№ справи:121/9464/13-ц Головуючий суду
першої інстанції:Веденмеєр М.В. №
провадження:22-ц/190/1416/14Доповідач суду
апеляційної інстанції:Курська А. Г.
________________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2014 р. колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим у складі:

головуючого судді:Курської А.Г.
суддів:Синельщікової О.В. Чистякової
Т.І. при секретарі:Щегловій Н.Г.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Сімферополі цивільну
справу за позовною заявою ОСОБА_6 до
ОСОБА_7, треті особи - виконавчий
комітет Ялтинської міської ради,
комунальне підприємство Ялтинської
міської ради «Ремонтно-експлуатаційна
організація» про приведення квартири
до попереднього стану шляхом знесення
балкону, за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 на рішення
Ялтинського міського суду АР Крим від 18
грудня 2013 року, -

в с т а н о в и л а :

30 жовтня 2013 року ОСОБА_6 звернулась до
Ялтинського міського суду Автономної
Республіки Крим з позовом до ОСОБА_7 про
приведення квартири до попереднього
стану шляхом знесення балкону,
зазначивши третіми особами -
виконавчий комітет Ялтинської міської
ради, комунальне підприємство
Ялтинської міської ради
«Ремонтно-експлуатаційна
організація».

Позовні вимоги мотивовані тим, що
ОСОБА_6 є власником 1/2 частки
домоволодіння по АДРЕСА_2. Земельна
ділянка, на якій розташоване
домоволодіння АДРЕСА_2, яка знаходиться
у постійному користуванні позивача,
межує з домоволодінням АДРЕСА_1. ОСОБА_7
є власником квартири АДРЕСА_1.
Відповідачка здійснила самовільне
будівництво балкону, який виходить на
домоволодіння позивачки,
безпосередньо над облаштованим входом
до нього, що створює ОСОБА_6 перешкоди у
користуванні своїм майном. З цього
приводу, позивачка неодноразово
зверталась до різних державних
установ, проте порушення усунуті не
були. Крім цього, позивачка дізналась,
що за здійснення самовільного
будівництва, відповідачка була
притягнута до адміністративної
відповідальності. У зв'язку з чим,
позивачка звернулась з зазначеним
позовом до суду та на підставі ст.ст. 100,
152, 179 ЖК Української РСР просила суд
зобов'язати відповідачку за свій
рахунок привести квартиру АДРЕСА_1 до
попереднього стану, шляхом знесення
балкону (номер за технічним паспортом
10-3 станом на 08 липня 2009 рік) площею 2,4
кв.м., який виходить на територію
домоволодіння АДРЕСА_2 по вул.
Пироговській в м. Ялта, а також покласти
судові витрати на відповідачку.

Рішенням Ялтинського міського суду АР
Крим від 18 грудня 2013 року у задоволенні
позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи -
виконавчий комітет Ялтинської міської
ради, комунальне підприємство
Ялтинської міської ради
«Ремонтно-експлуатаційна організація»
про зобов'язання ОСОБА_7 за свій рахунок
привести квартиру АДРЕСА_1 до
попереднього стану шляхом знесення
балкону площею 2,4 кв.м. відмовлено.

Не погодившись з зазначеним рішенням
суду представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8 подав
апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ставиться питання
про скасування зазначеного рішення
суду як такого, що ухвалено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, неповним
з'ясуванням обставин, що мають суттєве
значення для розгляду справи та
просить ухвалити нове рішення, яким
позовні вимоги задовольнити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до
того, що суд ухвалюючи рішення
достатньою мірою не вивчив матеріали
технічної інвентаризації будинку № 3, з
якої убачається, що квартира АДРЕСА_1
була обладнана двома балконами
(суміжними), які виходять на проїжджу
частину вулиці Пироговська та
значаться в інвентарній справі
(експлікація приміщень до плану
квартири АДРЕСА_1) під літерами «9-6»
площею 0,7 кв.м. та балкон «10-3» площею 0,7
кв.м., а в самому плані квартири
нанесено вже три балкони площами по 2,4
кв.м.. Разом з цим апелянт зазначає, що
самовільно збудований балкон, який
виходить на домоволодіння позивачки
має таку ж літеру «10-3» як і другий
балкон. Апелянт звертає увагу на тому,
що судом першої інстанції не було
звернуто уваги на те, що два балкони
мають однакову площу й однакову
інвентарну літеру «10-3», а у
характеристиках квартири так і
залишилось два балкони. Крім цього, на
рівні з іншими змінам, технічні
матеріали інвентарної справи не
містять жодних умов, які б слугували
підставою внесення до них третього
балкону на присвоєння йому відповідної
літери.

10 лютого 2014 року до канцелярії
Апеляційного суду АР Крим від ОСОБА_7
надійшли заперечення на апеляційну
скаргу, в яких вона просить апеляційну
скаргу відхилити, а рішення суду
залишити без змін.

Відповідно до вимог ст. 305 ЦПК України
апеляційний суд відкладає розгляд
справи в разі неявки у судове засідання
особи, яка бере участь у справі, щодо
якої немає відомостей про вручення їй
судової повістки, або за її
клопотанням, коли повідомлені нею
причини неявки буде визнано судом
поважними.

З повідомлень про вручення поштових
відправлень убачається, що 24 лютого 2014
року уповноважена особа КП Ялтинської
міської ради «Ремонтно-експлуатаційна
організація» отримала судову
повістку-повідомлення (а.с. 119), 25 лютого
2014 року ОСОБА_6 отримала судову
повістку-повідомлення (а.с. 120) про час
та місце розгляду зазначеної цивільної
справи.

18 лютого 2014 року представника ОСОБА_6 -
ОСОБА_8, що діє на підставі довіреності
від 27 вересня 2013 року, було повідомлено
про час та місце розгляду зазначеної
цивільної справи за номером телефону,
що міститься в матеріалах справи, про
що складено телефонограму (а.с. 112).

Приймаючи до уваги, що позивачка ОСОБА_6
та її представник, а також третя особа,
належним чином повідомлені про час і
місце розгляду справи, не скористались
правом направити своїх представників в
судове засідання, то судова колегія,
виходячи з вимог закону про строки
розгляду справи, вважає за необхідне
справу розглянути у їх відсутності.

Неявка осіб, які беруть учать у справі,
належним чином повідомлених про час та
місце розгляду справи являється їх
волевиявленням, які свідчать про
відмову від реалізації свого права та
безпосередню участь в судовому
розгляді справи та інших процесуальних
прав, тому відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК
України їх неявка не може бути
перешкодою для розгляду судом
апеляційної інстанції питання по суті
за доводами апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_7 та її представника, перевіривши
надані нею письмові докази в порядку
заперечень на апеляційну скаргу
(перший примірник висновку дослідження
спеціаліста у галузі будівництва від 20
лютого 2014 року), дослідивши доводи
апеляційної скарги, суд апеляційної
інстанції дійшов висновку про її
відхилення та залишення без змін
рішення Ялтинського міського суду АР
Крим від 18 грудня 2013 року, оскільки
рішення суду є законним та
обґрунтованим, а доводи апеляційної
скарги не дають підстав для висновку
про неправильне застосування судом
першої інстанції норм матеріального та
порушення норм процесуального права,
яке призвело або могло призвести до
неправильного вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно з вимогами ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених позивачем вимог,
зазначених та доведених ним обставин.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Відмовляючи у задоволені позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачкою не доведено факту порушення
права власності, а також дійшов
висновку про необґрунтованість позову
на підставі ст. 376 ЦК України.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія суддів погоджується,
оскільки вони відповідають вимогам
норм матеріального та процесуального
права.

Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 64 ЦПК України
письмовими доказами є будь-які
документи, акти, довідки, листування
службового або особистого характеру
або витяги з них, що містять відомості
про обставини, які мають значення для
справи. Письмові докази, як правило,
подаються в оригіналі. Якщо подано
копію письмового доказу, суд за
клопотанням осіб, які беруть участь у
справі, має право вимагати подання
оригіналу.

В засіданні суду апеляційної інстанції
після першого судового засідання було
визнано доцільною явку позивачки та її
представника, який надавав їй правову
допомогу під час розгляду справи в суді
першої інстанції, для особистого
заслуховування щодо порушення прав
власника позивачки ОСОБА_6 та про
надання доказів на підтвердження
підстав позову.

Але не зважаючи на те, що ОСОБА_6 та її
представник знали про це, але жоден з
них не з'явився на виклик апеляційного
суду і не надав будь-якої інформації
щодо причин своєї неявки, а тому
колегія суддів завершила розгляд
справи з урахуванням наявних у
матеріалах справи доказів та тих
письмових доказів, на які посилалась
відповідачка, заперечуючи проти
доводів наведених в апеляційній
скарзі.

Як убачається з обставин справи,
позивачка не зверталась з клопотанням
до суду першої інстанції про
проведення судової
будівельно-технічної експертизи для
з'ясування обставин, що є суттєвими для
правильного розгляду цієї справи.

Разом з цим, відповідачка та її
представник надали суду апеляційної
інстанції в порядку заперечень
письмові висновки спеціаліста в галузі
будівництва від 20 лютого 2014 року, які не
розглядаються судовою колегією як
висновок експерта, але приймаються до
уваги як інші письмові докази, які
роз'яснюють спірні питання зазначені в
позові та надані для спростування
доводів апеляційної скарги, що не
суперечить ст.ст. 10, 11, 57, 64, 298, 301, 304 ЦПК
України.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги,
колегія суддів бере до уваги наступні
вимоги матеріального закону, на
підставі яких підлягають перевірці
правовідносини сторін.

Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України
власник, який має підстави передбачати
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити його право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

Зазначений спосіб захисту права
власності спрямований на запобігання
можливому порушенню, яке на момент
подання позову відсутнє, але при цьому
у власника є всі підстави вважати, що
дії відповідних осіб неминуче
призведуть до порушень його права.

Отже, системний аналіз норм ст.ст. 15, 16,
386, 391 ЦК України дає підстави для
висновку, що вони гарантують
власникові майна можливість вимагати
усунення порушень його права незалежно
від того, чи вони вже фактично
відбулися, чи є підстави передбачати
можливість такого порушення його права
в майбутньому. На думку колегії суддів
відповідно до положень норм ст.ст. 16, 386,
391 ЦК України власник ОСОБА_6, 1927 року
народження, вправі була звернутися до
суду з вимогою про захист порушеного
права будь-яким способом, що є
адекватним змісту порушеного права,
який ураховує характер порушення та
дає їй можливість захистити своє
порушене право.

Що стосується дій відповідачки, то
колегія суддів оцінює їх на підставі
таких правових норм.

Відповідно до ст. 319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд. Власник
має право вчиняти щодо свого майна
будь-які дії, які не суперечать закону.
При здійсненні своїх прав та виконанні
обов'язків власник зобов'язаний
додержуватися моральних засад
суспільства. Усім власникам
забезпечуються рівні умови здійснення
своїх прав. Власність зобов'язує.
Власник не може використовувати право
власності на шкоду правам, свободам та
гідності громадян, інтересам
суспільства, погіршувати екологічну
ситуацію та природні якості землі.
Держава не втручається у здійснення
власником права власності. Діяльність
власника може бути обмежена чи
припинена або власника може бути
зобов'язано допустити до користування
його майном інших осіб лише у випадках
і в порядку, встановлених законом.
Особливості здійснення права
власності на культурні цінності
встановлюються законом.

Нормою ст. 383 ЦК України встановлено, що
власник житлового будинку, квартири
може на свій розсуд здійснювати ремонт
і зміни у квартирі, наданій йому для
використання як єдиного цілого, за
умови, що ці зміни не призведуть до
порушень прав власників інших квартир
у багатоквартирному житловому будинку
та не порушать санітарно-технічних
вимог і правил експлуатації будинку.

Згідно зі ст. 152 ЖК переобладнання і
перепланування жилого бу динку
(квартири), що належить громадянинові
на праві приватної власності,
провадяться з дозволу виконавчого
комітету місцевої ради.

Правилами користування приміщеннями
житлових будинків і гуртожитків,
затвердженими постановою Кабінету
Міністрів України від 8 жовтня 1992 р. №
572, передбачено, що власники, наймачі
(орендарі) приміщень житлових будинків
мають право на переобладнання і пере
планування житлових і підсобних
приміщень, балконів і лоджій за
відповідними проектами без обмеження
інтересів інших громадян, які
проживають у будинку, з дозволу
власника будинку (квартири) та ор гану
місцевого самоврядування, що видається
в установленому порядку (п. 4).

Визначення термінів «переобладнання»
і «перепланування» міс титься в
Правилах утримання жилих будинків та
прибудинкових територій, затверджених
наказом Державного комітету України з
питань житлово-комунального
господарства від 17 травня 2005 р. № 76. За
значеними Правилами також встановлено,
що переобладнання і перепланування
жилих будинків, жилих і нежилих
приміщень у будинках дозволяється
робити після одержання дозволу
виконавчого комітету місцевої ради.

Разом з тим слід враховувати, що
нормативними правовими актами
визначено поняття переобладнання
об'єктів, які не належать до
самочинного будівництва і відповідно
не вимагають дозволу на його
проведення.

Так, згідно з п. 3.2 розділу 3 Інструкції
про порядок проведення технічної
інвентаризації об'єктів нерухомого
майна, затвердженої наказом Держбуду
України 24 травня 2001 р. № 127, не є
самочинним будівництвом, зокрема:для
будинків садибного типу, дачних та
садових будинків: зведення на
земельній ділянці тимчасових будівель
та споруд (незалежно від наявності
фундаменту), погребів, веранд, тамбурів,
бань, хлівів, гаражів, літніх кухонь та
ін.; для квартир багатоквартирних
житлових будинків, гуртожитків:
перепланування, пов'язані зі
збільшенням житлової або підсобної
площі за рахунок демонтажу або
влаштування перегородок без порушення
капітальних несучих стін, несучих
конструкцій, опор, балок за рахунок
площ коридорів та допоміжних
приміщень, влаштування чи прикриття
дверних (віконних) прорізів у
внутрішніх некапітальних стінах,
демонтування або влаштування
перегородок між приміщеннями кухні і
житлової кімнати тощо.

Отже, для переобладнання,
перепланування, перебудови чи добудови
належного на праві власності
нерухомого майна, крім переобладнань,
які не вважаються самочинним
будівництвом, його власнику достатньо
попередньо звернутися до органу
місцевого самоврядування за
одержанням дозволу на проведення
конкретних робіт і у випадку отримання
відмови оскаржити її до суду.

Відповідно до ст. 376 ЦК України житловий
будинок, будівля, споруда, інше
нерухоме майно вважаються самочинним
будівництвом, якщо вони збудовані або
будуються на земельній ділянці, що не
була відведена для цієї мети, або без
належного дозволу чи належно
затвердженого проекту, або з істотними
порушеннями будівельних норм і правил.

У разі істотного відхилення від
проекту, що суперечить суспільним
інтересам або порушує права інших осіб,
істотного порушення будівельних норм і
правил суд за позовом відповідного
органу державної влади або місцевого
самоврядування може постановити
рішення, яким зобов`язати особу, яка
здійснила (здійснює) будівництво,
провести відповідну перебудову.

Якщо проведення такої перебудови є
неможливим або особа, яка здійснила
(здійснює) будівництво, відмовляється
від її проведення, таке нерухоме майно
за рішенням суду підлягає знесенню за
рахунок особи, яка здійснила (здійснює)
будівництво. Особа, яка здійснила
(здійснює) будівництво, зобов`язана
відшкодувати витрати, пов`язані з
приведенням земельної ділянки до
попереднього стану.

Як убачається з роз'яснень, що
містяться в п. 13 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про
практику застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)» вирішуючи позови про
знесення самовільно збудованих
(прибудованих, надбудованих) балконів,
мансард, горищ тощо у багатоповерхових
багатоквартирних будинках, суди
повинні враховувати, що положення
статті 376 ЦК до цих правовідносин не
застосовуються.

Статтею 177 Житлового кодексу
Української РСР закріплено, що
громадяни зобов'язані забезпечувати
схоронність жилих приміщень, бережно
ставитися до санітарно-технічного та
іншого обладнання, до об'єктів
благоустрою, додержувати правил
утримання жилого будинку і придомової
території, правил пожежної безпеки,
додержуватися чистоти і порядку в
під'їздах, кабінах ліфтів, на сходових
клітках та в інших місцях загального
користування.

Відповідно до ст. 179 Житлового кодексу
Української РСР користування
будинками (квартирами) державного і
громадського житлового фонду, фонду
житлово-будівельних кооперативів, а
також приватного житлового фонду та їх
утримання здійснюється з обов'язковим
додержанням вимог Правил користування
приміщеннями жилих будинків і
прибудинковими територіями, які
затверджуються Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до Правил користування
приміщеннями житлових будинків і
гуртожитків, затверджених Постановою
Кабінету Міністрів України від від 8
жовтня 1992 року № 572, власники, наймачі
(орендарі) приміщень житлових будинків
і гуртожитків мають право на:
переобладнання і перепланування
житлових і підсобних приміщень,
балконів і лоджій за відповідними
проектами без обмеження інтересів
інших громадян, які проживають у
будинку, гуртожитку, з дозволу власника
будинку (квартири), власника гуртожитку
(житлового приміщення у гуртожитку) та
органу місцевого самоврядування, що
видається в установленому порядку.

Відповідно до ст. 100 Житлового кодексу
Української РСР переобладнання і
перепланування жилого будинку і жилого
приміщення провадяться з метою
підвищення їх благоустрою і
перетворення комунальних квартир в
окремі квартири на сім'ю.
Переобладнання і перепланування
жилого приміщення допускаються за
згодою | наймача, членів сім'ї, які
проживають разом з ним, та наймодавця і
з дозволу виконавчого комітету
місцевої Ради народних депутатів.

У разі відмови наймодавця, наймача або
членів його сім'ї у згоді на
переобладнання чи перепланування
жилого приміщення спір може бути
вирішено в судовому порядку, якщо на
переобладнання чи перепланування є
дозвіл виконавчого комітету місцевої
Ради народних депутатів.

Наймач, який допустив самовільне
переобладнання чи перепланування
жилого або підсобного приміщення,
зобов'язаний за свій рахунок привести
приміщення у попередній стан.

Якщо проектом капітального ремонту
жилого будинку передбачено
переобладнання чи перепланування
квартир, з цим проектом повинні бути
ознайомлені наймачі та члени їх сімей.
Зауваження і пропозиції зазначених
осіб, не враховані проектною
організацією, розглядаються органами,
які здійснюють управління відповідним
житловим фондом, а також виконавчим
комітетом місцевої Ради народних
депутатів, який затверджує проект,
капітального ремонту будинку.

Статтею 152 ЖК Української РСР
закріплено, що переобладнання і
перепланування жилого будинку
(квартири), що належить громадянинові
на праві приватної власності,
провадяться з дозволу виконавчого
комітету місцевої Ради народних
депутатів.

Відповідно до ст. 189 ЖК Української РСР
особи, винні: у самовільному
переобладнанні та переплануванні
жилих будинків і жилих приміщень та
використанні їх не за призначенням
несуть кримінальну, адміністративну
або іншу відповідальність згідно з
законодавством Союзу РСР і Української
РСР.

Пунктом 1.4.5. Правил утримання жилих
будинків та прибудинкових територій,
затверджених наказом Державного
комітету України з питань
житлово-комунального господарства від
17 травня 2005 р. N 76 , закріплено, що для
одержання дозволу на переобладнання
або перепланування жилих будинків,
жилих і нежилих у жилих будинках
приміщень їх власник або уповноважена
ним особа, наймач (орендар) приміщення
за згодою його власника подають до
органу місцевого самоврядування заяву
про надання дозволу на переобладнання
або перепланування та, у разі
необхідності, можуть подаватися такі
документи: копія свідоцтва на право
власності або договору найму (оренди)
приміщення; копія поповерхових планів,
завірених в установленому порядку;
проект переобладнання або
перепланування жилих будинків, жилих і
нежилих у жилих будинках приміщень,
погоджений в установленому порядку;
згода власників, співвласників
(наймачів) або уповноважених ними осіб
на переобладнання та перепланування
приміщень, що перебувають у їх спільній
власності.

Власник, наймач (орендар) жилого
будинку, жилого чи нежилого у жилому
будинку приміщення, що допустив
самовільне переобладнання або
перепланування, що призводить до
порушення конструктивних елементів
або засобів протипожежного захисту,
зобов'язаний за свій рахунок привести
це приміщення до попереднього стану.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, а матеріалами справи
підтверджено, що відповідно до
технічного паспорту БТІ м. Ялта на
квартиру АДРЕСА_1, станом на 05 листопада
2012 року, квартира розташована на
другому поверсі двоповерхового
будинку та складається з трьох
житлових кімнат, житловою площею 54,00
кв.м., загальною площею 84,10 кв.м., у тому
числі: перша кімната площею 19,60 кв.м.;
друга кімната площею 18,70 кв.м.; третя
кімната площею 15,70 кв.м.; кухня площею
12,30 кв.м.; вбиральня площею 1,20 кв.м.;
коридор площею 9,80 кв.м.

Квартира обладнана трьома балконами
площею - 0,70 кв.м. (2,40*0,3), площею - 0,70 кв.м.
(2,40*0,3) та площею - 1,10 кв.м. (3,60*0,3).

Позивачці ОСОБА_6 належить на праві
власності 1/2 частка жилого будинку з
прилеглими до нього господарськими та
побутовими будівлями і спорудами, що
знаходиться у м. Ялта, вул. Пироговська,
буд. 5, що підтверджується витягом про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно від 27 травня 2004 року та договором
дарування частки жилого будинку від 26
травня 2004 року серії ВВЕ № 313609 (а.с. 8, 9).

Відповідачка ОСОБА_7 є власником
квартири АДРЕСА_1. Відповідно до
рішення виконавчого комітету
Ялтинської міської ради № 275 (2) від 27
червня 2013 року видано свідоцтво про
право власності на вищезазначену
квартиру, замість свідоцтва про право
власності на житло №П/47-П від 13 серпня
1993 року, договору купівлі продажу на
квартиру № 10 від 15 лютого 1996 року,
реєстраційний № 3-75 та рішення
виконкому Ялтинської міської ради від
23 червня 1995 року № 350 (8), загальною
площею 81,6 кв.м, у тому числі житлової 54
кв.м.

Отже, позивачка ОСОБА_6 не була і не є
власником квартири у
багатоповерховому будинку АДРЕСА_1

Згідно з Державним актом на право
постійного користування землею серія
І-КМ № 003439 від 03 липня 2000 року ОСОБА_6
має право на сумісне часткове постійне
користування ? часткою земельної
ділянки та згідно цього ж Державного
акту громадянин ОСОБА_1 також має право
на сумісне часткове постійне
користування ? частки земельної
ділянки, загальною площею 0,0968 га - для
обслуговування житлового будинку та
господарських будівель по АДРЕСА_2,
який є суміжним з домоволодінням № 3.

Відповідно до «Плану садиби та
будівель домоволодіння АДРЕСА_1»
станом на 04 лютого 1997 року квартира
АДРЕСА_1 складається з наступних
приміщень: 9-1 житловою площею 19,60 кв.м.;
10-1 житловою площею 18,70 кв.м.; 10-2 житловою
площею 15,70 кв.м.; 9-2 коридор площею 9,0
кв.м.; 9-3 вана площею 4,30 кв.м.; 9-4 туалет
площею 1,20 кв.м.; 9-5 кухня площею 12,30 кв.м.

Квартира обладнана двома балконами:
площею 3,60 кв.м. (3,0*1,2) та площею 6,075 кв.м.
(1,5*4,05).

Балкон - це виступаюча площа з площини
стіни фасаду огороджена площадка, що
служить для відпочинку влітку
(Державний комітет з будівництва та
архітектури, ДБН України. Будинки і
споруди. Житлові будинку. Основні
положення ДБН В.2.2-15-2005 від 18 травня 2005
року № 80).

Відповідно до п. 3.25* ДБН 360-92**
«Містобудування. Планування і забудова
міських і сільських поселень»
розташування і орієнтація житлових та
громадських будинків повинні
здійснюватися з урахуванням
забезпечення нормативної тривалості
інсоляції та норм освітленості
відповідно до «Санітарних норм та
правил забезпечення інсоляції
будівель та території житлової
забудови» та СНІП ІІ-4-79 «Природне та
штучне освітлення» як в будинках, що
будуються, так і в сусідніх житлових і
громадських будинках.

З письмового висновку спеціаліста від
20 лютого 2014 року убачається, що
відповідно до матеріалів БТІ та
фотоматеріалів, приватне
домоволодіння АДРЕСА_2 є суміжним до
багатоповерхового будинку № 3, але
балкон, який побудовано в квартирі
АДРЕСА_1, розташовано на відстані від
приватного житлового будинку
приблизно на відстані 10 метрів,
господарських будівель - приблизно на 4
метри.

Порушення вимог інсоляції не
відбувається взагалі, оскільки
прибудова до багатоповерхового
будинку № 3 зроблена з урахуванням
забезпечення нормативної тривалості
інсоляції та норм освітлення
відповідно до «Санітарних норм та
правил забезпечення інсоляцією
будівель та території житлової
забудови» та СНІП ІІ-4-79 «Природне та
штучне освітлення».

Крім цього, в цьому ж висновку
зазначено, що згідно ДБН 360-92** для
догляду за будівлями і здійснення їх
поточного ремонту, відстань до межі
сусідньої ділянки від найбільш
виступаючої конструкції будівлі, треба
приймати не менше 1,0 м. При цьому
повинно бути забезпечене влаштування
необхідних інженерно-технічних
заходів, що запобігатимуть стіканню
атмосферних опадів з покрівель та
карнизів будівель на територію
суміжних ділянок.

Дослідивши надані матеріали та
спіставив їх на місцевості з
фактичними спорудами та будівлями,
зробивши заміри лазерною рулеткою,
спеціаліст встановив, що крайня
виступаючи частина балкону,
розташована на відстані приблизно 4
метрів до межі суміжної земельної
ділянки, що також підтверджується
технічним паспортом БТІ будинку № 3, де
зазначено, що висота поверху становить
3,20 м., а спірний балкон розташований на
другому поверсі багатоквартирного
будинку.

В дослідженні також зазначено, що
відповідно до п.п. 1.32 ДБН В.1.1-1-94
«Проектування і будівництво цивільних
будівель із блоків і каменів пиляних
вапняків кримських родовищ в
сейсмічних районах» винос балконів не
повинен перевищувати 1,5 м. в 7-8 бальних
зонах і 1,0 м. в 9 - бальних.

Плити балконів повинні бути надійно
з'єднанні із конструкціями перекриття,
замонолічені з обв'язками і при
вантажені вагою верхньої кладки.

Балкон (приміщення № 10-3), що
досліджувався спеціалістом в квартирі
АДРЕСА_1, винесено назовні на відстань
1,20 м., що не перевищує нормативів (1,5 м.).

Спеціалістом також зазначено, що
конструкції поєднано з конструкціями
перекриття та привантажено вагою
верхньої кладки, що також відповідає
нормативам.

З матеріалів справи убачається, що
відповідно до постанови
адміністративної комісії при
виконавчому комітеті Ялтинської
міської ради № р-199 від 13 листопада 2013
року на відповідачку ОСОБА_7 накладено
адміністративне стягнення за
порушення ст. 152 КУпАП, оскільки 16
вересня 2013 року була виявлена
самовільна прибудова балкону до
квартири АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_7,
та порушено п. 3.5.3 «Правил благоустрою
території м. Ялта № 38» від 26 червня 2013
року (не зроблено перерахунок
зачислень квартирної плати за
збільшену площу).

Зазначена постанова була скасована як
незаконна постановою Ялтинського
міського суду АР Крим від 02 грудня 2013
року по адміністративній справі.

З самостійним позовом до суду
виконавчий комітет Ялтинської міської
ради не звертався.

Разом з цим, судова колегія перевіряючи
доводи наведені в апеляційній скарзі з
урахуванням доводів позову, бере до
уваги наступні обставини та докази.

Відповідно до викопіювання з плану БТІ
м. Ялта від 24 червня 1997 року
багатоповерхового будинку АДРЕСА_1 в 1997
році вже була обладнана балконами, в
тому числі і спірним, і це також
підтверджено технічним паспортом БТІ
м. Ялта станом на 05 листопада 2012 року.

Доводи позивачки ОСОБА_6, що зазначені в
позові та в апеляційній скарзі про те,
що будівництво спірного балкону є
незаконним, оскільки він нависає
безпосередньо над проходом до її
домоволодіння, облаштованого в межах
наданого власникам у користування
земельної ділянки і може в будь-який
час обвалитись, обґрунтовано не
прийнято судом першої інстанції до
уваги як недоведені і не приймаються
колегією суддів до уваги за цих же
підстав.

Як убачається з дослідження
спеціаліста в галузі будівництва та
інженерно-технічних питань від 20
лютого 2014 року, а також фотофіксацій,
які оцінюються судом апеляційної
інстанції на рівні з іншими наявними в
матеріалах справи доказами наданими
сторонами, прохід між двома сусідніми
будинками є замурованим і не може
використовуватися, оскільки він
упирається в господарські споруди
домоволодіння АДРЕСА_2, переступити
через які, або перелізти (чи якимось ще
чином оминути), є неможливим.

Відповідно до «Правил користування
приміщеннями житлових будинків та
гуртожитків», затверджених Постановою
Кабінету Міністрів України від 08
жовтня 1992 року № 572, власники, наймачі
(орендарі) приміщень житлових будинків
та гуртожитків мають право на:
переобладнання та перепланування
житлових і підсобних приміщень,
балконів та лоджій за відповідними
проектами без обмеження інтересів
інших громадян, які проживають в
будинку, гуртожитку, з дозволу власника
будинку (квартири), власника гуртожитку
(житлового приміщення у гуртожитку) та
органу місцевого самоврядування, що
видається у встановленому порядку.

Отже, оскільки ОСОБА_6 не проживає в
багатоповерховому будинку АДРЕСА_1
якого було побудовано балкон, та не є
власником або користувачем цього
будинку і не представляє інтереси
органів місцевого самоврядування, то
порушення її прав та законних
інтересів фактично відсутнє.

Доводи позивачки про те, що ОСОБА_7 при
будівництві балкону не було дотримано
встановленого чинним законодавством
порядку проведення перепланування
квартири, не отримано дозволу у
виконавчому комітеті Ялтинської
міської ради, не отримано дозволу у
балансоутримувача (власника) будинку,
не розроблено відповідного проекту,
самовільним будівництвом балкону
порушено конструктивні елементи
багатоквартирного будинку, що призвело
до порушення майнових прав власників
багатоквартирного будинку, не є
безумовною підставою для задоволення
позову ОСОБА_6 як власника суміжного
приватного домоволодіння, оскільки сам
по собі перелік вищенаведених порушень
будівельних норм та правил попереднім
власником квартири АДРЕСА_1, або
теперішнім власником цієї квартири -
ОСОБА_7, без доведеності на засадах
змагальності вимог ОСОБА_6 в частині
доводів позову, що балкон загрожує її
життю, або життю членів її сім'ї,
задоволенню, у спосіб обраний нею у цій
справі, не підлягає, оскільки позивачка
мала довести, що у інший спосіб захист
прав власника від неправомірних дій
ОСОБА_7 є неможливим, тобто про те, що
захист немайнових прав ОСОБА_6 у цій
справі неможливий без знесення
балкону.

Колегія суддів, дослідивши інші доводи
апеляційних скарг, не вбачає підстав
для їх задоволення і вважає, що суд
першої інстанції повно і правильно
встановив обставини справи,
правовідносини сторін перевірив на
підставі матеріального закону, що
підлягав застосуванню, дав належну
оцінку наявним у справі доказам і
дійшов обґрунтованого висновку про
відмову у задоволенні позову.

Оскільки доводи апеляційної скарги про
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права
не ґрунтуються на матеріалах справи,
зводяться до іншої оцінки встановлених
судом правовідносин, а оскаржуване
рішення суду від 18 грудня 2013 року
ухвалено з додержанням судом норм
матеріального та процесуального права,
то передбачених ст. 309 Цивільного
процесуального кодексу України
підстав для його скасування, не
вбачається.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 305, 307, 308, 313-315, 319, 324
ЦПК України, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6
- ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Ялтинського міського суду АР
Крим від 18 грудня 2013 року залишити без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
однак може бути оскаржена протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили до суду касаційної інстанції.

Судді: