Справа № 1309/5871/12
Головуючий у 1 інстанції: Боровков Д.О.
Провадження № 22-ц/783/869/14
Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2014 року
м.Львів

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Львівської області в складі:

головуючого - судді
Бойко С.М.,

суддів: Штефаніци
Ю.Г., Берези В.І.,

секретаря -
Брикайло М.В.,

з участю:
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами прокурора
Залізничного району м. Львова в
інтересах держави, в особі Львівської
міської ради, Залізничної районної
адміністрації, та ОСОБА_2 на рішення
Залізничного районного суду м. Львова
від 23 липня 2012 року у справі за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - обласне
комунальне підприємство Львівської
обласної ради "Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки"
про усунення перешкод та визнання
права власності та зустрічним позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа - обласне
комунальне підприємство Львівської
обласної ради "Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки"
про визнання права власності,-

в с т
а н о в и л а:

09 липня 2012 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_5 (а.с.2-3), в якому
просив: зобов»язати відповідача не
чинити йому перешкод у користуванні,
володінні та розпорядженні гаражем,
який знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;
визнати за ним право власності на
вказаний гараж та визнати за ним право
власності на житловий будинок АДРЕСА_2
загальною площею 120,8 кв.м., який
складається з однієї кімнати площею 21,9
кв.м., кухні площею 12,3 кв.м. та гаражу
площею 86,6 кв.м.

Свої вимоги обгрунтовував тим, що
спірний гараж йому виділили в подвір"ї
будинку більше тридцяти років назад,
яким він добросовісно користувався, а
тому вважає, що набув права власності
на нього. Після продажу у 2010 році
автомобіля він дав гараж у тимчасове
користування відповідача ОСОБА_5, який
відмовляється звільнити гараж у
добровільному порядку, чим чинить йому
перешкоди у користуванні гаражем.
Право власності на житловий будинок з
гаражем по АДРЕСА_2 просить визнати за
ним на тій підставі, що між ним та
відповідачем 16 травня 2012 року було
укладено попередній договір
купівлі-продажу цього будинку, проте
відповідач на виконання умов цього
договору не укладає з ним договору
купівлі-продажу будинку.

20 липня 2012 року ОСОБА_5 звернувся із
зустрічним позовом до ОСОБА_4 (а.с.11), в
якому просив визнати за ним право
власності на вказаний вище житловий
будинок АДРЕСА_2 за набувальною
давністю.

Свої вимоги обгрунтовував тим, що у
відповідності до довідки ЛКП "Граніт",
він з 1987 року користується цим будинком
і не порушує прав інших осіб, а
попередній договір, укладений між ним
та ОСОБА_4 вважає нікчемним, оскільки
цей договір не був нотаріально
посвідчений.

Рішенням Залізничного районного суду
м. Львова від 23 липня 2012 року позов
ОСОБА_4 задоволено частково,
зобов'язано ОСОБА_5 не чинити перешкод
ОСОБА_4 у користуванні гаражем площею 15
кв.м., під літ. «Б-1» по АДРЕСА_1 та
визнано право власності на цей гараж за
ОСОБА_4 В задоволенні позову ОСОБА_4 про
визнання права власності на житловий
будинок по АДРЕСА_2 відмовлено. Суд
вирішив застосувати наслідки
недійсності правочину до попереднього
договору купівлі-продажу нерухомого
майна від 16 травня 2012 року, укладеного
між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Зустрічний позов
ОСОБА_5 задоволено, визнано право
власності ОСОБА_5 на житловий будинок
по АДРЕСА_2, загальною площею 120,8 кв.м,
який складається з однієї кімнати
площею 21,9 кв.м., кухні площею 12,3 кв.м.,
гаражу площею 86,6 кв.м.

Рішення суду оскаржив прокурор
Залізничного району м.Львова в
інтересах держави в особі Львівської
міської ради та Залізничної районної
адміністрації Львівської міської ради,
просить його скасувати з підстав
порушення судом норм матеріального та
процесуального права і ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_4 та зустрічного позову ОСОБА_5
відмовити. Свої доводи обґрунтовує тим,
що суд першої інстанції не правильно
визначив розмір судового збору, який
підлягав сплаті позивачем ОСОБА_4 при
поданні позову, а тому всупереч вимогам
ст.121 ЦПК України не залишив його
позовну заяву без руху, безпідставно
прийняв до спільного розгляду вимоги,
які не можуть бути об"єднані в одній
позовній заяві. На думку прокурора,
судом не встановлено факту порушення,
невизнання або оспорювання
відповідачем права позивача, не
з"ясовано та не встановлено факту
правомірності користування спірним
гаражем, оскільки цей гараж
встановлений самочинно на землях
комунальної власності громади міста, а
тому право власності на нього не
набувається, крім того, відсутні
докази, які б підтверджували вирішення
питання узаконення гаражу
компетентним органом, рішення якого чи
його відсутність дають підстави
вважати про наявність спору про право.
Прокурор зазначає, що суд, визнавши за
позивачем ОСОБА_4 право власності на
гараж, не з"ясовував питання про те, ким
та кому виділявся цей гараж, у чиїй
власності перебуває земельна ділянка,
на якій він розміщений, про наявність
чи відсутність правовстановлюючого
документу на землю. Вважає, що позов
ОСОБА_4 пред"явлений до неналежного
відповідача, а судом не залучено до
участі у даній справі належного
відповідача, яким є Львівська міська
рада, Залізнична районна адміністрація
Львівської міської ради.

Прокурор вважає, що судом безпідставно
прийнято до спільного провадження з
первісним позовом зустрічний позов
ОСОБА_5, оскільки вимоги цих позовів не
є взаємопов"язаними. На думку
прокурора, вимоги позивача за
зустрічним позовом звернені теж до
неналежного відповідача, яким не може
бути ОСОБА_4 Прокурор вважає, що суд
повинен був встановити власника
земельної ділянки, на якій розміщений
спірний будинок, та правомірність
користування ним позивачем, оскільки
згідно довідки ЛКП "Граніт" будинку під
АДРЕСА_2 не числиться, відтак, будинок
збудований самочинно.

Також дане рішення суду оскаржила
ОСОБА_2, яка не брала участі у справі,
але вважає, що суд вирішив питання про
її права, оскільки вона, як власник
частини будинку АДРЕСА_2, звернулась до
Львівської міської ради із заявою про
наданя дозволу на виготовлення
технічних документацій із землеустрою
щодо складання документів, що
посвідчують право власності на
земельні ділянки, і ухвалою дев»ятої
сесії шостого скликання Львівської
міської ради №1999 від 13 грудня 2012 року
їй надано такий дозвіл стосовно
земельної ділянки, яка знаходиться за
вказаною вище адресою. Під час
отримання та погодження всіх
документів для оформлення права
власності на земельну ділянку для
обслуговування житлового будинку на
АДРЕСА_2, вона дізналась про те, що 19
березня 2013 року на десятій сесії
шостого скликання Львівською міською
радою була прийнята ухвала №2249 про
надання громадянам дозволу на
виготовлення технічних документацій
із землеустрою, щодо встановлення меж
земельних ділянок, згідно з якою
ОСОБА_5, який отримав в дар вказаний
вище житловий будинок АДРЕСА_2 від
позивача ОСОБА_5 на підставі договорів
дарування частини будинку від 31 серпня
2012 року та від 03 жовтня 2012 року, надано
дозвіл на виготовлення технічних
документацій із землеустрою на
земельну ділянку по АДРЕСА_2.

Апелянт вважає рішення суду незаконним
та необгрунтованим і просить його
скасувати з підстав неповного
з»ясування обставин, які мають
значення для справи, невідповідності
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права і ухвалити нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позовів.

Свої доводи апелянт обґрунтовує тим, що
об'єкт розташований по АДРЕСА_2 не можна
віднести до житлового будинку,
оскільки він не відповідає ознакам
такого, його технічний стан не
відповідає архітектурним, будівельним
та іншим нормам законодавства України,
що підтверджується викопіюванням з
плану генеральної забудови АДРЕСА_2, в
якому відображено, що об»єкт, право
власності на який суд визнав за ОСОБА_5,
не є житловим будинком та/або
будь-якого роду приміщенням, а
позначений як «руїна». Апелянт
зазначає, що нерухоме майно може стати
предметом набуття за давністю
володіння, коли таке майно існує, а якщо
будівля чи споруда не є об»єктом
нерухомості, прийнятим в експлуатацію,
право на яке зареєстроване в
установленому порядку, то набути право
власності за давністю володіння на
таке майно неможливо. Зазначає, що суд
не дав належної оцінки доказам, на
підставі яких визнав право власності
на вказаний будинок за набувальною
давністю, чим порушив норми цивільного
процесуального закону, прийнявши
рішення виключно на підставі
технічного паспорта та довідки ЛКП
«Граніт», в яких відображено
неправдиві відомості. Окрім того,
спірний об»єкт не має навіть поштового
номера, а тому суд не вправі був
вирішувати питання, які не віднесені до
його повноважень.

В судове засідання інші учасники
судового розгляду, окрім представника
апелянта ОСОБА_2, не з"явились, хоча про
час та місце розгляду справи були
належним чином повідомлені (а.с.110, 112-116),
від ОСОБА_5 повторно надійшло
клопотання про відкладення розгляду
справи у зв"язку з погіршенням стану
його здоров"я, однак, в силу вимог ст.169
ЦПК України, суд не відкладає розгляду
справи, якщо належним чином
повідомлена сторона повторно не
з"явилась у судове засідання незалежно
від поважності причин неявки, окрім
того, він уповноважив на
представництво інтересів в суді свого
сина - ОСОБА_8 (а.с.15), від інших учасників
клопотань про відкладення розгляду
справи не надходило, а тому розгляд
справи проведено апеляційним судом
відповідно до вимог ст.305 ЦПК України у
відсутності осіб, які не з"явились.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість
оскаржуваного рішення в межах доводів
апеляційних скарг та вимог, заявлених в
суді першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку про задоволення
апеляційних скарг з наступних підстав.

Згідно зі ст.213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з"ясованих
обставинах, на які сторони посилаються
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Однак, таким вимогам оскаржуване
рішення суду не відповідає.

Задовольняючи вимогу позивача ОСОБА_4 в
частині визнання за ним права
власності на гараж по АДРЕСА_1, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач користується та володіє
зазначеним гаражем з 1989 року і цей
гараж на праві власності ні за ким не
зареєстрований. В обгрунтування свого
висновку суд послався на технічний
паспорт на гараж, який був виготовлений
на замовлення позивача 17 липня 2012 року
(а.с.13-14).

Із зазначеного технічного паспорту
встановлено, шо гараж на АДРЕСА_1 під
літерою "Б-1" площею 15 кв.м. побудований
самочинно (а.с.14).

У відповідності до ст.ст 15, 16 ЦК України,
ст.3 ЦПК України, тільки порушене,
невизнане або оспорюване право особи
підлягає захисту в судовому порядку у
встановлений законом спосіб.

З розпорядження Залізничної районної
адміністрації Львівської міської ради
№265 від 22 березня 2012 року, яке прокурор
долучив до апеляційної скарги (а.с.38),
встановлено, що цим розпорядженням
зобов"язано ОСОБА_4 в термін до 20 квітня
2012 року демонтувати металевий гараж,
який самочинно встановлений на землях
комунальної власності міста в подвір"ї
будинку АДРЕСА_1

У відповідності до ч.2 ст.376 ЦК
України, особа, яка здійснює самочинне
будівництво нерухомого майна, не
набуває права власності на нього.

Право власності на самочинно
збудоване нерухоме майно може бути за
рішенням суду визнане за особою, яка
здійснила самочинне будівництво на
земельній ділянці, що не була їй
відведена для цієї мети, за умови
надання земельної ділянки у
встановленому порядку особі під уже
збудоване нерухоме майно (ч.3 ст.376 ЦК).

Якщо власник (користувач)
земельної ділянки заперечує проти
визнання права власності на нерухоме
майно за особою, яка здійснила
(здійснює) самочинне будівництво на
його земельній ділянці, або якщо це
порушує права інших осіб, майно
підлягає знесенню особою, яка
здійснила (здійснює) самочинне
будівництво , або за її рахунок.

Враховуючи положення статті 376 ЦК
України, право власності за
набувальною давністю на об'єкт
самочинного будівництва не може бути
визнано судом, оскільки цією нормою
передбачено особливий порядок набуття
права власності на нерухоме майно, що
збудоване або будується на земельній
ділянці, не відведеній для даної мети,
або без належного дозволу чи належно
затвердженого проекту, або з істотним
порушенням будівельних норм і правил.

З аналізу зазначених вище норм та
встановлених колегією суддів обставин
справи слідує, що у разі наявності
спору про право, належним відповідачем
за позовною вимогою ОСОБА_4 про
визнання права власності на самочинно
збудоване нерухоме майно має бути
Львівська міська рада, як
представницький орган територіальної
громади м.Львова, оскільки гараж
побудований на земельній ділянці, яка є
комунальною власністю.

Позиваючись до відповідача ОСОБА_5,
позивач ОСОБА_4, всупереч встановленому
законом порядку (позасудовому) щодо
оформлення права власності на
побудоване нерухоме майно, намагався
оформити право власності в судовому
порядку за відсутності спору про право,
оскільки відповідач ОСОБА_5 не може
бути належним відповідачем за вимогою
позивача про визнання права власності
на гараж.

В силу наданих апеляційному суду
повноважень, він не може на стадії
апеляційного розгляду залучати осіб,
які не брали участі в розгляді справи
судом першої інстанції, і не може
досліджувати докази, які не були
досліджені судом першої інстанції.

Таким чином, суд першої інстанції,
всупереч вимогам матеріального права
та з грубим порушенням норм
процесуального права без наявності для
того законних підстав, без участі у
справі належного відповідача -
Львівської міської ради, визнав право
власності за позивачем ОСОБА_4 на
самочинно збудований гараж за
відсутності рішення органу місцевого
самоврядування про надання позивачеві
земельної ділянки, на якій побудований
гараж, у користування чи у власність, а
також без дозволу на будівництво
гаражу.

В частині задоволення вимог позивача
ОСОБА_4 про усунення відповідачем
ОСОБА_5 перешкод у користуванні
вказаним гаражем, суд першої інстанції
виходив з того, що право власності
позивача підлягає захисту, однак, такий
висновок суду не відповідає наведеним
вище фактичним обставинам справи, а
тому норму ст.391 ЦК України, на яку
зіслався суд, як на правову підставу,
застосовувати не можна. Окрім того,
позивачем не надано жодного доказу в
підтвердження тієї обставини, що йому
реально чиняться відповідачем
перешкоди у користуванні гаражем.
Таким чином, правові підстави, які
визначені ст.15 ЦК України, для
задоволення вказаної вимоги позивача
відсутні.

Відмовляючи у задоволенні вимоги
позивача ОСОБА_4 в частині визнання за
ним права власності на житловий
будинок АДРЕСА_2, суд першої інстанції
виходив з того, що цей будинок належить
на праві власності ОСОБА_5, а попередній
договір купівлі-продажу цього будинку,
укладений між ними 16 травня 2012 року, є
нікчемним.

Однак, такий висновок суду не
відповідає обставинам справи та
вимогам матеріального закону.

У відповідності до ч.3 ст.640 ЦК України,
договір, який підлягає нотаріальному
посвідченню або державній реєстрації,
є укладеним з моменту його
нотаріального посвідчення або
державної реєстрації, а в разі
необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

У частині 1 ст.657 ЦК України визначено,
що договір купівлі-продажу житлового
будинку укладається в письмовій формі
і підлягає нотаріальному посвідченню
та державній реєстрації.

Попередній договір, за вимогами ч.1 ст.635
ЦК України, також укладається у формі,
встановленій для основного договору.

З матеріалів справи встановлено, що
попередній договір між сторонами
укладений в простій письмовій формі
без нотаріального посвідчення та без
державної реєстрації (а.с.7-8).

Таким чином, з урахуванням вимог ст.ст.
640 ч.3, 657 ч.1, 635 ч.1 ЦК України, цей договір
не є укладеним. Окрім того, предметом
договору є нерухоме майно, яке продавцю
не належало на праві власності, а тому
розпоряджатись він ним не міг. А відтак,
до неукладеного правочину не можна
застосовувати і наслідки недійсності
правочину.

Таким чином, вимоги позивача ОСОБА_4 в
цій частині є також безпідставними і
задоволенню не підлягають, однак, з
інших мотивів, ніж з тих, що виходив суд
першої інстанції.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_5
про визнання за ним права власності на
житловий будинок АДРЕСА_2 за
набувальною давністю, суд першої
інстанції виходив з того, що позивач з
1987 року користується цим будинком і
прав третіх осіб не порушує.

Однак, суд не встановив, чи був цей
будинок зареєстрований у
встановленому законом порядку, як
об"єкт нерухомого майна, оскільки
згідно з ч.3 ст.344 ЦК України, право
власності на нерухоме майно, що
підлягає державній реєстрації, виникає
за набувальною давністю з моменту
державної реєстрації.

Крім того, враховуючи положення ст.344 ЦК
України, право власності за
набувальною давністю може бути набуто
на майно, яке належить на праві
власності іншій особі (а не особі, яка
заявляє про давність володіння). Отже,
встановлення власника майна є однією з
обставин, що має юридичне значення, і
підлягає доведенню під час ухвалення
рішення суду (стаття 214 ЦПК).

Відповідачем за позовом про визнання
права власності за набувальною
давністю є попередній власник майна
або його правонаступник. У разі якщо
попередній власник нерухомого майна не
був і не міг бути відомим давнісному
володільцю, то відповідачем є орган,
уповноважений управляти майном
відповідної територіальної громади.

З наданої прокурором довідки ЛКП
"Граніт" №2/312 від 01 квітня 2013 року (а.с.39)
встановлено, що на АДРЕСА_2 нерухомого
майна не існує, а відтак, житловий
будинок, як об"єкт нерухомого майна
взагалі не зареєстрований.

З копії технічного паспорту на будинок,
на який послався в обґрунтування своїх
висновків суд першої інстанції, не
можна встановити, ким і коли цей
паспорт виданий, а надана позивачем
довідка ЛКП "Граніт" від 18 червня 2010
року не містить вихідного номеру
реєстрації цієї довідки. Відтак, ці
письмові документи не можна визнати
належними та допустимими доказами.

Згідно відповіді обласного
комунального підприємства Львівської
обласної ради "Бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки"
від 04 листопада 2013 року (а.с.53),
вбачається, що вперше право власності
на вказаний будинок було зареєстровано
за ОСОБА_5 на підставі оскаржуваного
рішення суду.

Таким чином, суд першої інстанції не
мав правових підстав визнавати право
власності за позивачем ОСОБА_5 на
вказаний будинок за набувальною
давністю, а ОСОБА_4 не міг бути належним
відповідачем у даній справі, оскільки
жодних прав на цей будинок він не мав.

Доводи апелянтів про порушення
оскаржуваним рішенням прав
територіальної громади міста Львова в
особі Львівської міської ради, як
власника земельних ділянок, на яких
розміщені спірні об"єкти, та права
ОСОБА_2, як користувача земельної
ділянки, є обґрунтованими, а тому,
враховуючи викладені вище мотиви,
рішення суду першої інстанції підлягає
скасуванню на підставі пунктів 1-4
частини першої статті 309 ЦПК України з
ухваленням апеляційним судом нового
рішення про відмову у задоволенні
позову ОСОБА_4 та зустрічного позову
ОСОБА_5

Керуючись ст.ст. 303, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.1-4,
313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

в и р і ш и
л а:

апеляційні скарги прокурора
Залізничного району м. Львова в
інтересах держави, в особі Львівської
міської ради, Залізничної районної
адміністрації, та ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Залізничного районного суду
м.Львова від 23 липня 2012 року скасувати і
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_4 та у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий:
________________ Бойко С.М.

Судді:
________________ Штефаніца Ю.Г.

________________ Береза В.І.