Провадження № 22-ц/779/918/2014
Головуючий у 1 інстанції Хоростіль Р. В.
Суддя-доповідач Беркій О.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 травня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючої Беркій О.Ю.,

суддів:
Горблянського Я.Д., Пнівчук О.В.,

секретаря: Петріва Д.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до
ТзОВ з іноземними інвестиціями
«Спілловер», філії «Спілловер.
Шкіряний завод» ТзОВ з іноземними
інвестиціями «Спілловер» про
стягнення заборгованості по
заробітній платі, за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на
рішення Івано-Франківського міського
суду від 13 березня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

20 листопада 2013 року ОСОБА_2 звернувся в
суд з позовом до ТзОВ з іноземними
інвестиціями «Спілловер», філії
«Спілловер. Шкіряний завод» ТзОВ з
іноземними інвестиціями «Спілловер»
про стягнення заборгованості по
заробітній платі.

Позовні вимоги обґрунтовував тим, що з
01.07.2008 року він був прийнятий по
переводу з ВАТ «Плай» до філії
«Спілловер. Шкіряний завод» ТзОВ з
іноземними інвестиціями «Спілловер»
на посаду начальника
автотранспортного цеху, а з
01.02.2011 року переведений на посаду
начальника автотранспортної дільниці
допоміжного виробництва.

Посилаючись на те, що, починаючи з
листопада 2011 року, відповідачем
своєчасно не виплачується заробітна
плата та занижується її розмір, що
призвело до позбавлення можливості
купувати необхідні йому речі, продукти
харчування та погіршення стану його
життя, просив стягнути з відповідача на
його користь 52 500 грн. заборгованості по
заробітній платі та на відшкодування
моральної шкоди 10 000 грн.

З врахуванням уточнених позовних вимог
від 13.02.2014 року, 24.02.2014 року та 13.03.2014
року, позивач просив визнати дії
відповідача неправомірними, визнати
накази про надання відпустки без
збереження заробітної плати, які
видані філією в період з лютого
2013 року по листопад 2013 року
незаконними, стягнути з останнього
заборгованість по заробітній платі за
період з листопада 2011 року по грудень
2013 року в сумі 27 426,04 грн.,
плату за простій в сумі 10 833,35 грн.,
середній заробіток за ввесь час
затримки, починаючи з 17.12.2013р. по день
винесення рішення в сумі 10 117,80 грн., а
також моральну шкоду в сумі 10 000 грн.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 13 березня 2014 року позов
ОСОБА_2 задоволено частково, стягнуто з
ТзОВ з іноземними інвестиціями
«Спілловер» на користь ОСОБА_2
заборгованість по заробітній платі за
період з листопада 2011 року по грудень
2013 року у розмірі 27 426 грн. 04 коп.,
середній заробіток за весь час
затримки розрахунку, починаючи з 17.12.2013
року по 13.03.2014 року у розмірі 10 117 грн. 80
коп. та моральну шкоду у розмірі 1 000 грн.

Стягнуто з ТзОВ з іноземними
інвестиціями «Спілловер на користь
держави судовий збір в розмірі 243 грн. 60
коп.

В решті позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі на рішення суду
про часткове задоволення позовних
вимог, представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3
посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Зазначає, що висновок суду про відмову
в задоволенні позову щодо оплати часу
простою зроблено без повного
дослідження обставин справи та наявних
доказів.

Судом не враховано, що починаючи з
лютого 2013 року, відповідачем
видавались накази, відповідно до яких
працівники підприємства змушені були
іти в оплачувані відпустки та
відпустки без збереження заробітної
плати, хоча відповідно до ст. 84 КЗпП
України та ст. 25 Закону України «Про
відпустки» відпустки без збереження
заробітної плати надаються за бажанням
працівника, але не більше як на 15
календарних днів на рік.

А тому дії керівництва щодо надання
працівникам відпусток без збереження
заробітної плати є незаконними.

Зазначає, що за наявними в матеріалах
справи наказами адміністрації філії
вбачається, що на підприємстві
повністю призупинена робота. Факт
простою підтвердив і представник
відповідача у запереченні на позовну
заяву. Крім того, невихід працівників
на роботу у зв'язку з простоєм
стверджується і наданими
представником відповідача табелями
обліку використання робочого часу.

Вказаними діями було порушено право
позивача на отримання заробітної плати
не нижче від двох третин тарифної
ставки, що передбачено ст. 113 КЗпП
України.

Крім того, суд, постановляючи рішення
про часткове задоволення вимог про
відшкодування моральної шкоди, не
врахував, що ОСОБА_2 не міг скористатися
законно заробленими коштами, втратив
спокій, який потягнув за собою
негативні емоції, переживання, а тому
моральна шкода повинна бути
відшкодована в значно більшому
розмірі.

У зв'язку з викладеним, просить рішення
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким позовні вимоги задовольнити
повністю.

В засіданні апеляційного суду
представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 апеляційну
скаргу підтримала з наведених вище
мотивів.

Представник ТзОВ з іноземними
інвестиціями «Спілловер» в судове
засідання не з'явився, хоча про час та
місце судового розгляду належним чином
був повідомлений.

Вислухавши доповідача, пояснення
сторін, перевіривши письмові матеріали
справи, колегія суддів приходить до
висновку про відхилення апеляційної
скарги з наступних підстав.

Встановлено, що ОСОБА_2 01.07.2008 року
прийнятий на посаду начальника
автотранспортного цеху по переведенню
з ВАТ «Івано-Франківське шкіряне
підприємство «Плай» на філію
«Спіловер. Шкіряний завод» ТОВ з ІІ
«Спіловер», згідно наказу № 5-к від
01.07.2008 року.

01.02.2011 року позивач переведений на
посаду начальника автотранспортної
дільниці допоміжного виробництва, а
17.12.2013 року ОСОБА_2 звільнений з роботи.

Згідно довідки відповідача, станом на
01.10.2013 року заборгованість по
заробітній платі становить 27 426,04 грн.

Задовольняючи частково позов, суд
першої інстанції виходив з того, що
заборгованість по заробітній платі
позивача складає 27 426, 04 грн., а тому з
врахуванням вимог ст. 117 КЗпП України до
стягнення підлягає середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку в сумі 10 117, 80 грн. та на
відшкодування моральної шкоди
підлягає стягненню 1 000 грн.

Відмовляючи в позові про визнання дій
відповідача незаконними, визнання
наказів незаконними та стягнення плати
за простій, суд першої інстанції
виходив з того, що доказів того, що на
підприємстві був простій у розумінні
ст. 34 КЗпП України суду не надано.

З даним висновком погоджується і
колегія суддів.

Судом встановлено, що відповідно до
умов колективного договору між
працівниками заводу, в тому числі і
позивачем, та відповідачем була
укладена угода про неповний робочий
час у формі дво - триденного робочого
тижня з 1 липня 2008 року.

Дана угода була укладена безстроково і
при прийнятті на роботу по переведенню,
позивач був ознайомлений з нею 23 червня
2008 року.

Поняття «простій» законодавчо дано у
ст. 34 КЗпП України і визначено як
призупинення роботи, викликане
відсутністю організаційних або
технічних умов, необхідних для
виконання роботи, невідворотною силою
або іншими обставинами.

Статтею 113 КЗпП України встановлено, що
час простою не з вини працівника
оплачується з розрахунку не нижче від
двох третин тарифної ставки
встановленого працівникові розряду
(окладу). Про початок простою, крім
простою структурного підрозділу чи
всього підприємства, працівник повинен
попередити власника або уповноважений
ним орган чи бригадира, майстра, інших
посадових осіб. Час простою з вини
працівника не оплачується.

Крім того, як простій можуть бути
кваліфіковані лише ті випадки, коли
працівник приходить на роботу, але не
працює з причин відсутності
матеріально-технічного забезпечення
виробництва, незабезпечення
технологічною документацією,
несправності устаткування, простою з
інших причин, не пов'язаних з виною
працівника. Якщо працівник через
простій самовільно не приходить на
роботу чи іде з роботи, він не має права
вимагати оплати відповідного часу
простою з підстав, передбачених ст. 113
КЗпП України.

Встановлено, що в період з 2013 року всім
працівникам підприємства надавалися
оплачувані відпустки, відпустки без
збереження заробітної плати та вихідні
дні.

Позивач в період дії зазначених
наказів на роботу не виходив, що
стверджується табелями обліку
робочого часу.

Таким чином, суд першої інстанції
прийшов до правильного висновку, що
перебування відповідача у відпустці не
можна кваліфікувати як простій.

З врахуванням вимог ст. 23 ЦК України і
наданих позивачем доказів, суд першої
інстанції прийшов до правильного
висновку про часткове задоволення
позовних вимог в частині відшкодування
моральної шкоди в розмірі 1 000 грн.

Рішення суду ухвалено з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права, доводи апеляційної скарги
правильності висновків суду першої
інстанції не спростовують, а тому
підстав для його скасування колегія
суддів не вбачає.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 313-315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Івано-Франківського міського
суду від 13 березня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуюча
О.Ю. Беркій

Судді:
Я.Д. Горблянський

О.В. Пнівчук