Справа № 418/605/13-ц
Провадження № 22ц/782/247/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2014 року, березня місяця, 03-го дня
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Луганської області у складі :
головуючого судді: Яресько А.В., суддів:
Луганської В.М., Маляренко І.Б., при
секретарі: Веселові С.С., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі
суду м. Луганську апеляційну скаргу
Товариства з обмеженою
відповідальністю «АВТО ПРОСТО» на
рішення Міловського районного суду
Луганської області від 16 грудня 2013 року
у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «АВТО ПРОСТО» про
захист прав споживачів, про визнання
правочину недійсним,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року позивач ОСОБА_2
звернувся до суду із позовом, у якому
просив визнати недійсним договір №0322834
від 15.06.2010 року , що укладений між ним та
відповідачем Товариством з обмеженою
відповідальністю «АВТО ПРОСТО»,
застосувати принцип реституції та
стягнути з відповідача на його користь
суму 66342, 63 грн., також просив суд
стягнути з відповідача на його користь
суму компенсації за заподіяну моральну
шкоду в розмірі 20000 грн., судові витрати
покласти на відповідача.

Рішенням Міловського районного суду
Луганської області від 16 грудня 2013 року
позовні вимоги ОСОБА_2 були задоволені
частково, було визнано недійсним
договір №0322834 від 15 червня 2010 року
укладений між ОСОБА_2 та Товариством з
обмеженою відповідальністю
«Автопросто» недійсним, стягнуто з
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Автопросто» на
користь ОСОБА_2 66342.63 гривень. Стягнуто з
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Автопросто» 663
гривень судового збору на користь
державі. У частині стягнення моральної
шкоди відмовлено за необґрунтованістю
заявлених позовних вимог.

Відповідач не погодився із винесеним
рішенням суду та подав на нього
апеляційну скаргу, у якій просив
апеляційну скаргу задовольнити,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просив рішення Міловського районного
суду Луганської області від 16 грудня 2013
року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 до ТОВ «АВТО ПРОСТО» про
захист прав споживачів відмовити
повністю.

Вислухавши доповідача, пояснення
позивача, обговоривши доводи
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду у межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
наступних висновків.

Так, статтею 213 ЦПК є встановленим,
що рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства, повинен
вирішити справу згідно із законом,
ухваливши рішення на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Задовольняючи позовні вимоги частково
суд першої інстанції виходив із того,
що позивачем було правомірно
пред'явлені вимоги до відповідача у
частині визнання договору недійсним та
стягнення невиплаченої суми. Судом
першої інстанції було встановлено, що
між сторонами було укладено угоду
№0322834 від 15 червня 2010 року, частиною
якої були додатки №№1, 2, при цьому
відповідач ТОВ "Автопросто" гарантував
учаснику системи, що він одержить право
на отримання автомобіля за умови
виконання ним усіх зобов'язань, які
випливають із цієї угоди. Судом було
встановлено і те, що на виконання угоди
позивачем за квитанціями було сплачено
109047 гривень, проте після його звернення
до відповідача із вимогою повернути
сплачені ним грошові кошти йому було
повернуто лише 42704 гривні 97 копійок, а у
виплаті інших 66342 гривень 63 копійок
йому було відмовлено. Суд дійшов до
висновків про те, що виникнення права
на отримання автомобіля позивачем
залежало від внесення коштів іншими
учасниками системи, а рішення про
надання позивачу права на отримання
товару залежало лише від волі
відповідача ТОВ "Автопросто", який сам
на власний розсуд приймав таке рішення.
Суд визнав, що процедура прийняття
рішення про надання права на отримання
автомобіля була непрозорою, а
інформація про кількість отриманих
учасником групи балів у залежності від
кількості внесків та осіб у групі, які
отримали право на отримання автомобіля
була конфіденційною і не могла бути
перевірена позивачем. Аналізуючи
зібрані по справі докази у їх
сукупності, та враховуючи, що за
змістом ст. 216 ЦК України недійсний
правочин не створює юридичних
наслідків, крім тих, що пов'язані з його
недійсністю, а кожна із сторін такого
правочину зобов'язана повернути другій
стороні і натурі все, що вона одержала
на виконання цього правочину, суд
першої інстанції прийшов до висновків
про те, що позивачем правомірно були
заявлені вимоги до відповідача у
частині визнання поговору недійсним та
стягнення невиплаченої суми, адже у
межах даного спору було доведено той
факт, що угода яку оспорює позивач була
нікчемною внаслідок того, що
недійсність даної угоди передбачена
законом. Суд частково задовольнив
позовні вимоги - відмовивши у стягнення
моральної шкоди стягнув із відповідача
на користь ОСОБА_2 сплачені ним до того
відповідачеві та не повернуті йому до
того 66342.63 гривень.

Колегія суддів погоджується із такими
висновками суду першої інстанції, адже
до них він дійшов із належним
дотриманням норм матеріального та
процесуального права. При аналізі
наявних у справі доказів судом не було
допущено порушення матеріального чи
процесуального права, що давали б
підстави для скасування чи зміни
винесеного судового рішення.

Позивачем було доведено суду належними
та допустимими доказами, що ним з метою
отримання автомобіля було сплачено
відповідачеві за укладеним між ними
договором у період часу з 15 червня 2010
року по 05 жовтня 2010 року 109047 гривень,
проте він не отримав автомобіля і йому
досі не було повернуто значну суму, що
була ним сплачена - а саме 66342.63 гривень
з 109047 гривень. Між тим, ст. 216 ЦК України
є передбаченим, що у разі недійсності
правочину кожна із сторін зобов'язана
повернути другій стороні в натурі все,
що вона одержала на виконання цього
правочину. Відповідач не надав суду
доказів повернення ним суми у 66342.63
гривень, факт отримання ними цієї суми
є доведеним, не заперечують вони цього
і у апеляційній скарзі.

Щодо доводів апеляційної скарги, то
вони висновків суду першої інстанції
не спростовують, адже ч.1 ст. 901 ЦК
України є визначеним, що за договором
про надання послуг одна сторона
(виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

З додатку № 1 до спірної угоди
вбачається, що особу, з якою відповідач
уклав правочин про забезпечення
автомобіля для позивача «виробник,
імпортер, дистриб'ютор» (а.с.5)
оспорюваною угодою не визначено.
Зобов'язання ТОВ "Авто Просто" у спірних
відносинах фактично зводяться до
організації і створення умов для
придбання автомобілів учасниками
системи та здійснення
адміністративних процедур, тоді як
обов'язком позивача, як учасника
системи, встановлено виконання
зобов'язань, передбачених правочином, у
визначених угодою порядку та в строки.

Частинами 1, 2, 3 ст. 18 Закону України "Про
захист прав споживачів" є передбаченим,
що продавець (виконавець, виробник) не
повинен включати у договори із
споживачем умови, які є
несправедливими. Умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. Несправедливими є, зокрема,
умови договору про: встановлення
жорстких обов'язків споживача, тоді як
надання послуги обумовлене лише
власним розсудом виконавця; надання
можливості продавцю (виконавцю,
виробнику) не повертати кошти на
оплату, здійснену споживачем, у разі
відмови споживача укласти або виконати
договір, без встановлення права
споживача на одержання відповідної
компенсації від продавця (виконавця,
виробника) у зв'язку з розірванням або
невиконанням ним договору; надання
продавцю (виконавцю, виробнику) права в
односторонньому порядку змінювати
характеристики продукції, що є
предметом договору; визначення ціни
товару на момент його поставки
споживачеві або надання продавцю
(виконавцю, виробнику) можливості
збільшувати ціну без надання
споживачеві права розірвати договір у
разі збільшення ціни порівняно з тією,
що була погоджена на момент укладення
договору

Згідно ч. 4 ст. 18 цього Закону перелік
несправедливих умов у договорах із
споживачами не є вичерпним. Відповідно
до ч.ч. 5, 6, 8, ст. 18 Закону України "Про
захист прав споживачів", якщо положення
договору визнано несправедливим, таке
положення може бути визнано недійсним.
у разі коли визнання положення
недійсним зумовлює зміну інших
положень договору, на вимогу позивача
договір може бути визнаний недійсним у
цілому. нечіткі або двозначні
положення договорів із споживачами
тлумачаться на користь споживача.

Доводи апелянта про порушення норм
процессуального права на увагу теж не
заслуговують, адже судом було
дотримано процесуальні права сторін,
відповідач належним чином
повідомлявся про час та місце слухання
справи, його письмові заперечення та
додатки до них є долученими до
матеріалів справи (а.с. 24-32), вони
досліджувались судом (а.с. 58-63), судом не
було допущено таких порушень норм
процесуального права, що давали б
підстави для скасування чи зміни
рішення, фактичні обставини ж справи
сторонами по суті не заперечуються.

Що ж до доводів апеллянта про те, що
спірні правовідносини між позивачем та
ТОВ «Автопросто» за спірним договором
є законними діями по залученню коштів
від фізичних осіб та їх перерозподілу
відповідно до правил п. 5 ч. 1 ЗУ "Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг",
то вони спростовуються тим, що зміни до
Закону України "Про фінансові послуги
та державне регулювання ринків
фінансових послуг" були внесені лише
прийнятим 02.06.2011 року Верховною Радою
України Законом № 3462-IV від 02.06.2011 року -
і лише з того часу було унормовано
послуги з адміністрування фінансових
активів для придбання товарів у групах,
тоді як спірна угода була укладена ще 15
червня 2010 року, а отже суд вірно навів
тлумачення змісту п.7 ч. З ст.19 ЗУ "Про
захист прав споживачів".

Крім того, колегія суддів бере до уваги
тут і ту обставину, що надана
відповідачем ліцензія на діяльність з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах є
виданою лише 25.12.2012 року, тоді як спірна
угода була укладена ще 15 червня 2010 року
(а.с. 34), що теж спростовує доводи
апелянта. Теж стосується і посилання на
розпорядження № 1676 від 09.10.2012 року
Національної комісії, що здійснює
регулювання у сфері ринків фінансових
послуг "Про затвердження Ліцензійних
умов провадження діяльності з
адміністрування фінансових активів
для придбання товарів у групах" і на ту
обставину, що у подальшому ТОВ "АВТО
ПРОСТО" було включено до реєстру
фінансових установ, та ними було
отримано ліцензію згідно з
Ліцензійними умовами на провадження
діяльності з адміністрування
фінансових активів для придбання
товарів у групах, адже предметом
судового розгляду є зміст спірного
договору, час укладення якого
перебував внесенню змін до зазначених
нормативних актів та отриманню
відповідачем ліцензії. Не ґрунтується
на положеннях закону відповідно і
твердження апелянта про дотримання
сторонами положень ст. 627 ЦК України
щодо свободи договору, адже у цій
правовій нормі міститься застереження
про те, що сторони є вільними в
укладенні договору лише за умови
урахування вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, тому і
ці заперечення апелянта колегія суддів
в цій частині суд оцінює критично, адже
відповідно до ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства, а ч. 1 ст. 215 ЦК
України є визначено, що підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою,
шостою ст. 203 ЦК України.

Крім того, колегією суддів
враховується і правова позиція, що була
викладена у постанові Верховного Суду
України від 23 травня 2012 року № 6-35цс12, що
була ухвалена за наслідками розгляду
заяви про перегляд ухвали судді Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 23 грудня 2011 року у справі за
позовом до публічного акціонерного
товариства "Філдес Україна" та де
зверталась увага і на те, що за
положеннями ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону
України "Про захист прав споживачів"
нечесна підприємницька практика
забороняється. Нечесна підприємницька
практика включає будь-яку діяльність
(дії або бездіяльність), що вводить
споживача в оману або є агресивною.
Забороняється як такі, що вводять в
оману: утворення, експлуатація або
сприяння розвитку пірамідальних схем,
коли споживач сплачує за можливість
одержання компенсації, яка надається
за рахунок залучення інших споживачів
до такої схеми, а не за рахунок продажу
або споживання продукції. Правочини
здійснені з використанням нечесної
підприємницької практики, є
недійсними. В силу вимог ст. 360-7 ЦПК
України, рішення Верховного Суду
України, що прийняте за наслідками
розгляду заяви про перегляд судового
рішення з мотивів неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, є обов'язковим для
всіх судів України.

Посилання за таких обставин апелянта
на постанову від 11 вересня 2013 року
Верховного Суду України за заявою ТОВ
"АВТО ПРОСТО" про перегляд ухвали
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ про перегляд судових рішень
стосовно неоднакового застосування
судом касаційної інстанції п.7 частини 3
статті 19 Закону України "Про захист
прав споживачів" під час розгляду справ
стосовно договорів про надання
фінансових послуг з адміністрування
фінансових активів для придбання
товарів в группах та на ухвалу Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ по цивільній справі № 6-35121 св 12
від 28.11.2012 року за позовом ОСОБА_3 до ТОВ
"АВТО ПРОСТО" про визнання угоди
недійсною, відшкодування майнової та
моральної шкоди (справа у суді 1-ї
інстанції № 2/1716/667/2012) та на правовий
висновок Верховного Суду України
стосовно відсутності експлуатації
пірамідальної схеми у діях
відповідача на увагу теж не
заслуговують у силу правил ст. 61 ЦПК,
адже ст. 360-7 ЦПК України вказує тут лише
на випадки неоднакового застосування
судами касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, між тим ці
висновки не можуть застосованеі і за
оспорюваним договором, що був
предметом дослідження у справі - адже
апеллянтом не є доведеним суду
тотожності між умовами надання послуг,
що аналізуються у зазначених правових
висновках Верховного суду України та
спірними правовідносинами по справі.
Крім того, колегія суддів ввраховує тут
і ту обставину, що судові рішення,
стороною у яких є ТОВ "Авто Просто" у
подібних правовідносинах та на які
вони посилались були ухвалені до 23
травня 2012 року, тобто до моменту
висловлення правової позиції у справі
№ 6-35цс12, а додана ними копії ліцензії
на діяльність з адміністрування
фінансових активів для придбання
товарів у групах не має відношення до
предмету спору, адже є виданою
відповідачу на підставі рішення від 25
грудня 2012 року, тобто вже після
укладення спірної угоди.

Отже, спірна угода із Додатками № 1 та №
2 до неї є такою, що суперечить
положенням Закону України "Про захист
прав споживачів" внаслідок здійснення
ТОВ "Авто Просто" нечесної
підприємницької практики і є такою, що
містить несправедливі умови, а тому
підлягає визнанню недійсною із
застосуванням правових наслідків
недійсності правочину, а саме у вигляді
стягнення з відповідача на користь
позивача невиплаченої йому досі суми.
Як роз'яснено у п.7 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року за №9 "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" правочин може
бути визнаний недійсним лише з підстав
визначених законом,та із застосуванням
наслідків недійсності передбачених
законом. Частиною 2 статті 308 ЦПК є
визначено, що не може бути скасоване
правильне по суті і справедливе
рішення суду з одних лише формальних
міркувань.

З огляду на викладене вище та керуючись
ст.ст. 303, 304, 307, 308, 314, 315 ЦПК України,
судова колегія,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «АВТО
ПРОСТО» відхилити.

Рішення Міловського районного суду
Луганської області від 16 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили негайно та може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом 20 днів до Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:________________
Судді:________________________