Справа №490/773/14-ц 28.04.2014 28.04.2014 28.04.2014
Справа №22-ц-784/1147/14
Головуючий суддя першої інстанції:
Доповідач апеляційної інстанції:
28 квітня 2014 року
Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Миколаївської області у складі:
Головуючої судді - Кутової Т.З.,
суддів: Мурлигіної О.Я., Крамаренко
із секретарем судового засідання:
за участю: представника позивачки
ОСОБА_2 та представника відповідача
Публічного акціонерного товариства
«Фідобанк» - Курника В.О.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу
за апеляційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
(далі - ПУАТ) «Фідобанк»
на рішення Центрального районного суду
м. Миколаєва від 7 березня 2014 року
ОСОБА_5 до ПУАТ «Фідобанк», ОСОБА_6
про визнання недійсним договору
В січні 2014 року ОСОБА_5
заернулась до суду з позовною заявою
до ПУАТ «Фідобанк» та ОСОБА_6 про
визнання недійсним договору застави.
Позивачка зазначала, що 17
березня 2008 року її чоловік ОСОБА_6
уклав в забезпечення кредитного
договору договір застави з
Акціонерним банком «Факторіал-банк»
(правонаступником якого є ПУАТ
«Фідобанк»), за яким передав в заставу
обладнання, а саме: екструдерну лінію
SYJG 45-65, 1999 року випуску - 1 одиницю,
кругов'язальну машину SYWJZ, 2000 року
випуску - 24 одиниці, промислові
в'язальні машини GK 2, 1999 року випуску -
Посилаючись на те, що вказане
майно є сумісною власністю подружжя,
а вона як дружина ОСОБА_6 не давала
письмову згоду на укладання
вказаного договору, тому такий договір
не відповідає вимогам закону, в
зв'язку з чим позивачка просила
визнати його недійсним.
Рішенням Центрального районного
суду м. Миколаєва від 7 березня 2014
року позов задоволено.

В апеляційній скарзі ПУАТ
«Фідобанк» просить вказане рішення
суду скасувати, а по справі ухвалити
нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позовних вимог,
посилаючись на те, що суд не вірно
застосував норми матеріального права.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення осіб, які з'явились в
судове засідання, колегія суддів
дійшла висновку про наявність
підстав для задоволення апеляційної
скарги.

Районний суд постановляючи
рішення про визнання договору
застави недійсним, виходив з того, що
промислове обладнання, яке є спільною
власністю подружжя, передано в
заставу без згоди позивачки ОСОБА_5
дружини заставодавця, а тому
вказаний договір застави як такий, що
не відповідає вимогам закону є
недійсним.

Між тим, такий висновок суду не
ґрунтується на доказах, які містяться
в матеріалах справи.

Як вбачається з матеріалів
справи і таке встановлено судом, 22
квітня 2008 року між ОСОБА_6 та
Акціонерним банком «Факторіал-Банк»,
правонаступником якого є ПУАТ
«Фідобанк» було укладено кредитний
договір на суму 60000 доларів США на
строк до 19 квітня 2013 року (а. с. 5-8).

В забезпечення вказаного
договору кредиту того ж дня було між
Акціонерним банком «Факторіал -
Банк» та ОСОБА_6 укладено договір
застави за умовами якого в заставу
передано промислове обладнання:
екструдерну лінію SYJG 45-65, 1999 року
випуску - 1 одиницю, кругов'язальні
машини SYWJZ, 2000 року випуску - 24
одиниці, промислові в'язальні машини
GK 2, 1999 року випуску - 4 одиниці (а.с.
11-14).

Відповідно до свідоцтва про
укладення шлюбу ОСОБА_6 перебуває у
шлюбі з позивачкою ОСОБА_5 з 28 липня
1995 року (а.с.15).

Із змісту вказаного договору
застави вбачається, що обладнання
передане в заставу належить
заставодавцю на праві власності, що
підтверджується договором
купівлі-продажу від 7 квітня 2008 року.

Так, за договором
купівлі-продажу від 7 квітня 2008 року
ПП «Укргейм» продало обладнання, яке
передано в заставу за оспорюваним
договором, а покупцем вказаного
обладнання зазначено ОСОБА_6 як
фізичну особу підприємця (а.с. 37-38). На
підставі акту від 18 квітня 2008 року
вказане обладнання було передано
покупцю, а саме ОСОБА_6, як фізичній
особі підприємцю (а.с. 39).

Як зазначено в п. 29 постанови
Пленуму Верховного Суду України № 11
від 21 грудня 2007 року «Про практику
застосування судами законодавства
при розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», відповідно до положень
статей 57, 61 СК України та ст. 52 ЦК
України майно приватного підприємства
чи фізичної особи - підприємця не є
об'єктом спільної сумісної
власності подружжя .

Відповідно до даних Єдиного
державного реєстру юридичних осіб та
фізичних осіб підприємців ОСОБА_6
зареєстрований як підприємець 4
березня 2002 року і 20 серпня 2009 року
підприємницька діяльність припинена
(а.с. 91-92).

Таким чином заставлене
обладнання придбано фізичною особою
- підприємцем під час здійснення ним
підприємницької діяльності, в зв'язку
з чим останній, саме як фізична особа
підприємець є його власником.
Положеннями ст. 52 ЦК України
встановлено, що фізична особа -
підприємець відповідає за
зобов'язаннями, пов'язаними з
підприємницькою діяльністю, усім
своїм майном, крім майна, на яке
згідно із законом не може бути
звернено стягнення.

Оскільки, заставлене обладнання
є власністю приватного підприємця
ОСОБА_6, а позивачкою не надано доказів
того, що ФОП ОСОБА_6 придбав вказане
майно за спільні кошти подружжя, тому
це майно, відповідно до положень ст.
ст. 57,61 СК України, не є об'єктом
спільної власності подружжя. В
зв'язку з чим і відсутні підстави для
надання згоди подружжя, як
співвласника майна, для передачі його
в заставу, як то передбачено ст. 65 СК
України, 369 ЦК України та ст. 6 Закону
України «Про заставу».

При цьому, наявна в матеріалах
справи додаткова угода до договору
купівлі - продажу заставного
обладнання від 18 квітня 2008 року не
має юридичного значення, а тому і не
може бути прийнята до уваги судом
(а.с. 60).

Так, відповідно до положень ч. 1
ст. 651 ЦК України, зміна або
розірвання договору допускається
лише за згодою сторін, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Аналогічні положення містяться
також і в п. 4.2. договору
купівлі-продажу заставного обладнання
від 7 квітня 2008 року .

Між тим, в порушення положень
наведених норм додаткова угода
укладена не між сторонами, які уклали
договір купівлі-продажу, тобто: ПП
«Укргейм» та ФОП ОСОБА_6, а між ПП
«Укргейм» і ОСОБА_6, як фізичною
особою. До того ж із змісту ст. 651 ЦК
України слідує, що сторони можуть
домовитись про зміну умов договору, а
не його сторін.

Враховуючи наведене, доводи
позивачки щодо невідповідності
договору застави вимогам закону та
наявності підстав для визнання його
недійсним відповідно до положень ч. 1
ст. 215 та ст. 203 ЦК України є
необґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню.

За такого, оскаржуване рішення
районного суду, на підставі п. 3 ч. 1 ст.
309 ЦПК України, підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про
відмову в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК
України, колегія суддів

В И
Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Фідобанк»
задовольнити.

Рішення Центрального районного
суду м. Миколаєва від 7 березня 2014 року
скасувати, по справі ухвалити нове
рішення.

В задоволенні позовної заяви
ОСОБА_5 до Публічного акціонерного
товариства «Фідобанк» та ОСОБА_6 про
визнання недійсним договору застави
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і з цього часу
може бути оскаржено у касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ на протязі двадцяти днів.

Головуюча:

Судді: