АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1267/14
Головуючий 1 інстанції -
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2014 року колегія суддів
судової палати по цивільним справам
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого судді - Лаченкової
О.В.

суддів -
Григорченко Е.І. Городничої В.С.

при секретарі - Гасановій
С.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 28 листопада 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
треті особи: Служба у справах дітей
Павлоградської міської ради та Орган
опіки та піклування Виконавчого
комітету Павлоградської міської ради,
про позбавлення матері батьківських
прав та визначення місця проживання
дитини, -

в с т а н о в и л а:

До суду в жовтні 2013 року звернувся
ОСОБА_1 з позовом до ОСОБА_2, треті особи:
Служба у справах дітей Павлоградської
міської ради та Орган опіки та
піклування Виконавчого комітету
Павлоградської міської ради, про
позбавлення матері батьківських прав
та визначення місця проживання дитини.

Рішенням Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 28 листопада 2013 року у
задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1
посилається на незаконність та
необґрунтованість рішення суду,
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи,
недоведеність обставин, які суд вважав
встановленими та ставить питання про
скасування рішення суду та ухвалення
по справі нового рішення, яким позовні
вимоги задовольнити у повному обсязі.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін, що
з'явилися, перевіривши матеріали
справи і обговоривши підстави
апеляційної скарги, вважає за
необхідне її відхилити.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Розглядаючи спір, колегія суддів
вважає, що суд повно і всебічно
дослідив і оцінив обставини по справі,
надані сторонами докази, правильно
визначив юридичну природу спірних
правовідносин і закон, який їх регулює.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено матеріалами справи, що
сторони мають спільну малолітню дитину
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Шлюб між сторонами було розірвано
рішенням Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 14.12.2009р. Рішенням
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 06.06.2011р.
з відповідача було стягнуто аліменти
на користь позивача.

Рішенням Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 29.10.2010 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 14.03.2011
року, визначено місце проживання
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з її матір'ю
ОСОБА_2.

Рішенням Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 15.07.2011р. було встановлено,
що відповідач має право на вільне
спілкування з дитиною і брати участь в
її вихованні в наступний спосіб:
кожного вівторка та четверга, щотижня з
18.00години до 19.30години відповідно; в
кожну другу та четверту суботу з
8.00години до 18.00 години відповідної
неділі; під час його щорічної
відпустки, протягом двох тижнів
щорічно, без обмеження часу, при
наявності санаторно-курортної путівки
та висновку медичних закладів про
задовільний стан ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1.

Також, як вбачається з матеріалів
справи, вироком Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 11 лютого 2013 року було
встановлено, що ОСОБА_2 визнано винною у
вчиненні злочину, передбаченого ч.1
ст.125 КК України і призначено покарання
у виді штрафу. Вирок набрав законної
сили (а.с.13).

Судом першої інстанції також
встановлено, що органом опіки та
піклування надано висновок від 30
жовтня 2013 року, в якому зазначено, що
малолітня ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 як
дитина, яка зазнала жорстокого
ставлення з боку матері (а.с.39-40).

Також органом опіки та піклування
надано висновок від 30 жовтня 2013 року
про визначення місця проживання
малолітньої ОСОБА_3, згідно якого,
вважають за доцільне визначити місце
проживання малолітньої ОСОБА_3 разом з
батьком (а.с. 37-38).

Суд першої інстанції вірно зазначив, що
з такими висновками погодитись
неможливо, оскільки їх зроблено
виключно односторонньо, на користь
лише батька дитини та без всебічного
з'ясування дійсних обставин.

Категоричне твердження про аморальну
поведінку відповідача, що унеможливлює
визначення місця проживання дитини з
матір'ю матеріалами справи не
підтверджується. З характеристики
наданої за місцем проживання
відповідача вбачається, що вона в
побуті характеризується позитивно,
підтримує добросусідські відносини і
скарг на її поведінку не надходило(а.с.
50). Згідно відповідних довідок від
лікаря-психіатра та від лікаря
нарколога, ОСОБА_2 на обліку не
перебуває (а.с.49, 86).

На час розгляду справи відповідач
створила нову сім'ю, народила дитину, за
місцем проживання створила належні
умови для проживання та виховання
дитини, що підтверджується актом
обстеження житлово- побутових умов від
22 жовтня 2013 року (а.с. 29).

Доказів свідомого, умисного ухилення
відповідача від виконання
батьківських обов'язків не надано.

Підстав, визначених ст.164 Сімейного
кодексу України для позбавлення
відповідача батьківських прав у
судовому засіданні не встановлено, а
факт спричинення дитині матір'ю легких
тілесних ушкоджень був одиничним, не
заподіяв дитині істотної шкоди, на
даний час дитина проживає з батьком, а
мати намагалася повернути дитину до
себе, зверталась з позовом про
відібрання дитини, який було
задоволено рішенням суду від 19
листопада 2012 року та залишено в силі
ухвалою Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 14 січня
2013 року.

Між батьками дитини склалася
конфліктна ситуація щодо місця
проживання дитини та її виховання,
однак це не є підставою для позбавлення
матері батьківських прав.

Як вбачається з матеріалів справи,
рішенням Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 29 травня 2013 року по
цивільній справі за позовом органу
опіки та піклування Павлоградської
міської ради до ОСОБА_2, треті особи
служба у справах дітей Павлоградської
міської ради, ОСОБА_1 про позбавлення
батьківських прав, яким в задоволенні
позовних вимог - відмовлено. Рішення
суду набрало законної сили, а тому
обставини, встановлені цим рішенням, в
силу ч.3 ст.61 ЦПК України - доказуванню
не підлягають. Інших підстав,
передбачених ст.164 Сімейного кодексу
України, окрім тих, які вже були
досліджені судом при ухваленні рішення
від 29 травня 2013 року, в матеріалах
справи не міститься.

Зважаючи на те, що позбавлення
батьківських прав є крайнім заходом,
суд обґрунтовано прийшов до висновку
про відмову у задоволенні даного
позову в цій частині.

Суд першої інстанції правомірно взяв
до уваги пояснення малолітньої ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, які були надані нею в
судовому засіданні в присутності
психолога та педагога, зі згоди
батьків, про те, що вона проживає з
батьком, не бажає спілкуватись з
матір'ю, але на думку психолога (яка
була присутня при з'ясуванні думки
дитини) малолітня ОСОБА_3 висловила не
свої власні почуття щодо матері, а
заздалегідь завчені фрази, які були нею
неодноразово повторені.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції малолітня ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1 в присутності педагога,
зі згоди батьків також дала пояснення
що вона проживає з батьком, не бажає
спілкуватись з матір'ю ,однак до цих
пояснень судова колегія відноситься
критично,оскільки це були заздалегідь
завчені фрази, які були нею
неодноразово повторені і той факт що
вона майже два роки не спілкується і не
бачить матір.

Ч.1 ст.162 Сімейного кодексу України
передбачено, якщо один з батьків або
інша особа самочинно, без згоди другого
з батьків чи інших осіб, з якими на
підставі закону або рішення суду
проживала малолітня дитина, або
дитячого закладу (установи), в якому за
рішенням органу опіки та піклування
або суду проживала дитина, змінить її
місце проживання, у тому числі способом
її викрадення, суд за позовом
заінтересованої особи має право
негайно постановити рішення про
відібрання дитини і повернення її за
попереднім місцем проживання.

Дитина не може бути повернута лише
тоді, коли залишення її за попереднім
місцем проживання створюватиме
реальну небезпеку для її життя та
здоров'я або обставини змінилися так,
що повернення суперечить її інтересам.

Оскільки судом першої інстанції не
було встановлено наявності реальної
небезпеки для життя дитини та здоров'я,
а також того, що проживання дитини з
матір'ю буде суперечити її інтересам
для застосування зазначених положень
абзацу 2 ч.1 ст. 162 СК України немає
підстав.

Наведені позивачем доводи суд вважає
необґрунтованими, оскільки вони є його
власною думкою і не підтверджуються
матеріалами справи.

Декларація прав дитини, проголошена
Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада
1959 року, як принципове положення у п.6
визначила, що дитина для повного і
гармонійного розвитку потребує любові
і розуміння. Дитина повинна, якщо це
можливо, зростати під опікою і
відповідальністю своїх батьків і, в
усякому разі, в атмосфері любові і
моральної та матеріальної
забезпеченості; малолітню дитину не
слід, крім тих випадків, коли є
виняткові обставини, розлучати зі
своєю матір'ю.

Рідна мати дитини - відповідач по
справі, не байдужа до долі дитини, але
позбавлена можливості піклуватися
своєю п'ятирічною дитиною, яка виходячи
з малолітнього віку потребує перш за
все материнської опіки .

Суд першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог, виходячи з
того, що ОСОБА_1 самовільно змінив місце
проживання дитини не зважаючи на те, що
рішеннями судів, які набрали законної
сили, встановлено місце проживання
дитини з відповідачем та про
відібрання дитини та передання її
матері, а також з того, що матеріали
справи не містять доказів які б
свідчили, про те що дитина не може
проживати з матір'ю за обставин, які
мають істотне значення, враховуючи вік
дитини, її стан здоров'я, житлово -
матеріальні обставини, ділові та
психологічні якості сторін , зупинивши
при цьому виконавче провадження за
виконавчим листом про відібрання
дитини та повернення її тому з ким вона
проживала.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
кожна із сторін повинна довести ті
обставини, на які вони посилаються як
на підставу своїх вимог або заперечень
по ним .

Доводи апеляційної скарги суттєвими не
являються, оскільки при вирішенні
спору щодо місця проживання дитини суд
першої інстанції взяв до уваги
ставлення батьків до виконання своїх
батьківських обов'язків, особисту
прихильність дитини до кожного з них,
вік дитини, стан її здоров'я та інші
обставини, що мають істотне значення,
як то передбачає стаття 161 СК України і
не дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального чи
процесуального права, які призвели або
могли призвести до неправильного
вирішення справи. Крім того приведені в
апеляційній скарзі доводи зводяться до
переоцінки доказів і незгоди з
висновками суду по їх оцінці.

Висновки суду достатньо обґрунтовані і
підтверджені наявними в матеріалах
справи письмовими доказами,
поясненнями сторін.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає,що оскаржене у справі рішення
Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області від 28
листопада 2013 року постановлене з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, а тому це рішення
не може бути скасованим з підстав що
наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 315, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Павлоградського
міськрайонного суду Дніпропетровської
області від 28 листопада 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Судді