Справа № 202/1653/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 лютого 2014 року Індустріальний
районний суд м. Дніпропетровська у
складі:

головуючого судді
Колесніченко О.В.,

при секретарі
Голобородько О.М.,

за участю позивача ОСОБА_1, відповідача
ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
розірвання шлюбу, -

ВСТАНОВИВ:

У лютому 2014 року позивач звернувся до
суду з позовом до відповідача про
розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої
вимоги тим, що з 27 лютого 1993 року
перебуває з відповідачем у
зареєстрованому шлюбі, від якого мають
неповнолітню дитину ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, однак сімейне життя з
відповідачем не склалося через
непорозуміння на побутовому ґрунті,
різні характери та погляди на шлюб, що
призвело до втрати почуття любові,
припинення шлюбних відносин, окремого
проживання з 2004 року. Спору про поділ
майна та місце проживання дитини немає.
Вважає, що подальше спільне життя з
відповідачкою, як подружжя, примирення
і збереження шлюбу неможливе, а тому
просив шлюб розірвати.

Будучи належним чином повідомленим про
час та місце розгляду справи позивач в
судове засідання не з'явився, подавши
через канцелярію суду заяву про
розгляд справи у його відсутності,
наполягаючи на задоволенні позовних
вимог з наведених у позові підстав,
зазначивши, що спільне проживання та
ведення господарства з відповідачем
припинені з 20 лютого 2002 рокуровича.

Відповідач, будучи належним чином
повідомленою про час та місце розгляду
справи, в судове засідання не з'явилася,
у поданій через канцелярію суду заяві
позов визнала у повному обсязі,
вказавши, що шлюбні відносини, ведення
господарства та спільне проживання
припинені з 20 лютого 2002 року.

На підставі неявки осіб, які беруть
участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197
ЦПК України фіксування судового
процесу за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється, і журнал судового
засідання не ведеться.

Суд, дослідивши наявні у матеріалах
справи письмові докази, враховуючи
принцип диспозитивності за ст.11 ЦПК
України та положення ч. 4 ст.174 ЦПК
України, вважає за необхідне ухвалити
рішення про задоволення позову,
виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб
ґрунтується на вільній згоді жінки та
чоловіка. Примушування жінки та
чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України
дружина та чоловік зобов'язані
спільно піклуватися про побудову
сімейних відносин між собою та іншими
членами сім'ї на почуттях взаємної
любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України
передбачено, що кожен з подружжя має
право припинити шлюбні відносини.
Примушування до припинення шлюбних
відносин, примушування до їх
збереження, в тому числі примушування
до статевого зв'язку за допомогою
фізичного або психічного насильства, є
порушенням права дружини, чоловіка на
свободу та особисту недоторканність і
може мати наслідки, встановлені
законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2
з 27 лютого 1993 року перебувають у шлюбі,
зареєстрованому Відділом запису актів
громадянського стану виконкому
Амур-Нижньодніпровської ради народних
депутатів м. Дніпропетровська, актовий
запис №200, що підтверджується
свідоцтвом про укладення шлюбу,
залученим до матеріалів справи в копії
(а.с. 6). Сторони є батьками народженої у
цьому шлюбі дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
про до матеріалів справи долучене
свідоцтво про народження в копії (а.с.7).

Сімейне життя не склалося з причин
непорозуміння на побутовому ґрунті,
різних характерів та поглядів на шлюб,
втрату почуття любові один до одного,
через що сторони шлюбні відносини
припинили, спільне господарство не
ведуть та проживають окремо з 20 лютого
2002 року. Спір з приводу поділу
сумісного майна подружжя відсутній, як
і врегульовано за спільною згодою
сторін питання проживання дитини
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком
(позивачем).

Вирішуючи справу, суд зважає на
особливий характер сімейних відносин
та їх об'єктивну недоступність для
оточуючих, при цьому, бере до уваги
наявність у подружжя неповнолітньої
дитини, враховує також її інтереси та
зазначає про те, що задля охорони її
інтересів є кращим проживання в повній
родині, проте зауважує, що зазначені
вище та дійсні причини позову про
розірвання шлюбу, заперечення як
позивача, так і відповідача проти
збереження шлюбу, вочевидь свідчать
про те, що подальше спільне життя
сторін як подружжя і збереження шлюбу
буде суперечити їхнім інтересам, що
мають істотне значення, тому
відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст.
110, ст. 112 СК України, суд приходить до
висновку про наявність підстав для
розірвання шлюбу та, відтак, можливість
прийняти визнання позову відповідачем.

З урахування клопотання позивача, суд
вважає за можливе віднести судові
витрати на його рахунок.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-64, 88, 209, 214, 215, 218, 222
ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання
шлюбу - задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
зареєстрований 27 лютого 1993 року
Відділом запису актів громадянського
стану виконкому
Амур-Нижньодніпровської ради народних
депутатів м. Дніпропетровська, актовий
запис №200 - розірвати.

Після розірвання шлюбу залишити ОСОБА_2
прізвище - ОСОБА_2.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Індустріальний районний суд міста
Дніпропетровська. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
О.В. Колесніченко