Справа №
Провадження № 2/375/141/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.05.2014 року Рокитнянський районний суд
Київської області у складі:

головуючого - судді Литвина О.В.,

при секретарі - Юрченко Л.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в смт.Рокитне цивільну
справу позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2

про визнання особи такою, що втратила
право користування жилим приміщенням -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із
зазначеним позовом, посилаючись, що він
перебував у шлюбі із відповідачем,
після укладання якого відповідач
вселилася у належний йому житловий
будинок АДРЕСА_1, де зареєструвалася. 17
жовтня 2008 року їх з відповідачем шлюб
був розірваний, після чого вона зібрала
речі і переїхала проживати до своєї
матері в АДРЕСА_2 і з того часу у його
будинку не проживає. Просить у
відповідності до ст..405 ЦК України
визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право
користування житловим будинком
АДРЕСА_1

В судовому засіданні позивач свої
позовні вимоги підтримав за викладених
в позові обставин та пояснив суду, що з
2007 року відповідач забрала дітей, речі
та поїхала до своєї матері у АДРЕСА_2 і
більше не проживала у його будинку та
не приймала участі у його (будинку)
утриманні. У 2008 році відповідач
звернулася до суду із позовом про
вселення, який був задоволений і
відповідач була вселена до будинку
виконавчою службою. Після цих подій
вона виїхала і не повідомляла про свої
наміри проживати у будинку. Свою
відмову проживати у будинку відповідач
пояснила неналежними умовами для її
проживання в останньому. На даний час
він самостійно та за власні кошти
проводить ремонт у будинку і не проти
того, щоб відповідач вселилася у
будинку, якщо вона бажає жити в ньому
без проведеного ремонту і згідний
облаштувати до нього окремий вхід. Він
звертався до суду із аналогічним
позовом у 2011 році, у задоволенні якого
йому було відмовлено через те, що він
висловився у судовому засіданні, що не
бажає бачити відповідача у своєму
будинку.

Просив позов задовольнити.

Представник позивача підтримав
позицію свого довірителя та також
просив позов задовольнити.

Відповідач позов не визнала та
пояснила суду, що дійсно вона не
проживає у будинку позивача з 2007 року,
оскільки він проживав там зі своєю
другою жінкою, яка померла у 2013 році.
Вона переїхала з дітьми до будинку
свого брата у АДРЕСА_2. У 2012 році вона
приїзджала до будинку позивача та
ночувала там. У 2013 році їх син проживав
у будинку позивача та навчався у
восьмому класі місцевої школи. Після її
приїзду позивач залишив будинок та
пішов проживати до сараю і тоді вона з
метою унеможливити спостереження
сином їх з позивачем стосунків
вирішила забрати сина та поїхала з ним
назад в с.Лубянка Бородянського району.
Після смерті у ІНФОРМАЦІЯ_1
співжительки позивача вона перед новим
роком запропонувала йому проживати
однією сімєю, але останній відмовився.
Також на уточнюючі запитання суду
показала, що доказом перешкоджання
позивачем її проживанню у будинку
можуть бути покази свідків, але вона не
бажає викликати їх до суду і доказом
цього є її слова.

У задоволенні позову просила
відмовити.

Представник третьої особи з приводу
вирішення даного спору поклалася на
розсуд суду та суду показала, що буде
заперечувати проти позову, якщо
стоятиме питання про визнання такими,
що втратили право користування
житловим будинком неповнолітніх дітей
сторін спору.

Заслухавши у судовому засіданні
пояснення сторін спору, представника
позивача, представника третьої особи,
свідків, дослідивши письмові докази по
справі, суд вважає, що позов підлягає
до задоволення з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що
сторони спору з 13.12.1997 року по 17.10.2007
року перебували у шлюбі, від якого
мають трьох неповнолітніх дітей
ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5. З травня 2007
року сторони спору разом з дітьми
проживали у АДРЕСА_1, який належить на
праві власності позивачу та має три
окремі кімнати та дві суміжні. У
вересні місяці внаслідок розпаду сімї
сторін спору та небажання з боку
позивача проживати спільно в одному
будинку з відповідачем, остання
залишила будинок і разом з дітьми
переїхала проживати в АДРЕСА_2, де
проживає до цього часу разом з дітьми
без реєстрації у будинку свого брата.
На разі, до цього часу вона та їх з
позивачем діти ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є
зареєстрованими у будинку позивача.
Оспорюючи своє право та право дітей на
проживання у спірному будинку,
відповідач звернулася із позовною
заявою до Рокитнянського районного
суду про вселення, рішенням якого від
21.08.2008 року позов було задоволено. Після
набрання рішенням законної сили
останнє було звернуто 21.01.2009 року до
примусового виконання, під час якого
було державним виконавцем складено
акт про вселення відповідача до
будинку. Разом з тим, відповідач не
стала проживати у будинку, пояснюючи це
відсутністю належних умов для
проживання в останньому її та дітей та
тим, що вона не мала і не має права
проводити ремонт у будинку, оскільки не
являється власником такого, а позивач
таких належних умов не зробив.

Рішенням Рокитнянського районного
суду від 01.07.2011 року у справі за
аналогічним позовом ОСОБА_1 останньому
було відмовлено у визнанні ОСОБА_2
такою, що втратила право користування
будинком позивача АДРЕСА_1. Проте
після такого перебігу подій, починаючи
з 2011 року, відповідач не вживала
заходів по вселенню до будинку
позивача, пояснюючи це обставиною
проживання в ньому позивача зі своєї
іншою жінкою. Реальних дій з боку
позивача щодо такого перешкоджання
судом не встановлено. Позивач на даний
час не заперечує проти вселення
відповідача до будинку, який
знаходиться у незадовільному стані. На
даний час у будинку проживають позивач,
його матір та брат.

Викладене підтверджується поясненнями
в судовому засіданні сторін спору,
свідків - ОСОБА_6, ОСОБА_7 та отриманими
по справі письмовими доказами, якими є:

·Договір дарування житлового будинку
АДРЕСА_1 від 22.10.2004 року;

·Витяг про реєстрацію права власності
на нерухоме майно щодо будинку АДРЕСА_1
від 09.11.2004 року на імя позивача;

·Витяг з будинкової книги будинку
АДРЕСА_1;

·Свідоцтво про розірвання шлюбу сторін
спору;

·Свідоцтва про народження дітей сторін
спору;

·Рішення Рокитнянського районного
суду Київської області від 21.08.2008 року
у справі № 2-302/08 за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про вселення;

·Постанова про відкриття виконавчого
провадження від 10.12.2007 року;

·Акт обстеження житлово-побутових умов
ОСОБА_1 від 08.11.2013 року відповідно до
змісту якого будинку останнього
АДРЕСА_1 є зареєстрованими, але не
проживають ОСОБА_2 та двоє
неповнолітніх дітей сторін спору
ОСОБА_3 та ОСОБА_4;

·Акт державного виконавця від 21.01.2009
року про вселення ОСОБА_2 до будинку
АДРЕСА_1.

Відповідно до положень ч.2 ст.405 ЦК
України, на вимоги якої як на правову
підставу своїх вимог посилається
позивач, член сімї власника житла
втрачає право на користування цим
житлом у разі відсутності члена сімї
без поважних причин понад один рік,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ним і власником житла або законом.

За вимогами частини першої та
четвертої статті 156 ЖК Української РСР,
який є чинним, члени сім'ї власника
жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку
(квартири), якщо при їх вселенні не було
іншої угоди про порядок користування
цим приміщенням, а припинення
сімейних відносин з власником будинку
(квартири) не позбавляє їх права
користування займаним приміщенням.

Як вбачається із встановлених
обставин справи, які не викликають у
суду сумнівів, відповідач, будучи
вселеною до будинку позивача на
підстав рішення Рокитнянського
районного суду Київської області від 21
серпня 2008 року, не стала в останньому
проживати та не намагалася вселитися
до нього, починаючи з 2011 року, на що мала
таке право у відповідності до рішення і
що вона підтвердила у судовому
засіданні.

Таким чином, відповідач більше одного
року не користується зазначеним
будинком, не відноситься до цього
житла, як до постійного місця свого
проживання, не приймає участі в
утриманні будинку та не сплачує
необхідні комунальні платежі.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов
висновку, що відповідач втратив право
користування житлом у вигляді будинку
АДРЕСА_1, оскільки була відсутня у
ньому понад один рік, домовленості про
інше між сторонами спору не існувало.

Доводи відповідача в тім, що позивач
до 2013 року проживав у будинку не один, і
що вона таким чином не могла там
проживати разом зі своїми дітьми, з
огляду на ту обставину, що будинок має
пять окремих кімнат, і що є
встановленим у судовому засіданні, не
спростовують доводів позову. Більше
того, відповідач суду показала, що
після 2011 року не зверталася до
будь-яких органів чи суду з приводу
перешкод з боку позивача на її вселення
до будинку, тоді як такі її звернення
мали місце до 2008 року і на що вказую
рішення Рокитнянського районного суду
Київської області від 21 серпня 2008 року
за її позовом до ОСОБА_1 про вселення.
Посилання ОСОБА_2 на те, що реєстрація в
будинку їх з позивачем неповнолітніх
дітей без її реєстрації у останньому є
не можливою, на увагу суду не
заслуговують, оскільки місцем
реєстрації дітей може бути місце
проживання одного з батьків. Не знайшли
свого належного підтвердження у
судовому засіданні і доводи
відповідача, викладені у її письмовому
запереченні на позов, в тім, що позивач
постійно погрожує їй та чинить
перешкоди у проживанні. Більше того,
такі доводи спростовуються показами у
судовому засіданні позивача в тім, що
він не заперечує проти проживання
відповідача у його будинку і навіть
готовий облаштувати окремий вхід до
частини останнього.

Керуючись ст. 156 ЖК Української РСР, ст.
405 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 57-61, 88, 212-215 ЦПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право
користування житловим будинком
АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Київської області
через Рокитнянський районний суд
шляхом подачі в десятиденний строк з
дня проголошення рішення апеляційної
скарги, а особами, які не були присутні
при постановленні рішення, шляхом
подання апеляційної скарги на протязі
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
О.В. Литвин