У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 січня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Рівненської області в складі

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Бондаренко Н.В., Ковалевич С.П.

секретар судового засідання Ковальчук
Л.В.

за участю ОСОБА_1 і представників
сторін,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Приватбанк» на рішення
Костопільського районного суду від 14
листопада 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до Публічного акціонерного
товариства комерційного банку
«Приватбанк», ОСОБА_1 про визнання
недійсним договору поруки та частково
недійсною кредитну угоду,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Костопільського районного
суду від 14 листопада 2013 року зазначений
позов задоволено частково: визнано
недійсним договір поруки №0712/03/ДП від
06.12.2007 року, що укладений між ОСОБА_2 і
Публічним акціонерним товариством
комерційним банком «Приватбанк» (далі -
ПАТ КБ «Приватбанк» або Банк), та пункт
3.1.3 кредитної угоди №0712/03 від 06.12.2007
року, що укладена між відповідачами.

В задоволенні решти позову відмовлено.

Стягнуто солідарно з відповідачів на
користь ОСОБА_2 3 734 гривні судового
збору, витрат на інформаційно-технічне
забезпечення розгляду справи та витрат
на проведення експертизи.

ПАТ КБ «Приватбанк» подав апеляційну
скаргу, де покликався на порушення норм
матеріального і процесуального права.

На її обґрунтування зазначалось про
ухвалення рішення, на його думку, за
недопустимих і недостатніх доказів.
Посилався на ст.ст. 143, 147 ЦПК України
щодо процесуальних прав сторін при
призначенні експертизи та її
проведенні і щодо форми та змісту
експертного висновку; п.п. 1.3, 1.5, 1.6
Науково-методичних рекомендацій з
питань підготовки та призначення
судових експертиз та експертних
досліджень щодо обов'язку забезпечити
вільні зразки підпису, надання бланків,
на яких їх виконано, а також відібрання
умовно-вільних зразків підпису.

Переконує, що судом не виконано цих
процесуальних обов'язків при
призначенні почеркознавчої
експертизи.

Вважає, що в зв'язку з цим недодержано і
вимог ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 11 і ст. 60 ЦПК
України та роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України від 24.10.2008 року
№12 «Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку» та від 18.12.2009 року №14 «Про
судове рішення у цивільній справі».
Зазначені обставини тягнуть
незаконність і необґрунтованість
оскаржуваного рішення.

З цих підстав просить змінити рішення
Костопільського районного суду від 14
листопада 2013 року в частині визнання
недійсним договору поруки та п. 3.1.3
кредитної угоди, ухваливши нове - про
відмову в позові у цій частині.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі і
з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи та доводи
Банку, колегія суддів дійшла висновку
про відхилення апеляційної скарги,
виходячи з такого.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд
першої інстанції правильно виходив з
доведеності та обґрунтованості позову
про недійсність оспорюваного
правочину через те, що підпис у
договорі поруки виконаний не ОСОБА_2, а
іншою особою. В зв'язку з цим недійсною
є і умова кредитної угоди про
забезпечення кредитного зобов'язання
порукою позивача.

Матеріалами справи встановлено, що 6
грудня 2007 року повернення ОСОБА_1
одержаних 60 000 доларів США кредитних
коштів та інших платежів, передбачених
кредитною угодою №071203 від 06.12.2007 року,
на користь ПАТ КБ «Приватбанк»
забезпечено порукою ОСОБА_2, про що
свідчить договір поруки №071203ДП (а.с. 9).

Про факт забезпечення кредиту
договором поруки №071203ДП від 06.12.2007 року
зазначено і в пункті 3.1.3 кредитної
угоди №071203 від 06.12.2007 року (а.с. 7, зв.).

Вважаючи, що підпис у договорі поруки
їй не належить, як не підписувала і
письмової згоди на укладення кредитної
угоди між відповідачами, ОСОБА_2
звернулася до суду, вимагаючи визнати
недійсним договір поруки та п. 3.1.3
кредитної угоди. В подальшому вона
збільшила розмір позову, вимагаючи
також визнати недійсними і договір
застави майна №071203М від 06.12.2007 року,
договір іпотеки №071203І від 06.12.2007 року
та пункт 3 кредитної угоди.

Норми ч. 1 ст. 303 ЦПК України
передбачають обов'язок апеляційного
суду під час розгляду справи в
апеляційному порядку перевірити
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно із ч. 1 ст. 547, ч. 2 ст. 207 ЦК України
правочин щодо забезпечення виконання
зобов'язання вчиняється у письмовій
формі. Правочин вважається таким, що
вчинений у письмовій формі, якщо він
підписаний його стороною (сторонами).

Частини 1 і 3 ст. 215 ЦК України вказує про
підстави недійсності правочину, якими
є недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Норми ч.ч. 1, 3, 5 ст. 203 ЦК України, в
редакції на час виникнення спірних
відносин, передбачають, що зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати внутрішній волі. Правочин
має бути спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним.

Висновком №2077 судово-почеркознавчої
експертизи від 02.08.2013 року
підтверджено, що підписи від імені
ОСОБА_2, розташованих у графах
«Поручитель» після запису «ОСОБА_2.» в
договорі поруки №071203ДП від 06.12.2007 року,
«За згодою дружини ОСОБА_2» в договорі
іпотеки №0712031 від 06.12.2007 року, «ОСОБА_2
(підпис)» у Згоді на укладення
кредитної угоди від імені ОСОБА_2,
виконані не ОСОБА_2, а ОСОБА_1 (а.с. 86-89).

Доказів, які би спростовували
зазначену обставину, відповідачі не
надали, а судом їх не було здобуто.

За таких обставин правильними є
висновки суду про те, що волевиявлення
позивача при укладенні оспорюваного
договору не було вільним і не
відповідало її внутрішній волі. Тому
правочин з цих підстав є недійсним.

Позов про визнання недійсним договору
поруки є основним, а вимога про
оспорення умови кредитної угоди щодо
забезпечення кредиту порукою є
похідною (додатковою) і
взаємопов'язаною з первісною вимогою,
через що також підлягає визнанню
недійсною.

Доводи апеляційної скарги про
недодержання судом вимог
процесуального закону при призначенні
експертизи, а експертом - при її
проведенні, на увагу не заслуговують,
оскільки не свідчать про
неправильність висновків суду.

Так само спростовуються як
необґрунтовані покликання ПАТ КБ
«Приватбанк» про порушення правил,
визначених ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 11 і ст. 60 ЦПК
України, та роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України від 24.10.2008 року
№12 «Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку» та від 18.12.2009 року №14 «Про
судове рішення у цивільній справі».

Підставою для залишення апеляційної
скарги без задоволення відповідно до ч.
1 ст. 308 ЦПК України є додержання норм
матеріального і процесуального права
при ухваленні судом першої інстанції
оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 324-325 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «Приватбанк» відхилити, а
рішення Костопільського районного
суду від 14 листопада 2013 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий: Судді: