Справа № 2523/2229/13-ц Провадження №
22-ц/795/78/2014 Головуючий у I інстанції
-Меженнікова С.П. Доповідач - Позігун М.
І.Категорія -цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2014 року м. ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ
СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіПозігуна
М.І.суддів:Губар В.С., Зінченко С.П.при
секретарі:Халимон Т.Ю. за
участю:апелянта ОСОБА_5 та його
представника ОСОБА_6, відповідача
ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_5 на
рішення Чернігівського районного суду
Чернігівської області від 22 листопада
2013 року у справі за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_7, Серединської сільської ради
про скасування рішення та визнання
недійсним державного акту,-

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати рішення Чернігівського
районного суду м. Чернігова від 22
листопада 2013 року, яким відмовлено в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_5 до
ОСОБА_7, Серединської сільської ради
Чернігівського району Чернігівської
області про скасування рішення 4 сесії
6 скликання Серединської сільської
ради від 22 квітня 2011 року в частині
затвердження проектів землеустрою
щодо відведення земельних ділянок у
власність площею 0.2876 га за рахунок
земель запасу та визнання недійсним
державного акту серії ЯМ № 099903 на право
власності на земельну ділянку площею 0.
2876 га, який був виданий ОСОБА_7 на
підставі оспорюваного ним рішення;
ухвалити нове рішення про задоволення
позовних вимог.

Незаконність рішення суду апелянт
обґрунтовує невідповідністю висновків
суду про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог фактичним
обставинам справи.

За доводами апелянта, судом
безпідставно не враховано висновок
земельно - технічної експертизи як
належний та допустимий доказ щодо
незаконності передачі відповідачу у
власність земельної ділянки, яка не
вилучалася в попереднього власника та
право на успадкування якої має
позивач згідно норм земельного
законодавства та спадкового права.

Апелянт зазначає, що в технічній
документації по складанню державного
акту на право приватної власності на
землю ОСОБА_8, розробленої в 1999 році, в
акті погодження меж земельної ділянки
ОСОБА_8 користувачем суміжної
земельної ділянки по межі від А до Б
була ОСОБА_9 Експертом обгрунтовано
встановлено, що земельна ділянка, якою
користувались за життя батьки ОСОБА_5,
знаходилась за адресою: АДРЕСА_1, яка
являлась суміжною земельною ділянкою
по АДРЕСА_2, що належить ОСОБА_7 на праві
власності. Проте, за доводами апелянта,
суд не звернув уваги на висновки, які
були встановлені судовим експертом і
відповідають дійсним обставинам
справи.

ОСОБА_5 вказує, що в земельну ділянку
площею 0,3652 га, яка була в користуванні
ОСОБА_9, ввійшла земельна ділянка
площею 0,2500 га, що належить ОСОБА_5
згідно державного акту на право
власності на земельну ділянку від 03
грудня 2012 року та частини земельних
ділянок: площею 0,2063 га, на яку
розроблена технічна документація із
землеустрою щодо складання документів,
що посвідчують право власності на
земельну ділянку ОСОБА_5, та частина
земельної ділянки площею 0,2876 га, яка
належить ОСОБА_7, які між собою
накладаються одна на одну. Суд першої
інстанції не надав оцінки тому факту,
що 26.10.2009 року позивач звертався з
заявою до Серединської сільської ради
про отримання у власність земельної
ділянки для ведення особистого
селянського господарства, якою
користувалася його матір ОСОБА_9, де
були зазначені координати цієї
земельної ділянки, які співпадають з
координатами земельної ділянки площею
0,2063 га, на яку розроблена технічна
документація із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
право власності на земельну ділянку
ОСОБА_5, проте всупереч ст.ст. 116, 118 ЗК
України частина цієї земельної ділянки
за заявою ОСОБА_7, що була подана до
сільської ради значно пізніше,
рішенням Серединської сільської ради
від 22.04.2011 року була передана у
власність останньому. Крім того, судом
не враховано, що земельна ділянка
площею 0,2876 га, яка передана у власність
ОСОБА_7, знаходиться частково у межах
с.Серединка і частково за межами даного
населеного пункту, тобто рішення
сільської ради прийнято з перевищенням
повноважень.

Крім того, як зазначає апелянт, судом не
було враховано, що рішення про передачу
у власність відповідачу земельної
ділянки органом місцевого
самоврядування прийнято з
перевищенням його повноважень,
оскільки частина земельної ділянки є
державною, а не комунальною власністю,
що підтверджується відповідними
документами землевпорядних органів.

Заслухавши доповідача, учасників
судового процесу, перевіривши
матеріали справи, доводи апеляційної
скарги, суд приходить до слідуючого
висновку.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд виходив із недоведеності
позивачем порушення його прав в зв'язку
з наданням відповідачу у власність
спірної земельної ділянки, оскільки
неможливо встановити фактичне її
місцезнаходження в зв'язку з
відсутністю правовстановлюючого
документа та відсутності даних про
встановлення її меж на місцевості.

Даний висновок суду ґрунтується на
матеріалах справи і відповідає вимогам
закону.

Так, виходячи з системного аналізу
статей 1, 3 ЦПК України, статей 152, 155 ЗК
України, ч.1 ст. 21 ЦК України, однією з
умов для визнання незаконним і
скасування правового акту
індивідуальної дії, виданого органом
місцевого самоврядування в сфері
земельних правовідносин, є порушення
зазначеним рішенням прав особи щодо
володіння, користування чи
розпорядження належною їй земельною
ділянкою, а відповідно і доведеності
права такої особи на володіння,
користування чи розпорядження
зазначеною земельною ділянкою.

Таким чином, одним із предметів
доказування по справі є не лише
наявність чи відсутність порушень прав
позивача на земельну ділянку, а й
порушення зазначених прав в зв'язку з
прийнятим органом місцевого
самоврядування рішенням в сфері
земельних правовідносин.

Відповідно до положень статей 10, 11 ЦПК
України цивільне законодавство
здійснюється на засадах змагальності.
Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
а суд розглядає цивільні справи в межах
заявлених вимог і на підставі доказів
сторін та інших осіб, які беруть участь
у справі, та сприяє всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи.

Як встановлено судом, у даній справі
рішенням Чернігівського районного
суду Чернігівської області від 08
травня 2012 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Чернігівської області від 25 липня 2012
року, було визнано незаконним та
скасовано рішення 4 сесії 6 скликання
Серединської сільської ради від 22.04.2011
року в частині затвердження проекту
землеустрою щодо відведення за
рахунок земель запасу земельної
ділянки площею 0.2876 га у власність
ОСОБА_7 для ведення особистого
селянського господарства по вул.
Першотравневій села Серединка, на
території Серединської сільської ради
Чернігівського району Чернігівської
області.

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 3 жовтня 2012 року зазначені
судові рішення в частині задоволених
позовних вимог було скасовано з
направленням справи в цій частині на
новий розгляд до суду першої інстанції,
оскільки, за висновком суду касаційної
інстанції, судами попередніх
інстанцій не було враховано, що у
спорах, пов'язаних з накладенням меж
суміжних земельних ділянок, підлягають
встановленню обставини відповідності
фактичних меж земельних ділянок
державним актам, а за їх відсутності
основою для відновлення меж земельної
ділянки є дані земельно-кадастрової
документації (ст. 107 ЗК України), які
носять офіційний характер і набувають
значення внаслідок затвердження за
встановленою процедурою, що не було
враховано судами, а взято до уваги
креслення, державний акт та технічну
документацію із землеустрою щодо
складання документів, що посвідчують
право власності на земельну ділянку за
відсутності відповідного затвердження
органом місцевого самоврядування.

Відповідно до п. 4 ст. 338 ЦПК висновки і
мотиви, з яких скасовані рішення, є
обов'язковими для суду першої чи
апеляційної інстанції при новому
розгляді справи.

Під час нового розгляду справи
місцевим судом було проведено судову
земельно - технічну експертизу, згідно
якої відсутнє накладання земельної
ділянки площею 0.2876 га, що належить
ОСОБА_7 на підставі державного акту на
право приватної власності на землю
серії ЯМ №099903 від 16 березня 2012 року, на
земельну ділянку площею 0.25 га, яка
належить ОСОБА_5 на підставі державного
акту на право приватної власності на
землю серії ЯБ № 405 142 від 07 лютого 2006
року та серії ЯМ № 660177 від 03 грудня 2012
року.

Проте, згідно висновку зазначеної
експертизи конфігурація земельної
ділянки площею 0.2876 га, що належить
ОСОБА_7, частково площею 0.1323 га
накладається на конфігурацію
земельної ділянки площею 0.2063 га, на яку
розроблена технічна документація із
землеустрою щодо складання документів,
що посвідчують право власності на
земельну ділянку ОСОБА_5, а також
накладається частково площею 0.748 га на
частину земельної ділянки, яка була в
фактичному користуванні ОСОБА_9

Однак, згідно п.6 ст.147 ЦПК України
висновок експерта для суду не є
обов'язковим і оцінюється судом за
правилами, встановленими ст. 212 ЦПК
України.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог, суд першої
інстанції виходив із того, що висновок
експерта №12-13С від 05.08.2013 року в частині
накладення частини земельної ділянки
0.2876 га, що належить ОСОБА_7 із земельною
ділянкою 0,3652 га, яка перебувала в
користуванні ОСОБА_9 та на частину якої
виготовлено технічну документацію на
отримання у власність позивачем, не є
належним і допустимим доказом по
справі, оскільки до такого висновку
експерт прийшов за відсутності
правовстановлюючого документу у
позивача на зазначену земельну
ділянку.

Такий висновок суду ґрунтується на
матеріалах справи і відповідає вимогам
закону.

Так, згідно статті 56 Земельного
кодексу України в редакції 1992 року було
встановлено, що громадянам України в
межах населених пунктів можуть
передаватися безоплатно у власність
земельні ділянки площею до 0,6 га для
ведення особистого підсобного
господарства.

Поряд з цим, збереглось право
постійного та тимчасового
користування землею. Відповідно до
статті 7 ЗК України 1992 року у постійне
користування земля надавалась Радами
народних депутатів із земель, що
перебували у державній власності,
громадянам України для, зокрема,
ведення особистого підсобного
господарства. У тимчасове користування
земля надавалась Радами народних
депутатів із земель, що перебувають у
державній власності, громадянам
України для городництва, сінокосіння і
випасання худоби, ведення селянського
(фермерського) господарства.

Декретом Кабінету Міністрів України
"Про приватизацію земельних ділянок"
зобов'язано сільські, селищні, міські
Ради народних депутатів забезпечити
передачу протягом 1993 року громадянам
України у приватну власність земельних
ділянок, наданих їм для ведення
особистого підсобного господарства,
будівництва і обслуговування жилого
будинку і господарських будівель
(присадибна ділянка), садівництва,
дачного і гаражного будівництва, у
межах норм, установлених Земельним
кодексом України (пункт 1 Декрету).

Згідно зазначених нормативно-правових
актів повноваження щодо розпорядження
земельними ділянками як в межах, так і
за межами населених пунктів мали
відповідні ради. Ці повноваження до 12
червня 1997 року (дня набрання чинності
Законом України „Про місцеве
самоврядування в Україні") могли
делегуватися виконавчим комітетам цих
рад.

Пункт 3 Декрету передбачав, що
право приватної власності громадян на
земельні ділянки, передані їм для
цілей, передбачених статтею 1 цього
Декрету, посвідчується відповідною
Радою народних депутатів, про що
робиться запис у земельно-кадастрових
документах, з наступною видачею
державного акта на право приватної
власності на землю.

Як встановлено судом, згідно
запису за № 165 земельнокадастрової
книги колгоспу „Червоний маяк" с.
Серединка Чернігівського району за
ОСОБА_10 рахувалося 0.75 га землі, з яких
0.29 га пашні та 0.01 га під будівлями. Крім
того, мається запис, що за ОСОБА_5
значиться зареєстрованою 0.75 га землі, з
яких 0.74 га пашні та 0.01 га, 0.05 га під
будівлями. Підставою виникнення права
на користування земельною ділянкою
зазначено рішення № 24 від 16.03. 1994 року
(а.с.8 т.2).

Проте, згідно рішення виконавчого
комітету Серединської сільської № 24
від 16 березня 1994 року ОСОБА_10 передано
безоплатно для ведення особистого
господарства у приватну власність 0.60
га та 0.15 га у користування (а.с.197 т.1).

Відповідно до статей 22 та 23 ЗК
України 1990 року право власності чи
право користування земельною ділянкою
виникають після встановлення
землевпорядними організаціями меж
зазначеної земельної ділянки на
місцевості і отримання документа, що
посвідчує таке право.

Проте, як встановлено судом, за
життя ОСОБА_10 державного акту на право
приватної власності на землю згідно
зазначеного рішення органу місцевого
самоврядування не отримав.

Помер ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, але після
смерті останнього його дружина ОСОБА_9,
яка фактично прийняла спадщину, також
не оформила своє право власності на
майно в порядку спадкування, в тому
числі і на земельну ділянку, на яку не
було визначено меж на місцевості, в
зв'язку з чим на день її смерті
ІНФОРМАЦІЯ_2 позивач ОСОБА_5 не набув
права власності на конкретну земельну
ділянку, рішення про передачу якої у
власність ОСОБА_10 було прийнято
виконавчим комітетом Серединської
сільської ради Чернігівського району,
тобто не самим органом місцевого
самоврядування, а її виконавчим
органом.

Оскільки спадщина після смерті ОСОБА_9
відкрилася в лютому 2003 року, а строк на
її прийняття спадкоємцями закінчився в
серпні 2003 року, то питання прийняття
спадщини ОСОБА_5 після смерті його
матері ОСОБА_9 регулювалися нормами
спадкового права ЦК України в редакції
1963 року, а не нормами ЦК України 2003 року,
який набрав чинності з 1 січня 2004 року.

6 грудня 2005 року позивач отримав
свідоцтво про право на спадщину за
законом на житловий будинок з
надвірними будівлями по АДРЕСА_1, який
знаходиться на землях сільської ради (
так зазначено в свідоцтві про право на
спадщину за законом).

Таким чином, за життя ОСОБА_10 не лише не
отримав правовстановлюючого
документа, але й не вирішив питання
визначення меж земельної ділянки на
місцевості, що не було зроблено і його
спадкоємцем ОСОБА_9, але оскільки його
право власності на землю було належним
чином зареєстровано шляхом внесення
запису у земельно-кадастрові документи
відповідно до п.3 Декрету Кабінету
Міністрів України "Про приватизацію
земельних ділянок", то його спадкоємець
ОСОБА_9, а відповідно і позивач, набули
права власності на зазначене майно, а
саме на земельну ділянку розміром 0.6 га
для ведення підсобного господарства.

Абзацем 2 п.1 розділу Х ЗК України
установлено, що рішення про передачу
громадянам України безоплатно у
приватну власність земельних ділянок,
прийняті органами місцевого
самоврядування відповідно до Декрету
КМУ від 26 грудня 1992 року „Про
приватизацію земельних ділянок", є
підставою для виготовлення та видачі
цим громадянам або їх спадкоємцям
державних актів на право власності на
земельну ділянку за технічною
документацією щодо складання
документів, що посвідчують право на
земельну ділянку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 в
обґрунтування наявності в нього права
на спірну земельну ділянку в порядку
спадкування посилається на
роз'яснення, викладені в листі Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16 травня 2013 року „Про судову
практику розгляду цивільних справ про
спадкування", щодо переходу до
спадкоємців права на отримання
державного акту згідно раніше
прийнятого рішення органу місцевого
самоврядування про передачу земельної
ділянки у власність спадкодавця.

Проте, згідно зазначеного роз'яснення з
посиланням на норми матеріального
права при зверненні до суду з позовом
позивач повинен надати суду докази
щодо відмови органу місцевого
самоврядування у видачі державного
акту на право власності на земельну
ділянку. Якщо органами місцевого
самоврядування відмовлено спадкоємцям
у завершенні процедури приватизації,
то спадкоємці мають право звертатися
до суду із позовами про визнання
відповідного права в порядку
спадкування - права на завершення
приватизації земельної ділянки. Згідно
ж матеріалів справи, позивачем
заявлено вимогу про усунення перешкод
у здійсненні свого права на
приватизацію земельної ділянки без
вирішення спору про визнання за ним
відповідного права в порядку
спадкування на завершення
приватизації за технічною
документацією щодо складання
документів та одержання державного
акта про право власності на землю на
ім'я спадкоємця.

При цьому апеляційний суд враховує, що
ОСОБА_10 у власність надавалася
земельна ділянка для ведення
підсобного господарства, яка на даний
час в розмірі 0.6 га не може бути
передана у власність спадкоємцю за її
цільовим призначенням, оскільки чинним
законодавством передбачено надання
земельних ділянок для ведення
селянського господарства, а не для
ведення підсобного господарства; а 0.25
га позивачем вже отримано у власність
для обслуговування житлового будинку в
порядку спадкування.

Відповідно, така передача можлива лише
за умови прийняття органом місцевого
самоврядування додаткового рішення
про зміну цільового призначення
земельної ділянки з визначенням її меж
та місця знаходження згідно технічної
документації в порядку відведення.

Як зазначив Вищий спеціалізований суд
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ при скасуванні
попереднього рішення у даній справі,
відновлення меж земельної ділянки,
право власності на яку набув
спадкодавець ОСОБА_10, можливе в
порядку ст. 107 ЗК України та Інструкції
про встановлення (відновлення) меж
земельних ділянок в натурі на
місцевості та їх закріплення межовими
знаками, затвердженої наказом
Державного комітету України із
земельних ресурсів від 18.05.2010 року № 736.

За викладених обставин, за відсутності
доведеності позивачем набуття ним в
порядку спадкування права власності на
конкретну земельну ділянку з
визначенням її розташування та
координатних точок, що можливо лише в
порядку відновлення її меж в порядку і
спосіб, визначений законом, його доводи
щодо порушення права користування
належною йому частиною земельної
ділянки ґрунтується на припущеннях і є
такими вимогами, які заявлені
передчасно.

Виходячи з аналізу статей 213, 214 ЦПК
України, рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим і не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, за відсутності
доведеності належними доказами права
позивача на частину земельної ділянки,
приватизованої відповідачем, а
відповідно і доведеності порушення
його права власності чи користування
зазначеною земельною ділянкою, не
можуть бути підставою для скасування
рішення суду і задоволення апеляційної
скарги також і посилання апелянта на
вихід органом місцевого
самоврядування при прийнятті рішення
про передачу у приватну власність
земельної ділянки відповідачу за межі
наданих йому повноважень (передачу у
власність земель державної власності).

За викладених обставин, доводи
апеляційної скарги не дають підстав
для її задоволення і скасування
рішення суду, яке ухвалено з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК
України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Чернігівського районного суду
Чернігівської області від 22 листопада
2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, може бути оскаржена до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в касаційному порядку протягом
двадцяти днів.

Головуючий:Судді: