АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/406/2014
Головуючий в суді 1 інстанції -
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Лужецькій І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 26 листопада 2013 року по справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя
особа - Приватне акціонерне товариство
«Страхова компанія «Лафорт» про
відшкодування шкоди,

встановила:

В серпні 2013 року позивач ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом до
відповідача ОСОБА_3 про відшкодування
матеріальної шкоди в розмірі 3385 грн. та
моральної шкоди в розмірі 3000 грн.

Свої вимоги обґрунтовував тим,
що 02.10.2012 року по вул. Машинобудівельна,
42, в м. Києві сталась ДТП, за участю
автомобіля «Опель Омега» д.р.н. НОМЕР_2,
під керуванням водія ОСОБА_3 та
автомобіля «Мітцубіші» д.р.н. НОМЕР_1, що
належить на праві приватної власності
позивачу. Постановою Солом'янського
районного суду м. Києва від 30.10.2012 року
відповідача було визнано винним у
скоєнні ДТП та притягнено до
адміністративної відповідальності за
ст. 124 КУпАП у вигляді накладення
штрафу.

Цивільно-правова
відповідальність відповідача була
застрахована ПрАТ «СК «Лафорт», до якої
позивач в установленому порядку
звернувся із заявою про виплату
страхового відшкодування, якого
страхова компанія не здійснила, а тому
вважає, що заподіяна йому матеріальна
шкода має бути відшкодована
відповідачем.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 26 листопада 2013 року позов
задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 у
відшкодування моральної шкоди 1000 грн.
та витрати по сплаті судового збору у
розмірі 229 грн. 40 коп. В задоволенні
решти позовних вимог - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_2
подав апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове, яким позов задовольнити в повному
обсязі, посилаючись на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права, неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи. Вказував, що суд першої
інстанції не дослідив звіт з оцінки
транспортного засобу від 12.10.2012 року,
який підтверджує матеріальні збитки,
та необґрунтовано відмовив у стягненні
відшкодування матеріальної шкоди з
відповідача.

В судовому засіданні апелянт підтримав
апеляційну скаргу та просив
задовольнити; відповідач в судовому
засіданні вважав доводи апеляційної
скарги безпідставними та просив скаргу
відхилити.

Вислухавши доповідь судді Ящук Т.І.,
пояснення сторін, дослідивши матеріали
справи, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
02 жовтня 2012 року відбулася
дорожньо-транспортна пригода,
внаслідок якої було пошкоджено
належний позивачу автомобіль марки
«Мітсубіші», д.н. НОМЕР_1.

Постановою Солом'янського районного
суду м. Києва від 30 жовтня 2012 року
відповідача ОСОБА_3 було визнано винним
у вчиненні вказаної
дорожньо-транспортної пригоди та
притягнуто до адміністративної
відповідальності за ст. 124 КПАП України.

Вирішуючи даний спір, суд першої
інстанції вважав встановленим, що на
момент скоєння дорожньо-транспортної
пригоди відповідач мав чинний договір
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів, поліс АВ/0055196, укладений з ПрАТ
«Страхова компанія «Лафорт».

Згідно з п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», при настанні страхового
випадку страховик відповідно до
лімітів відповідальності страховика
відшкодовує у встановленому цим
Законом порядку оцінену шкоду, яка була
заподіяна у результаті ДТП життю,
здоров'ю та ( або) майну третьої особи.

За змістом положень Закону України
«Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» та ст. 1194 ЦК України питання
про відшкодування шкоди самою особою,
відповідальність якої застрахована,
вирішується залежно від висловленої
нею згоди на таке відшкодування; у разі
відсутності такої згоди за її заявою до
субсидіарної відповідальності
залучається страховик.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 про відшкодування
матеріальної шкоди, суд першої
інстанції виходив з того, що сторони в
установленому порядку звернулись до
страховика із відповідними
повідомленнями та заявою на виплату
страхового відшкодування, що останнім
зроблено не було. Діяльність ПрАТ
«Страхова компанія «Лафорт» на час
розгляду справи в установленому
порядку не припинена. Відповідач в
судовому засіданні не висловив своєї
згоди на здійснення відшкодування
матеріальної шкоди. За таких обставин
суд першої інстанції дійшов висновку ,
що вимога позивача про відшкодування
матеріальної шкоди до відповідача як
винної особи є необґрунтованою.

Однак колегія суддів не
погоджується із висновками суду першої
інстанції, оскільки такі висновки
зроблені за неповного з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
та не відповідають обставинам справи,
що, враховуючи положення ст. 309 ЦПК
України, дає суду апеляційної
інстанції підстави для скасування
рішення суду та ухвалення нового
рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 1188 ЦК України,
шкода, завдана внаслідок взаємодії
кількох джерел підвищеної небезпеки,
відшкодовується на загальних
підставах, а саме: шкода, завдана
одній особі з вини іншої особи,
відшкодовується винною особою.

Відповідно до статті 21 Закону України
№ 1961-IV «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів»на території України
забороняється експлуатація
транспортного засобу без поліса
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності,
тобто володільці транспортних засобів,
за винятком осіб, звільнених від
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього
Закону, зобов'язані застрахувати ризик
своєї цивільної відповідальності, яка
може настати внаслідок завдання шкоди
життю, здоров'ю або майну інших осіб при
використанні транспортних засобів.

Відповідно до п. 33.1.4 ст. 33 Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», у разі настання
дорожньо-транспортної пригоди, яка
може бути підставою для здійснення
страхового відшкодування, водій
транспортного засобу, причетний до
такої пригоди, зобов'язаний
невідкладно, але не пізніше трьох
робочих днів з дня настання
дорожньо-транспортної пригоди,
письмово надати страховику, з яким
укладено договір обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності (у випадках,
передбачених статтею 41 цього Закону, -
МТСБУ), повідомлення про
дорожньо-транспортну пригоду
встановленого МТСБУ зразка, а також
відомості про місцезнаходження свого
транспортного засобу та пошкодженого
майна, контактний телефон та свою
адресу. Якщо водій транспортного
засобу з поважних причин не мав змоги
виконати зазначений обов'язок, він має
підтвердити це документально.

Однак, матеріали справи не
містять поліса обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності ОСОБА_3, укладеного з
ПрАТ СК «Лафорт», а тому висновок суду
першої інстанції про чинність полісу
на момент ДТП колегія суддів вважає
необґрунтованим. Наявність номера
полісу № АВ 0055196 у повідомленні
позивача ОСОБА_2 та заяві про виплату
страхового відшкодування до ПрАТ СК
«Лафорт» від 03.10.2012 року зазначеної
обставини не підтверджує.

Крім того, відсутні також докази
письмового повідомлення ОСОБА_3 про
дорожньо-транспортну пригоду
зазначену страхову компанію, що є
обов'язком відповідача в силу ст. 33
вказаного Закону.

Разом з тим, в суді апеляційної
інстанції відповідач підтвердив, що
він повідомляв страхову компанію лише
в усній формі.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ № 4 від 01.03.2013 «Про деякі питання
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів про відшкодування
шкоди, завданої джерелом підвищеної
небезпеки», оскільки відповідно до
статті 3 Закону № 1961-IV обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності здійснюється як з
метою забезпечення відшкодування
шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або
майну потерпілих унаслідок
дорожньо-транспортної пригоди, так і
захисту майнових інтересів
страхувальників, враховуючи положення
статті 1194 ЦК України, питання про
відшкодування шкоди самою особою,
відповідальність якої застрахована,
вирішується залежно від висловленої
нею згоди на таке відшкодування та
виконання чи невиконання нею
передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV
обов'язку щодо письмового надання
страховику, з яким укладено
відповідний договір (у передбачених
випадках Моторному (транспортному)
страховому бюро України), повідомлення
про дорожньо-транспортну пригоду
встановленого зразка. У разі
відсутності такої згоди завдана
потерпілому шкода підлягає
відшкодуванню страховиком у межах
передбаченого договором страхування
страхового відшкодування. Наявність
такої згоди у вигляді відповідної
заяви цієї особи та виконання нею
передбаченого статтею 33 Закону № 1961-IV
обов'язку з'ясовується судом першої
інстанції, у зв'язку з чим до участі у
справі може бути залучений страховик.

У разі невиконання особою,
відповідальність якої застрахована,
обов'язку письмового надання
страховику, з яким укладено договір
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності (у
передбачених випадках - МТСБУ),
повідомлення про дорожньо-транспортну
пригоду встановленого МТСБУ зразка,
шкода відшкодовується завдавачем
шкоди.

Таким чином, за відсутності в
матеріалах справи доказів наявності у
відповідача чинного на момент ДТП
договору обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів, а також доказів письмового
повідомлення відповідачем страховика
про настання ДТП, суд першої інстанції
дійшов необґрунтованого висновку про
звільнення відповідача від
відповідальності за заподіяну ним
позивачу матеріальну шкоду.

Доводи відповідача про те, що
відшкодування повинна сплатити ПрАТ СК
«Лафорт», не підтверджені належними
доказами.

Відповідно до звіту № 4738 з оцінки
транспортного засобу, складеного ФОП
ОСОБА_4 12.10.2012 року, вартість
матеріального збитку, завданого
власнику автомобіля Мітсубіші, д.н.
НОМЕР_1, внаслідок пошкодження при ДТП,
складає 3093 грн. 65 коп.

Враховуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку про необхідність
скасування рішення суду в частині
відмови у стягненні відшкодування
матеріальної шкоди з ухваленням
нового рішення про часткове
задоволення цих вимог та стягнення з
відповідача на користь позивача суми
заподіяних збитків у розмірі 3093 грн. 65
коп.

Задовольняючи частково позовні вимоги
ОСОБА_2 про відшкодування моральної
шкоди на суму 1000 грн., суд першої
інстанції виходив з того, що внаслідок
дорожньо-транспортної пригоди 02.10.2012
року позивачу було завдано моральної
шкоди, що полягає у душевних
стражданнях, яких зазнав позивач у
зв'язку із пошкодженням його майна.

Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України,
розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Заявляючи в апеляційній скарзі
прохання про скасування рішення суду
та ухвалення нового про стягнення з
відповідача на його користь
відшкодування моральної шкоди в сумі
3000 грн., позивач не навів у апеляційній
скарзі доводів, які б спростовували
висновки суду першої інстанції щодо
визначеного ним розміру відшкодування
моральної шкоди у сумі 1000 грн.

Колегія суддів вважає висновки суду
першої інстанції у цій частині
законними і обґрунтованими, а розмір
відшкодування моральної шкоди -
визначений з урахуванням вимог
розумності і справедливості, а тому
рішення суду у вказаній частині
скасуванню не підлягає.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку, що оскаржуване рішення
підлягає скасуванню в частині відмови
у відшкодуванні матеріальної шкоди з
ухваленням по справі нового рішення
про часткове задоволення цих вимог, в
решті рішення підлягає залишенню без
змін.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з
відповідача на користь позивача також
підлягають судові витрати, понесені
позивачем на оплату звіту з оцінки
транспортного засобу у розмірі 300 грн.
та витрат на оплату судового збору при
поданні апеляційної скарги в сумі 114
грн. 70 коп., а всього - 414 грн. 70 коп.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-309, 313- 317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 26 листопада 2013 року -
скасувати в частині відмови у
стягненні матеріальної шкоди та
ухвалити в цій частині нове рішення,
яким стягнути з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_2 відшкодування матеріальної
шкоди в розмірі 3093 ( три тисячі
дев'яносто три) грн. 65 коп. та судові
витрати в розмірі 414 грн. 70 коп.

В іншій частині рішення Деснянського
районного суду м. Києва від 26 листопада
2013 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: