Справа № 122/124/14-ц
Провадження по справі 2/122/393/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2014 року Залізничний районний
суд м. Сімферополя Автономної
Республіки Крим у складі:

головуючого
судді - Гоцкалюка В.Д.,

при
секретарі - Курському І.В.

розглянувши у залі суду у м.
Сімферополі цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення коштів,
захист особистих немайнових прав, про
стягнення моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_2 про: стягнення суми коштів у
розмірі 2099,29 грн. з компенсації третій
особі - ОСОБА_1 витрат, пов'язаних із
судовим процесом у справі №0107/9899/2012 за
адміністративним позовом ОСОБА_2 до
Сімферопольській міськраді «Про
скасування незаконно прийнятих Рішень
37-ий і 45-ій сесій Сімферопольської
міської ради АР Крим на виділення
ОСОБА_1 земельної ділянки»; про
стягнення суми грошових коштів 2790,50
грн., пов'язаних з додатковими судовими
витратами з розгляду справи; про
визнання слів «ОСОБА_1 совершил
мошенничество», «прихватизировать»,
«фальшивые действия», «организовал с
присвоением по липовым
документам,...оформил земельный
участок», «подельник», «присвоил себе
дом», «ОСОБА_1 и ОСОБА_7 совершили
мошенничество», «присвоили право
собственности на незаконченное
строительством домостроение», «ОСОБА_1
не поставил в известность
Симферопольский горсовет», «ОСОБА_1,
обманным путем присвоив права на
незаконченное строительством
домостроение» такими, що не
відповідають дійсності і зобов'язати
ОСОБА_2 здійснити спростування
недостовірної інформації шляхом
доведенням до відома громадськості в
«Кримських відомостях» про прийняте
Залізничним райсудом м. Сімферополя в
постанові від 25.03.2013 року і ухвалі
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 29.07.2013 року
про відмову в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 щодо скасування Рішень
37-ою та 45-ою сесією Сімферопольської
міської ради АР Крим про надання ОСОБА_1
у власність земельної ділянки, площею:
0,08 Га, розташованої по АДРЕСА_1 для
будівництва та обслуговування
житлового будинку» , із зазначенням в
тексті повідомлення: «Признать слова,
что ОСОБА_1 совершил мошенничество,
организовал фальшивые действия, по
липовым документам,...оформил земельный
участок, присвоил себе дом на участке
по АДРЕСА_1», такими, що не відповідають
дійсності у претензіях і позовах
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 по праву на ділянку
землі АДРЕСА_1»; спростування
недостовірної інформації здійснити за
рахунок ОСОБА_2, із зобов'язанням
повідомлення належним чином дати
публікації ОСОБА_1; про накладення
заборони на розповсюдження ОСОБА_2
надалі подібної недостовірної
інформації, яка прямо або побічно
порушує особисті немайнові права
ОСОБА_1; про визнання, що поширювані
відносно ОСОБА_1 неправдиві відомості
завдають йому шкоди, в тому числі і
моральної, відповідної його репутації
і шкодять його професійній діяльності
та повноцінного життя; про
відшкодування моральної шкоди в сумі 1
грн.; стягнення судових витрат, з мотиві
викладених в позовній заяві.

ОСОБА_1 в судовому засіданні позов
підтримав та наполягав на його
задоволенні, з мотиві викладених в
позовній заяві.

ОСОБА_2 в судовому засіданні позов не
визнав та вважав його необґрунтованим,
в його задоволенні просив відмовити.

Заслухавши пояснення осіб, що з'явились
в судове засідання, дослідивши
матеріали справи, оглянувши матеріали
адміністративної справи № 2а-122/22/2013,
проаналізувавши та оцінивши надані
сторонами докази в їх сукупності на
підтвердження своїх вимог та
заперечень, суд дійшов висновку про те,
що в задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно ст. 3 Конституції України людина,
її життя і здоров'я, честь і гідність,
недоторканність і безпека визнаються в
Україні найвищою соціальною цінністю.

Частиною 4 ст. 32 Конституції України
визначено, що кожному гарантується
судовий захист права спростувати
недостовірну інформацію про себе.

Згідно ст.201 ч.1 ЦК України особистими
немайновими благами, які охороняються
цивільним законодавством, є: здоров'я,
честь, гідність і ділова репутація,
ім'я, авторство, свобода літературної,
художньої, наукової і технічної
творчості, а також інші блага, які
охороняються цивільним
законодавством.

Згідно статті 68 Конституції України
кожен зобов'язаний неухильно
додержуватися Конституції та законів
України, не посягати на права і свободи,
честь і гідність інших людей. Праву на
свободу думки і слова, на вільне
вираження своїх поглядів і переконань
відповідає обов'язок не поширювати про
особу недостовірну інформацію та таку,
що ганьбить її гідність, честь чи
ділову репутацію.

Згідно статті 32 Конституції України
передбачено судовий захист права
спростовувати недостовірну інформацію
про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не
може зазнавати втручання в його
особисте і сімейне життя, крім
випадків, передбачених Конституцією.
Не допускається збирання, зберігання,
використання та поширення
конфіденційної інформації про особу
без її згоди, крім випадків, визначених
законом, і лише в інтересах
національної безпеки, економічного
добробуту та прав людини.

Відповідно до ч. 5 ст. 55 Конституції
України кожен має право будь-якими
не забороненими законом засобами
захищати свої права і свободи від
порушень та протиправних посягань.

Стаття 213 ЦПК України вимагає від суду
повно та всебічно з'ясувати обставини,
на які сторони посилаються як на
підставу своїх вимог і заперечень,
дослідити всі докази в їх сукупності.

Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення

Статтею 270 ЦК України передбачено, що
відповідно до Конституції України
фізична особа має право на повагу до
гідності та честі.

У відповідності до приписів ст. 275 ЦК
України фізична особа має право на
захист свого особистого немайнового
права від протиправних посягань інших
осіб. Захист особистого немайнового
права здійснюється способами,
визначеними главою 3 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 4 частини другої
статті 23 ЦК моральна шкода полягає у
приниженні честі та гідності фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної або юридичної особи.

Судом встановлено, що з 1996 року
ведуться судові справи по ділянці
землі в АДРЕСА_1, у зв'язку із чим між
сторонами у справі склалися
неприязливі стосунки.

В своєму позові ОСОБА_1 вказує на те, що
підставою для звернення до суду були
протиправні дії з боку ОСОБА_2 по
відношенню до вказаної земельної
ділянки та будови. Рішенням
Сімферопольського міськвиконкому № 498
від 17.11.1989 року, яким ОСОБА_1 був
проведений відвід позначеної ділянки
землі під індивідуальну забудову
житла. ОСОБА_2 користуючись
недосконалістю кадастру, неодноразово,
шляхом фальсифікації та інших
шахрайських дій намагався привласнити
права на землю по генеральному плану
забудови АДРЕСА_1, приступивши до
будівництва будинку; надалі, не маючи
на те жодних прав, оголосив це
домобудівництво своїм, і за рішенням
Київського райсуду м. Сімферополя від
20.02.1997 року, розрахувався за боргами з
кредиторами, при цьому приховавши факт
спірних відносин. Наслідком цього
стала низка незаконних дій. На
сьогоднішній момент ОСОБА_2 не має
жодних прав ні на будинок по АДРЕСА_1, ні
на ділянку землі. В судах, рішення яких
вступили в силу, встановлено факти
порушення його прав, які були в
подальшому відновлені. Крім того, в
судах були встановлені факти
фальсифікації номерів ділянок,
незаконного привласнення права на
будинок, які спричинили за собою ряд
незаконних дій і махінацій. На підставі
рішень 37-ої та 45-ої сесії
Сімферопольської міської ради АР Крим
були прийняті рішення з надання у
власність земельної ділянки по АДРЕСА_1
для будівництва та обслуговування
житлового будинку. Однак ОСОБА_2 в
адміністративному порядку намагався
оскаржити дані рішення в Залізничному
райсуді м. Сімферополя, постановою від
25.03.2013 року, йому було відмовлено в
задоволенні його позовних вимог.
Ухвалою Севастопольського
апеляційного адміністративного суду
від 29.07.2013 року дану постанову залишено
без змін.

Таким чином, позивач вказує, що
протягом 17 років ОСОБА_2 прямо і побічно
заважав в освоєнні відведеної йому
ділянки, порушуючи Конституційні і
громадянські права, тим самим завдав
мені значний матеріальний і моральний
збиток.

ОСОБА_1 посилаючись на положення ст. 85
ЦПК України просить стягнути з ОСОБА_2
суму коштів у розмірі 2099,29 грн.
компенсації третій особі - ОСОБА_1
витрат, пов'язаних із судовим процесом
у справі №0107/9899/2012 за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Сімферопольській
міськраді «Про скасування незаконно
прийнятих Рішень 37-ий і 45-ій сесій
Сімферопольської міської ради АР Крим
на виділення ОСОБА_1 земельної ділянки»
та стягнути суму грошових коштів в
розмірі 2790,50 грн., пов'язаних з
додатковими судовими витратами з
розгляду справи.

Проте суд вважає, що в задоволенні
вказаних вимог слід відмовити,
оскільки питання щодо відшкодування
судових витрат, підлягає вирішенню у
справі в якій понесені вказані витрати,
а в даному випадку це адміністративна
справа №0107/9899/2012 за адміністративним
позовом ОСОБА_2 до Сімферопольській
міськраді «Про скасування незаконно
прийнятих Рішень 37-ий і 45-ій сесій
Сімферопольської міської ради АР Крим
на виділення ОСОБА_1 земельної ділянки.

Стягнення судових витрати у справі,
шляхом пред'явлення нового позову,
діючим законодавством не передбачено
та є безпідставним.

Крім того, в своєму позові ОСОБА_1
просить визнати слова «ОСОБА_1 совершил
мошенничество», «прихватизировать»,
«фальшивые действия», «организовал с
присвоением по липовым
документам,...оформил земельный
участок», «подельник», «присвоил себе
дом», «ОСОБА_1 и ОСОБА_7 совершили
мошенничество», «присвоили право
собственности на незаконченное
строительством домостроение», «ОСОБА_1
не поставил в известность
Симферопольский горсовет», «ОСОБА_1,
обманным путем присвоив права на
незаконченное строительством
домостроение» такими, що не
відповідають дійсності і зобов'язати
ОСОБА_2 здійснити спростування
недостовірної інформації шляхом
доведенням до відома громадськості в
«Кримських відомостях» про прийняте
Залізничним райсудом м. Сімферополя в
постанові від 25.03.2013 року і ухвалі
Севастопольського апеляційного
адміністративного суду від 29.07.2013 року
про відмову в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 щодо скасування Рішень
37-ою та 45-ою сесією Сімферопольської
міської ради АР Крим про надання ОСОБА_1
у власність земельної ділянки, площею:
0,08 Га, розташованої по АДРЕСА_1 для
будівництва та обслуговування
житлового будинку», із зазначенням в
тексті повідомлення: «Признать слова,
что ОСОБА_1 совершил мошенничество,
организовал фальшивые действия, по
липовым документам,...оформил земельный
участок, присвоил себе дом на участке
по АДРЕСА_1», такими, що не відповідають
дійсності у претензіях і позовах
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 по праву на ділянку
землі АДРЕСА_1».

Суд вважає, що в задоволенні вказаних
вимог ОСОБА_1 також слід відмовити,
оскільки у відповідності до приписів
ст. 275 ЦК України фізична особа має
право на захист свого особистого
немайнового права від протиправних
посягань інших осіб.

Відповідно до ч. 3 ст. 277 ЦК України
негативна інформація, поширена про
особу, вважається недостовірною, якщо
особа, яка її поширила, не доведе
протилежного.

У відповідності до ст. 297 ЦК України
кожен має право на повагу до його
гідності та честі, гідність та честь
фізичної особи є недоторканими і
фізична особа має право звернутися до
суду з позовом про захист її гідності
та честі.

Відповідно до ст. 280 ЦК України якщо
фізичній особі внаслідок порушення її
особистого немайнового права завдано
майнової та (або) моральної шкоди, ця
шкода підлягає відшкодуванню.

Згідно роз'яснення Пленуму Верховного
Суду України в п. 15 постанови № 1 від 27
лютого 2009 року «Про судову практику у
справах про захист гідності та честі
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної та юридичної
особи», під поширенням інформації слід
розуміти: опублікування її у пресі,
передання по радіо, телебаченню чи з
використанням інших засобів масової
інформації; поширення в мережі
Інтернет чи з використанням інших
засобів телекомунікаційного зв'язку;
викладення в характеристиках, заявах,
листах, адресованих іншим особам;
повідомлення в публічних виступах, в
електронних мережах, а також в іншій
формі хоча б одній особі.

Відповідно до ст. 18 Постанови ПВСУ «Про
судову практику у справах про захист
гідності та честі фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної та
юридичної особи» від 27 лютого 2009 року,
згідно з положеннями статті 277 ЦК
України і статті 10 ЦПК України
обов'язок довести, що поширена
інформація є достовірною, покладається
на відповідача, проте позивач має право
подати докази недостовірності
поширеної інформації. Позивач повинен
довести факт поширення інформації
відповідачем, а також те, що внаслідок
цього було порушено його особисті
немайнові права.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ
«Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи» № 1 від
27.02.2009 року негативною слід вважати
інформацію, в якій стверджується про
порушення особою, зокрема, норм чинного
законодавства, вчинення будь-яких
інших дій (наприклад, порушення
принципів моралі, загальновизнаних
правил співжиття, неетична поведінка в
особистому, суспільному чи політичному
житті тощо) і яка, на думку позивача,
порушує його право на повагу до
гідності, честі чи ділової репутації.

Згідно п. 15 Постанови Пленуму ВСУ «Про
судову практику у справах про захист
гідності та честі фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної та
юридичної особи» при розгляді справ
зазначеної категорії суди повинні мати
на увазі, що юридичним складом
правопорушення, наявність якого може
бути підставою для задоволення позову,
є сукупність таких обставин: а)
поширення інформації, тобто доведення
її до відома хоча б одній особі у
будь-який спосіб; б) поширена
інформація стосується певної фізичної
чи юридичної особи, тобто позивача; в)
поширення недостовірної інформації,
тобто такої, яка не відповідає
дійсності; г) поширення інформації, що
порушує особисті немайнові права,
тобто або завдає шкоди відповідним
особистим немайновим благам, або
перешкоджає особі повно і своєчасно
здійснювати своє особисте немайнове
право.

Відповідно до роз'яснень, викладених в
пункті 17 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 27.02.2009 року №1 «Про
судову практику у справах про захист
гідності та честі фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної та
юридичної особи», яким передбачено, що
у порядку цивільного чи господарського
судочинства не можуть розглядатися
позови про спростування інформації,
яка міститься, зокрема, у вироках та
інших судових рішеннях, а також у
постановах органів досудового
слідства, висновках судових експертиз,
рішеннях органів влади, місцевого
самоврядування та інших відповідних
органів, атестаційних комісій,
рішеннях про накладення на особу
дисциплінарного стягнення, для яких
законом установлено інший порядок
оскарження. У такому ж порядку не
можуть розглядатися наукові спори,
тобто вимоги про спростування
інформації наукового характеру.
Інформація, зазначена у позовній заяві
чи іншій заяві, адресованій суду, а
також в процесуальних документах
(запереченнях на позов, апеляційних чи
інших скаргах тощо), може бути
підставою для захисту гідності, честі
чи ділової репутації, за винятком
випадків, коли ця інформація була
визначена підставою пред'явленого
позову і стосувалася його предмета,
була доказом у справі, а так само
предметом апеляційного чи іншого
перегляду в порядку, встановленому
процесуальним законом. Не підлягають
розгляду судами позови про захист
гідності, честі чи ділової репутації,
приниження яких відбулося внаслідок
давання показань свідками, а так само
іншими особами, які брали участь у
справі, відносно осіб, які брали участь
у тій справі, якщо наведена в них
інформація була доказом у справі та
оцінювалась судом при ухваленні
судового рішення, оскільки нормами
процесуальних кодексів встановлено
спеціальний порядок дослідження та
оцінки таких доказів. Вказана вимога по
суті означала б вимогу повторної
судової оцінки наданих суду доказів у
раніше розглянутій справі. Якщо ж
недостовірну інформацію було поширено
в ході розгляду іншої справи
зазначеними вище учасниками процесу
відносно інших осіб, які не були
учасниками процесу, то ці особи, якщо
вони вважають, що така інформація
порушує їх особисті немайнові права,
вправі звернутися до суду за захистом
своїх прав у порядку, передбаченому
процесуальними кодексами.

Таким чином, суд вважає, позов ОСОБА_1 в
частині визнання визначеної ним
інформації недостовірною є без
підставним, оскільки він просить
визнати недостовірною інформацію
висловлену позивачем в
адміністративній справі в
обґрунтування свого позову, та
висловлену відносно іншої особи, що
приймала участь в даній справі, проте
кожен має право на повагу до його
гідності та честі, гідність та честь
фізичної особи є недоторканими і
фізична особа має право звернутися до
суду з позовом про захист її гідності
та честі, але ОСОБА_1 з таким позовом не
звертався, а отже вказана позовна
вимога не підлягає задоволенню, а
зважаючи на це не підлягає задоволенню
і вимога ОСОБА_1 про спростування такої
інформації за рахунок ОСОБА_2, із
зобов'язанням повідомлення належним
чином дати публікації ОСОБА_1

Крім того, в своєму позові ОСОБА_1
просить накласти заборону на
розповсюдження ОСОБА_2 надалі подібної
недостовірної інформації, яка прямо
або побічно порушує особисті немайнові
права ОСОБА_1

Проте суд вважає, що в задоволенні
вказаної вимоги також слід відмовити,
оскільки розповсюдження недостовірної
інформації про особу, яка порушує
особисті немайнові права,
забороняється нормами діючого
законодавства, а отже окреме
пред'явлення такої позовної вимоги є
безпідставним та необґрунтованим.

В своєму позові ОСОБА_1 просить визнати,
що поширювані ОСОБА_2 відносно ОСОБА_1
неправдиві відомості завдають йому
шкоди, в тому числі і моральної,
відповідної його репутації і шкодять
його професійній діяльності та
повноцінного життя, та стягнути з
ОСОБА_2 відшкодування моральної шкоди в
сумі 1 грн.

Відповідно до пункту 4 частини другої
статті 23 ЦК моральна шкода полягає у
приниженні честі та гідності фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної або юридичної особи.

Відповідно до ст. 280 ЦК України якщо
фізичній особі внаслідок порушення її
особистого немайнового права завдано
майнової та (або) моральної шкоди, ця
шкода підлягає відшкодуванню.

При цьому, позовні вимоги про
відшкодування моральної шкоди є
похідними від розповсюдження
недостовірної інформації, але судом в
даній частині позову відмовлено, а отже
суд вважає, що в задоволенні позову
ОСОБА_1 в даній частині слід відмовити
за його безпідставністю та
необґрунтованістю.

На підставі наведеного, суд вважає, що
заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги не
знайшли свого правового обґрунтування
під час розгляду справи в суді, у
зв'язку із чим не підлягають
задоволенню.

У відповідності до положень ст. 88 ЦПК
України, у разі залишення позову без
задоволення понесені позивачем судові
витрати не підлягають відшкодуванню.

На підставі ст.ст. 15, 16, 23, 201, 270, 275, 277, 280,
297 ЦК України, та керуючись ст.ст. 3, 10, 88,
209, 212, 213, 215, 294-296 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про стягнення коштів, захист особистих
немайнових прав, про стягнення
моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду АР Крим через Залізничний
районний суду м. Сімферополя АР Крим
шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя