Ухвала іменем україни 07 травня 2014
рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючогоМакарчука М.А. суддів:
Євтушенко О.І., Ситнік О.М.,Карпенко С.О.,
Юровської Г.В., розглянувши у судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» про
стягнення заборгованості із
заробітної плати та відшкодування
моральної шкоди, за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду
Київської області від 25 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_4 звернувся з
указаним позовом, в обґрунтування
якого зазначив, що у лютому 2010 року був
прийнятий на роботу на посаду штатного
кредитного інспектора Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») Київського головного
регіонального управління (КГРУ)
Департаменту повернення і погашення
проблемної заборгованості (в
подальшому - Банк) з посадовим окладом
708 грн, а з листопада 2010 року - 1 464 грн.

Відповідно до
внутрішніх наказів кожний кредитний
інспектор щомісяця повинен повертати
банку проблемну заборгованість від
боржників, за що йому нараховувались
бонуси (премія) у розмірі 10 % від
загальної суми погашення боржниками
свого кредиту, але тільки за умови, що
вся інформація роботи з боржниками
свого списку буде викладена в ПК
«Промінь».

01 квітня 2012 року
керівництвом банку було прийнято
рішення про звільнення всіх штатних
кредитних інспекторів та з ними було
підписано двосторонні договори,
відповідно до умов яких вони не
отримували заробітну плату, тільки
бонуси у розмірі 8−?10 % від загальної
суми погашення боржником проблемної
заборгованості. Так у звітний період з
16 квітня по 19 травня 2012 року банк
нарахував ОСОБА_4 бонуси у розмірі 233
грн, натомість позивач вважає, що йому
повинні були нарахувати бонуси у
розмірі 2 200 грн замість не врахованої
суми погашення з усьому
залогідрованого за ним списку
боржників, що становили близько 22 тис.
гривень.

З урахуванням
викладеного просив суд стягнути з
відповідача заборгованість по
заробітній платі в зв'язку з
невиконанням договору між сторонами
від 01 квітня 2012 року у розмірі 20 тис. грн
та моральну шкоду у сумі 10 тис. грн.

Заочним рішенням
Києво-Святошинського районного суду
Київської області від 21 серпня 2013 року
позов ОСОБА_4 задоволено частково.
Стягнуто з ПАТ КБ «ПриватБанк» на
користь ОСОБА_4 заподіяну матеріальну
шкоду у розмірі 20 тис. грн.

Вирішено питання про
розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного
суду Київської області від 25 грудня 2013
року рішення суду першої інстанції в
частині задоволення позову ОСОБА_4
скасовано і ухвалено в цій частині нове
рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_4 до ПАТ КБ «ПриватБанк» про
стягнення коштів відмовлено.

В іншій частині
рішення залишено без змін.

У касаційній скарзі
ОСОБА_4 просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції, справу
направити до суду першої інстанції,
обґрунтовуючи свої доводи порушенням
судом норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Заслухавши
суддю-доповідача, перевіривши доводи
касаційної скарги, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Частково
задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив із того, що
позивач перебував у трудових
правовідносинах із банком і після 01
квітня 2012 року, тобто після підписання
між сторонами договору доручення.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині задоволення
позовних вимог та ухваливши в цій
частині нове рішення про відмову в
задоволенні позову, апеляційний суд
виходив із того, що позивачем не
доведено наявність трудових відносин
між ним та відповідачем, крім того, не
наведено розрахунку, на підставі якого
було стягнуто заподіяну матеріальну
шкоду у розмірі 20 тис. грн., в той час як
позивач звернувся з позовом про
стягнення заборгованості із
заробітної плати у зв'язку з
невиконанням умов договору між
сторонами.

Такі висновки відповідають обставинам
справи та доводами касаційної скарги,
які фактично зводяться до переоцінки
доказів, не спростовуються.

Судами встановлено, що з 22 лютого 2010
року по 30 березня 2012 року позивач
працював в ПАТ КБ «ПриватБанк» на
посаді кредитного інспектора з
повернення проблемної заборгованості
«Credit collection» КГРУ. Наказом від 29 березня
2012 року позивача було звільнено 30
березня 2012 року за згодою сторін за п.1
ст.36 КЗпП України.

06 квітня 2012 року між
сторонами було підписано договір
доручення № 13512471, строк виконання
якого зазначено з 01 квітня 2012 року по 31
грудня 2012 року (а. с. 104).

Згідно з п 1.1 договору
виконавець зобов'язується за
дорученням від імені і за рахунок
замовника здійснювати дії, спрямовані
на стягнення з фізичних
осіб−?боржників замовника
заборгованості, надаючи замовнику
певні послуги.

Відповідно до п. 4.1
Договору з надання послуг,
передбачених пунктом 1.1 Договору
замовник сплачує виконавцю винагороду
відповідно до методики та тарифів,
вказаних у Додатку 1 до Договору.

Відповідно до Додатку 1
до Договору доручення від 06 квітня 2012
року тариф за 1 місяць відпрацювання
становить - 10 % від суми загального
погашення заборгованості (а. с. 106).

Відповідно до п. 2.3
Договору факт надання послуг за
Договором підтверджується Актом
наданих послуг, підписаних обома
сторонами. Акт про надання послуг
складається щомісячно.

Так, за період дії
Договору було укладено акт від 30 квітня

2012 року № 13512471-А(04/1), за яким було
зараховано винагороду в розмірі 282 грн
36 коп. за період з 01 квітня 2012 рік по 30
квітня

2012 рік, та акт від 31 травня 2012 рік №
13512471-А(05/1), за яким було нараховано
винагороду в розмірі 729 грн 86 коп. за
період з 01 травня 2012 рік по 31 травня 2012
рік (а. с. 108) Належні кошти були
виплачені позивачеві на зазначений ним
рахунок, що підтверджується довідкою
про доходи (а. с. 113).

08 червня 2012 року
договір доручення було розірвано з
ініціативи ОСОБА_4

Відповідно до ч. 1 ст. 60
ЦПК України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

За таких обставин докази та обставини,
на які посилається заявник у
касаційній скарзі, спростовуються
матеріалами справи та додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні та
встановленні судом були дотримані
норми матеріального та процесуального
права.

Доводи, наведені в касаційній скарзі,
фактично зводяться до переоцінки
доказів та незгоди заявника з
висновком апеляційного суду щодо їх
оцінки.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 25 грудня

2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. Макарчук
Судді: О.І. Євтушенко С.О. Карпенко О.М.
Ситнік Г.В. Юровська