Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/1363/14
Головуючий у 1 інстанції:
Суддя-доповідач: Боєва
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати
з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Запорізької області
у складі:

Головуючого:
Боєвої В.В.,

Суддів
Денисенко Т.С., Коваленко А.І.,

При секретарі:
Хомяк К.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства «Аграрний
дім» на рішення Гуляйпільського
районного суду Запорізької області від
22 січня 2014 року за позовом ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
«Аграрний дім» , третя особа відділ
Держкомзему у Гуляйпільському районі
Запорізької області про визнання
додаткової угоди до договору оренди
земельної ділянки недійсною,

В С Т А Н О В И Л А:

У серпні 2013 року ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом до ПАТ
«Аграрний дім» про визнання додаткової
угоди до договору оренди земельної
ділянки недійсною.

В позові зазначав, що він є власником
земельної ділянки згідно державного
акту на право власності на земельну
ділянку серії ЗП № 019801 від 28.01.2004 року,
тобто земельна ділянка розміром 7,4218 га
є його приватною власністю. Як
орендодавець, він уклав з відповідачем
договір оренди земельної ділянки від
15.01.2005 року, який зареєстрований у
Гуляйпільському районному відділі
Запорізької регіональної філії «Центр
ДЗК» 10.09.2007 року, тобто понад 2 роки з
моменту його укладення. Пунктом 8
договору встановлено строк його дії - 5
років без зазначення початку та
закінчення цього терміну. До
закінчення строку дії договору, він
усно та письмово повідомляв
відповідача про намір обробляти свою
земельну ділянку самостійно. Просив
надати відповідь стосовно повернення
його землі, однак відповідач ніяких дій
з цього приводу не зробив. Останнього
разу, 25.09.2012 року він повторно письмово
звернувся з листом до відповідача з
проханням припинити дію цього договору
оренди у зв'язку з закінченням строку
його дії. Однак відповіді на повторне
звернення не отримав. 15.08.2013 року він
особисто з'явився до відповідача з
метою повернути свою землю. Однак йому
повідомили про існування додаткової
угоди від 18.06.2009 року, яка продовжувала
строк дії основного договору. Стосовно
повернення земельної ділянки було
зазначено, що земля буде йому повернута
після закінчення строку дії договору
оренди, тобто після 10.09.2017 року.

Посилаючись на ці обставини, просив
визнати додаткову угоду від 18.06.2009 року,
зареєстровану у Гуляйпільському
районному відділі Запорізької
регіональної філії «Центр ДЗК» 10.09.2007
року недійсною.

У січні 2014 року позивач подав заяву про
стягнення також з відповідача на його
користь судових витрат в розмірі 2600
грн. 63 коп., які складаються з витрат на
проведення почеркознавчої судової
експертизи - 2350 грн. 08 коп., витрат за
обслуговування платежів - 21 грн. 15 коп.,
витрат судового збору - 229 грн. 40 коп.

Рішенням Гуляйпільського районного
суду Запорізької області від 22 січня
2014 року позов задоволено.

Визнано недійсною додаткову угоду від
18.06.2009 року до договору оренди землі без
номера від 15.01.2005 року зареєстровану у
Гуляйпільському районному відділі
Запорізької регіональної філії ДП
«Центр ДЗК» від 20.10.2009 року за № 87,
укладену між ОСОБА_2 та ПАТ «Аграрний
дім» м. Гуляйполе.

Стягнуто з ПАТ «Аграрний дім» м.
Гуляйполе на користь ОСОБА_2 судові
витрати: 2350 грн. 08 коп. витрати за
проведення почеркознавчої судової
експертизи; 21 грн. 15 коп. - витрати за
обслуговування платежів; 229 грн. 40 коп. -
витрати судового збору, а всього 2600 грн.
63 коп.

Не погоджуючись з рішенням суду, ПАТ
«Аграрний дім» подало апеляційну
скаргу, в якій посилаючись на порушення
судом першої інстанції норм
матеріального і процесуального права,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову у
задоволенні позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Задовольнивши позов, суд першої
інстанції вірно посилався на
положення статей 203, 215 ЦК України, якими
визначено загальні вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину та підстави визнання
правочину недійсним. Також суд
застосував приписи статті 78 ЗК України
- щодо змісту права власності на землю
та пункту в) частини 3 статті 152 ЗК
України, яким передбачено захист прав
громадянина та юридичної особи на
земельну ділянку шляхом визнання
угоди недійсною.

При цьому суд виходив з того, що
додаткову угоду до договору оренди
землі позивач не підписував, що
підтверджується письмовим доказом -
висновком судової почеркознавчої
експертизи Дніпропетровського НДІ
судових експертиз (Запорізьке
відділення) № 142-13 від 06.11.2013 року, яким
встановлено, що підпис, виконаний від
імені ОСОБА_2, розміщений у графі
«Орендодавець» оригіналу додаткової
угоди до договору оренди землі № Б-Н
від 15.01.2005 року, укладеної 18.06.2009 р. між
ОСОБА_2 та орендарем - ЗАТ «Аграрний
Дім» в особі Романець Валентини
Сергіївни, виконаний не ОСОБА_2, а іншою
особою (а. с. 29 - 32).

Також суд правильно вказував, що
позивач ОСОБА_2 не надавав права
підпису іншим особам, угода не
відповідає волевиявленню позивача, а
тому суд з огляду на положення до ч. 3
ст. 203, ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України дійшов
висновку, що такий правочин є
недійсним.

Такі висновки суду першої інстанції
відповідають обставинам справи,
належним чином оціненим доказам, а
також узгоджуються з нормами
матеріального права, які судом
правильно застосовані.

Згідно статті 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності.

Частиною 3 статті 203 ЦК України
передбачено, що волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Зі змісту статті 215 ЦК України
вбачається, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. У випадках,
встановлених цим Кодексом, нікчемний
правочин може бути визнаний судом
дійсним.

Зокрема, частиною 3 цієї статті
передбачено, якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Основний довід апеляційної
скарги ПАТ «Аграрний Дім» стосується
незгоди з тим, що судом не враховано
факт виплати відповідачем та
отримання позивачем після укладення
додаткової угоди орендної плати у
підвищеному розмірі - 3%, що на думку
апелянта свідчить про дійсність
додаткової угоди.

Проте, такий довід апеляційної скарги
не знайшов підтвердження при
апеляційному розгляді, оскільки
відповідно до п. 7 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
виконання чи невиконання сторонами
зобов'язань, які виникли з правочину,
має значення лише для визначення
наслідків його недійсності, а не для
визнання правочину недійсним. Отже,
отримання орендної плати не має
суттєвого значення для визнання
договору оренди недійсним. Суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про визнання додаткової угоди
недійсною, оскільки положення ч. 1 ст. 241
ЦК України - щодо подальших після
укладення додаткової угоди дій
позивача, які на думку відповідача,
свідчать про наступне схвалення ОСОБА_2
додаткової угоди до договору оренди
та її умов - не поширюються на спірні
правовідносини, так як позивач не
надавав довіреності та не передавав
повноважень на підписання додаткової
угоди іншій особі.

Іншій довід апеляційної скарги полягає
в тому, що суд першої інстанції не
застосував наслідки пропущення строку
позовної давності, оскільки, на думку
відповідача, , ОСОБА_2 узнав про
порушення свого права (про наявність
додаткової угоди) зі змісту листа ПАТ
«Аграрний Дім» від 15.01.2010 року № 7.
Такий доказ залишився поза увагою суду.

Такий довід апеляційної скарги є
неприйнятним, оскільки з матеріалів
справи видно, що в мотивувальній
частині судового рішення належним
чином обговорено питання щодо
наявності пропуску строку позовної
давності, досліджено відповідні
докази та суд дійшов висновку, що
позивачем не пропущено строк для
звернення до суду для захисту
порушеного права (абзац 5-6 на а. с. 74).

В засіданні суду апеляційної інстанції
представник апелянта зазначав, що суд
не прийняв до уваги поштове
повідомлення, з якого вбачається, що
ОСОБА_2 отримав 29.01.2010 року від ПАТ
«Аграрний Дім» лист (вих. № 7 від 15.01.2010
року), в якому повідомлялося, що між ним
та товариством 18.06.2009 року було
укладено додаткову угоду строком дії
на 5 років. Апелянт вказує, що позивач
узнав про порушення своїх прав саме
після отримання цього листа, тобто,
строк для захисту позивачем своїх прав
та інтересів відраховується з 29.01.2010
року, а тому слід відмовити ОСОБА_2 в
позові за пропуском строку позовної
давності.

Проте, зі змісту зазначеного поштового
повідомлення не вбачається, яку саме
кореспонденцію отримав ОСОБА_2, в тому
числі, відсутні будь-які посилання на
те, що саме цей лист було йому
направлено рекомендованою поштою за №
979780 (а. с. 65-66).

Із апеляційної скарги вбачається, що
інші доводи не мають належного
обґрунтування у чому полягає порушення
вимог матеріального і процесуального
права, а тому не дають підстав для
висновку щодо незаконності чи
неправильності оскаржуваного
судового рішення.

За таких обставин судова колегія
вважає, що підстав для скасування
рішення суду першої інстанції не
вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Аграрний
дім» відхилити.

Рішення Гуляйпільського районного
суду Запорізької області від 22 січня
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: