У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі
суддів: Бондаренко Н.В.,Малько
О.С.,Шимківа С.С.,

секретар судового засідання: Пиляй І.С.

розглянула у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2
на рішення Рівненського районного
суду Рівненської області від 27 січня
2014 року у справі за позовом ОСОБА_1 до
Великоомелянської сільської ради
Рівненського району Рівненської
області, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог на предмет спору
Державна податкова інспекція у м. Рівне
Головного управління Міндоходів у
Рівненській області про виділення в
натурі земельної ділянки для
будівництва і обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд,

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника позивача-Українця М.В.,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського районного суду
від 27 січня 2014 року ОСОБА_1 в позові до
Великоомелянської сільської ради
Рівненського району Рівненської
області про виділення в натурі
земельної ділянки для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд площею
0,10 га відмовлено.

В поданій апеляційній скарзі
представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 вказує, що
рішення суду є незаконним,
необгрунтованим, не відповідає
обставинам справи та прийняте з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Посилається на те, що суд, зазначивши в
мотивувальній частині рішення що у
вказаному спорі подана ксерокопія
заяви позивача від 10.10.1990 року та витяг
з протоколу №2 загальних зборів
колгоспу ім. Леніна Рівненського
району від 02.10.1991 року, яким вирішено
виділити ОСОБА_1, земельну ділянку
розміром 0,10 га. не є належними та
допустимими доказами, не обґрунтував
свою позицію у відповідності до ст.
58,59,212 ЦПК України.

Зазначає, що відмовляючи в задоволенні
позову в зв'язку з тим, що позивачем не
було оскаржено рішення колегіального
органу місцевого самоврядування щодо
відмови у виділені земельної ділянки
під забудову, судом не було взято до
уваги, що норми ч. 3 ст. 152 ЗК України
регулюють право сторони, а не обов'язок,
оскаржити відповідне рішення.

Доводить, що з наданих позивачем
податкового-рішенння від 12.06.2012 року та
відповіді ДПІ в м. Рівне №8312/17-235 від
25.02.2008 року вбачається, що йому, як
власнику земельної ділянки починаючи з
1992 року органами Державної податкової
інспекції у Рівненському районі, а з 2001
року ДПІ у м. Рівне нараховується
земельний податок на "земельну ділянку
розташовану в районі житлової забудови
яка виділялася Великоомелянською
сільською радою", який він постійно
сплачує, що підтверджено відповідними
доказами які знаходяться в матеріалах
справи.

Просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким позовні вимоги ОСОБА_1
задовольнити повністю.

Апеляційна скарга не підлягає
задоволенню виходячи із таких підстав.

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції виходив з того, що позивачем
не доведено виділення йому у
передбаченому законом порядку
земельної ділянки під забудову та ним
не оскаржено рішення колегіального
органу місцевого самоврядування щодо
відмови у виділенні земельної ділянки
під забудову.

Такий висновок суду першої інстанції
відповідає матеріалам справи на
ґрунтується на законі.

Як вбачається із матеріалів справи та
встановлено судом, позивач, будучи
членом колгоспу ім.Леніна Рівненського
району 10 жовтня 1990року звернувся із
заявою про виділення йому земельної
ділянки під забудову, яку 2 жовтня
1991року загальні збори колгоспу
задовольнили та виділили ОСОБА_1
земельну ділянку розміром 0,10 га в
АДРЕСА_1. Дане рішення загальних зборів
підлягало затвердженню Рівненською
районною радою народних
депутатів.(а.с.9).

Відповідно до постанови Верховної Ради
УРСР від 18.12.1990року «Про порядок
введення в дію Земельного кодексу» цей
Кодекс застосовується до
правовідносин, що виникли після
введення його в дію - з 15 березня 1991року,
тобто до правовідносин, що виникли у
справі слід застосовувати Земельний
кодекс УРСР 1990року.

Статтею 12 Земельного Кодексу УРСР
передбачено, що до відання районних рад
народних депутатів в галузі
регулювання земельних відносин на їх
території належить надання відповідно
до ст.18 цього Кодексу у володіння або
користування, а також на умовах оренди
за межами населених пунктів.

Відповідно до ст.17 ЗК УРСР відведення
земельних ділянок провадиться на
підставі рішення відповідної Ради
народних депутатів.

Рішення Рівненської районної ради про
відведення позивачу вказаної
земельної ділянки в матеріалах справи
відсутнє, а тому суд першої інстанції
прийшов до обґрунтованого висновку про
те, що у встановленому на той час чинним
законодавством ОСОБА_1 порядку
земельна ділянка в АДРЕСА_1 позивачу не
виділялась.

Сплата позивачем земельного податку не
є належним доказом, який підтверджує
отримання ним у
користування(власність) земельної
ділянки під забодову.

Таким чином, рішення суду першої
інстанції постановлене з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права, доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують,
підстави для скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.303,304,307,308,313,314,315,317,325 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рівненського районного суду
Рівненської області від 27 січня 2014
року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Судді:
Бондаренко Н.В.

Малько О.С.

Шимків С.С.