоди
спір вирішується судом. Незалежно від
розміру часток співвласники при
здійсненні зазначених правомочностей
мають рівні права.

Зміст права власності, яке полягає у
праві володіння, користування та
розпорядження своїм майном, визначено
у ст. 317 ЦК України.

Поняття спільної часткової власності
викладено в ч.1 ст.356 ЦК України як
власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
праві власності.

Кожен із співвласників має право на
надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності.

Згідно ч.1 ст.364 ЦК України співвласник
має право на виділ у натурі частки із
майна, що є у спільній частковій
власності, а відповідно до змісту ч.1
ст.367 ЦК України майно, що є у спільній
частковій власності, може бути
поділене в натурі між співвласниками.

Відповідно до Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 22 грудня 1995
року №20 "Про судову практику у справах
за позовами про захист права приватної
власності" та Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 4 жовтня 1991
року №7 "Про практику застосування
судами законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок", при поділі будинку в натурі,
що є спільною частковою власністю, суди
повинні мати на увазі, що це можливо,
якщо кожній зі сторін може бути
виділено відокремлену частину будинку
із самостійним виходом або за
технічної можливості переобладнати
приміщення в ізольовані квартири, які
відповідають розміру їх часток у
приватній власності.

У тих випадках, коли для поділу
необхідне переобладнання та
перепланування будинку, він
проводиться за наявності дозволу на це
виконавчого комітету місцевої ради (ст.
152 ЖК України).

Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст.
183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти
висновку, що виділ часток (поділ) жилого
будинку, що перебуває у спільній
частковій власності, є можливим, якщо
кожній зі сторін може бути виділено
відокремлену частину будинку із
самостійним виходом (квартиру) або у
разі, коли є технічна можливість
переобладнання будинку в ізольовані
квартири, які за розміром відповідають
розміру часток співвласників у праві
власності.

Якщо виділ (поділ) технічно
можливий, але з відхиленням від розміру
ідеальних часток співвласників з
урахуванням конкретних обставин поділ
(виділ) може бути проведений зі зміною
ідеальних часток і присудженням
грошової компенсації співвласнику,
частка якого зменшилась.

Відповідно до ст. 152 ЖК України
переобладнання та перепланування
жилого будинку (квартири), що належить
громадянинові на праві приватної
власності, провадяться з дозволу
виконавчого комітету місцевої Ради
народних депутатів.

У зв'язку із внесенням 16 вересня 2008
року змін до п. «а» ч. 1 ст. 31 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні» надання дозволу на
будівництво об'єктів містобудування не
належить до компетенції виконавчого
комітету органу місцевого
самоврядування, а є прерогативою
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю.

Будівельні роботи здійснюються особою
за умовами, передбаченими Законом
України «Про регулювання
містобудівної діяльності» та Порядком
виконання будівельних робіт, що
затверджений постановою Кабінету
Міністрів України від 13.04.2011 року №466
«Деякі питання виконання підготовчих і
будівельних робіт», таким чином,
порядок регулювання містобудівної
діяльності на даний час не
пов'язується із повноваженнями органу
місцевого самоврядування, а тому
питання отримання дозволу на виконання
будівельних робіт переобладнання та
перепланування жилого будинку
(квартири), що належить громадянинові
на праві приватної власності, має
вирішуватися вказаним спеціально
уповноваженим органом.

Отже, вирішуючи такий спір, суду
першої інстанції, необхідно було б з
урахуванням вимог ст. 10 ЦПК України з
метою всебічного і повного з'ясування
обставин справи та забезпечення
здійснення прав сторін повинні
відповідно до заявлених вимог
запропонувати сторонам подати або за
їх клопотанням витребувати, зокрема,
висновки технічної експертизи щодо
можливих варіантів поділу будинку в
натурі, а в необхідних випадках
-висновки органів державного
архітектурно-будівельного контролю,
пожежної і санітарної інспекцій тощо,
про допустимість пов'язаних із цим
поділом переобладнань і перепланувань;
дані про дозвіл на переобладнання і
перепланування жилого будинку; дані
про характер робіт і їх вартість, які
необхідно здійснити для відокремлення
виділеної частки будинку або поділу
будинку.

Як вбачається з матеріалів справи,
вирішуючи питання про поділ спірного
домоволодіння у натурі та визначаючи
його варіант, суд керувався висновком
судової будівельно-технічної
експертизи №947/23 від 20 липня 2012 року,
якою надано два варіанти такого поділу,
при цьому, здійснюючи поділ спірного
будинку у спосіб та за наведеним другим
варіантом, визначеним висновком
судової будівельно-технічної
експертизи, місцевий суд не навів
мотивів такого поділу та не врахував,
що такий поділ можливий лише за умови
проведення перепланування та
переобладнань вказаного будинку, про
що зазначено у самому висновку.

Однак, суду першої інстанції
дозволу проведення перепланування та
переобладнань вказаного будинку
сторонами не представлено.

Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень, а суд згідно
ст.11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну
справу в межах заявлених вимог і на
підставі наданих сторонами доказів.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, суд,
вирішуючи спір про поділ будинку у
спосіб, який передбачає необхідність
переобладнання будинку, вказаного не
врахував, не обговорив ці питання та не
роз'яснив сторонам необхідності
витребування від компетентних органів
відповідних дозволів із метою
правильного вирішення судом спору на
момент розгляду справи, та незважаючи
на відсутність такого дозволу,
розділив будинок між співвласниками з
урахуванням висновку судово-технічної
експертизи, поклавши на сторони
обов'язок отримати дозвіл на
необхідні переобладнання та
перепланування в органі місцевого
самоврядування, який не має
повноважень вирішувати питання щодо
таких дозволів, та який мав бути
наданий на момент винесення судом
рішення, а не після його прийняття.

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку, що місцевий суд
в порушення вимог ст. 213 ЦПК України
зазначених обставин справи та положень
закону не врахував та дійшов невірного
висновку про задоволення позову в цій
частині.

З урахуванням того, що фактичні
обставини справи судами встановлено
повно, але неправильно застосовано
закон, який регулює спірні
правовідносини, та те, що на час
розгляду справи апеляційним судом
також відсутній дозвіл компетентного
органу на переобладнання та
перепланування спірного будинку,
рішення місцевого суду підлягає
скасуванню з ухваленням нового
рішення про відмову у задоволені
позову в цій частині, оскільки суд
поспішно дійшов висновку про
обґрунтованість цих позовних вимог, що
не перешкоджає позивачці в разі
необхідності, отримавши всі необхідні
дозволи та узгодження, вирішити це
питання шляхом звернення до суду на
загальних підставах.

Також судова колегія вважає, що суд
помилково дійшов висновку щодо
можливості встановлення порядку
користування земельною ділянкою.

Згідно з правилами статті 86 ЗК України,
земельна ділянка може знаходитися у
спільній власності з визначенням
частки кожного з учасників спільної
власності (спільна часткова власність)
або без визначення часток учасників
спільної власності (спільна сумісна
власність). Право спільної власності на
землю посвідчується державним актом на
право власності на землю.

Частиною 3 ст. 88 ЗК України
учаснику спільної часткової
власності надано право вимагати
виділення належної йому частки
із складу земельної ділянки.

Відповідно до ч.4 цієї ж статті
учасник спільної часткової
власності на земельну ділянку
має право на отримання в його
володіння, користування частини
спільної земельної ділянки , що
відповідає розміру належної йому
частки.

Статтею 118 ЗК України встановлено
порядок безоплатної приватизації
земельних ділянок, які знаходяться у
громадян в користуванні.

Згідно ч.4 ст. 120 ЗК України, при переході
права власності на будівлю та споруду
до кількох осіб, право на земельну
ділянку визначається пропорційно
часткам осіб у вартості будівлі та
споруди, якщо інше не передбачено у
договорі відчуження будівлі і споруди.

Згідно із ст. 125 ЗК України право
власності та право постійного
користування на земельну ділянку
виникає після одержання її власником
або користувачем документа, що
посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою та його державної реєстрації.
Приступати до використання земельної
ділянки до встановлення її меж в натурі
( на місцевості), одержання документа,
що посвідчує право на неї, та державної
реєстрації забороняється.

Як роз'яснив Пленум Верховного
Суду України у Постанові від 16.04.2004
року №7 (зі змінами) «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді
цивільних справ», якщо до вирішення
судом спору між співвласниками
жилого будинку розмір часток у
спільній власності на земельну
ділянку, на якій розташовані
будинок, господарські будівлі і
споруди, не визначався або вона
перебувала у користуванні
співвласників і ними не було
досягнуто угоди про порядок
користування нею, суду при
визначенні частини спільної
ділянки, право на користування якою
має позивач (позивачі), слід
виходити з розміру його (їх)
частки у вартості будинку,
господарських будівель та споруд
на час перетворення спільної
сумісної власності на спільну
часткову чи на час виникнення
останньої.

Відповідно до правил статті 88 ЗК
України та розяснень, які містяться у
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 16 квітня 2004 року №7 «Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ», суд при вирішенні
питання про розділ земельної ділянки
може взяти до уваги договір про порядок
користування нею тільки у випадку, коли
жилий будинок було поділено в натурі.

Відповідно до роз'яснень, викладених у
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 16 квітня 2004 року N 7 "Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ" у справах про
встановлення порядку користування
земельною ділянкою співвласники
житлового будинку зобов'язані надати:
документи про надання земельної
ділянки для будівництва та
обслуговування житлового будинку й
господарських будівель; план земельної
ділянки, відведеної в натурі (на
місцевості); план цієї ділянки із
зазначенням її частин, що перебувають у
фактичному користуванні кожного із
співвласників, а також розташованих на
ній будівель; правовстановлюючі
документи на будинок із зазначенням
розміру часток кожного співвласника;
угоду чи рішення суду про поділ будинку
в натурі або визначення порядку
користування ним; угоду про порядок
користування земельною ділянкою, якщо
вона мала місце.

Задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив з розміру
часток сторін у праві власності на
домоволодіння, визначеного висновком
судової будівельно- технічної
експертизи, і розміру земельної
ділянки, яка знаходиться у фактичному
користуванні сторін.

Разом з тим, при цьому суд не звернув
уваги на те, що експерт виходив
тільки з наявності технічного
паспорту та договору купівлі-продажу,
хоча при укладенні 12 листопаду 1991
року договору купівлі-продажу
домоволодіння, розташованого на
земельній ділянці за адресою АДРЕСА_1,
розмір земельної ділянки не
встановлено і має бути визначений при
замірі земель кварталу, що вбачається з
його тексту.

Інші докази знаходження спірної
земельної ділянки вказаного розміру
у користуванні або власності відсутні.

Встановлюючи порядок користування
земельною ділянкою, суд не звернув
також уваги на те, що домоволодіння, яке
складається з житлового будинку,
господарських споруд, не поділено в
натурі між співвласниками в порядку
ст.364 ЦК України.

Залишилося поза увагою суду
і те, що матеріали справи не містять
документів про відведення в натурі й
установлення меж земельної ділянки
після закріплення за домоволодінням
земельної ділянки зазначеного
розміру, а схематичний план,
виготовлений бюро технічної
документації, не можна вважати таким
документом , оскільки відповідно до
діючого земельного законодавства
межі земельної ділянки в натурі
встановлюються землевпорядними
організаціями.

Таким чином, доказів про те, що
позивачі мають право на користування
земельною ділянкою розміром, вказаним
у висновку експертизи, та що саме така
земельна ділянка виділялась для
домоволодіння за адресою АДРЕСА_1, та
про межі такої ділянки в натурі на
місцевості не надано, технічний
паспорт не є належним
правовстановлюючим документом.

Сторони не зверталися до суду з позовом
про визнання за ними права на земельну
ділянку відповідно до вимог ч.4 ст. 120 ЗК
України,та не зверталися до органу
місцевого самоврядування про
приватизації земельної ділянки, яка
знаходиться у їх користуванні.

Діючим земельним законодавством не
передбачене право фізичних осіб на
встановлення порядку користування
земельною ділянкою,яка не передана їм у
власність, або в оренду.

Так як, правовстановчі документи на
спірну земельну ділянку не видавалися,
кожен співвласник спірного
домоволодіння має право на
приватизацію земельної ділянки
пропорційно його частці у цьому
домоволодінні у встановленому законом
порядку.

Оскільки жодна із сторін не має
належних правовстановлюючих
документів на земельні ділянки, якими
вони користуються, а саме рішень
компетентних органів відповідних рад
про виділення земельних ділянок у
певних розмірах та актів про
встановлення відведених земельних
ділянок в натурі на місцевості, рішення
суду про встановлення порядку
користування земельною ділянкою між
сторонами земельної ділянки не
відповідає вимогам діючого
законодавства.

Суд фактично виділив сторонам вказану
земельну ділянку, чим вийшов за межі
своєї компетенції, оскільки виділення
земельних ділянок є компетенцією
відповідних рад, суд може вирішити
питання про захист порушених прав на
землю, якщо такі права встановлені
компетентними органами.

Визначаючи порядок користування
земельною ділянкою за відсутності
документу, що посвідчує встановлення
землевпорядною організацією меж
земельної ділянки в натурі, за
наявності розбіжності між площею
земельної ділянки, яка закріплена за
зазначеним вище рішенням виконкому,
та фактичним розміром земельної
ділянки, яка знаходиться у
користуванні сторін, суд першої
інстанції фактично встановив межі
землекористування не врахувавши, що
згідно ст. 158 чинного Земельного
кодексу України це питання віднесено
до компетенції органів місцевого
самоврядування.

Отже, суд при відсутності доказів про
наявність у сторін права користування
земельною ділянкою відповідно до вимог
глави 15 Земельного Кодексу України
безпідставно встановив порядок
користування цією земельною ділянкою.

Не надано доказів права користування
спірною земельною ділянкою на законних
підставах та встановлення меж
земельної ділянки в натурі сторонами і
до суду апеляційної інстанції.

Таким чином, рішення суду першої
інстанції і в цій частині не
відповідає вимогам закону та
обставинам справи та підлягає
скасуванню та відмови у задоволенні
цих вимог.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
які суд вважав встановленими,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

У зв'язку з наведеним колегія
суддів вважає, що рішення суду
підлягає скасуванню у вказаній
частині, через недоведеність обставин,
що мають значення для справи, які суд
вважав встановленими, та по справі
необхідно ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні цих позовних вимог
відмовити за необґрунтованістю.

Керуючись ч. 3 ст. 209, ст. 309 ЦПК України,
судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Артемівського районного суду
м. Луганська від 09 жовтня 2013 року
змінити, в частині задоволення
позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
поділ в натурі домоволодіння АДРЕСА_1
та визначенні порядку користування
земельною ділянкою розташованої за
адресою: АДРЕСА_1, скасувати, та
ухвалити нове рішення, яким, у
задоволенні цих позовних вимог
відмовити за необґрунтованістю.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
чинності негайно але може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий :

Судді :