Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№22-ц/778/2169/14
Головуючий у 1 інстанції: Бредун Д.С.
Суддя-доповідач:
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2014 року
м.
Запоріжжя

Колегія суддів судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого:
Осоцького І.І.,

Суддів
Дзярука М.П.,

Мануйлова Ю.С.,

При секретарі:
Бурима В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_4
на рішення Хортицького районного суду
м. Запоріжжя від 26 березня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог на предмет спору на стороні
відповідача - ОСОБА_4, про відшкодування
вартості безпідставно набутого майна, -

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2012 року ОСОБА_5 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_3 про
відшкодування вартості безпідставно
набутого майна, в якому зазначила, що 11
червня 2008 року між нею та ОСОБА_3 був
укладений нотаріально посвідчений
договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_3
продала та передала у власність, а вона
купила житловий будинок АДРЕСА_1.

Відповідно до п.2 зазначеного договору,
документом, який підтверджував право
приватної власності ОСОБА_3 на даний
об'єкт нерухомості був нотаріально
посвідчений договір купівлі-продажу
житлового будинку.

В січні 2009 року ОСОБА_6 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_3,
ОСОБА_5, про визнання права власності на
34 частини жилого будинку, визнання
недійсними договорів купівлі-продажу
жилого будинку, витребування 34 частин
жилого будинку з чужого володіння.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 30 квітня 2010 року
(справа № 2-852.10) визнано за ОСОБА_6 право
власності на 12 частину жилого будинку
АДРЕСА_1, як на частку в спільній
власності подружжя.

Договір купівлі-продажу жилого будинку
АДРЕСА_1 від 24.12.2007 р., посвідчений
приватним нотаріусом Запорізького
міського нотаріального округу ОСОБА_7
за № 11528, в частині купівлі-продажу 12
частини цього будинку - визнано
недійсним.

Витребувано у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6
12 частину жилого будинку АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 16 серпня 2010
року, яке було залишено без змін
ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 06 лютого 2012
року, рішення Шевченківського
районного суду м. Запоріжжя від 30
квітня 2012 року у цій справі в частині
визнання недійсним договору
купівлі-продажу 12 частини цього
будинку, укладеного між ОСОБА_4 і ОСОБА_3
скасоване і ухвалено нове рішення про
відмову у задоволені позову про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу жилого будинку АДРЕСА_1
від 24.12.2007 р., укладеного між ОСОБА_4 і
ОСОБА_3, в іншій частині рішення суду
залишено без змін.

На час укладення даного договору
позивач не знала і не могла знати, що
укладаючи з нею 11.06.2008 року договір
купівлі-продажу продажу житлового
будинку, розташованого на земельній
ділянці по АДРЕСА_1, ОСОБА_3 право
власності на спірний будинок не було
набуто з передбачених законом підстав,
як того вимагає ст.328 ЦК України, тому їй
не належали і права власника, в тому
числі передбачене ст.317 ч.1 ЦК України
право розпорядження майном.

Відповідно до п.4 Договору
купівлі-продажу від 11.06.2008 року продаж
даного об'єкту нерухомості було
здійснено за 25 000 доларів США, які
ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_5 повністю до
підписання договору купівлі-продажу,
про що ОСОБА_3 була складена
власноручно розписка про отримання від
ОСОБА_5 зазначеної суми.

На час звернення до суду, відповідно до
офіційного курсу Національного Банку
України, офіційний курс долару США
складає 799,250 гривні за 100 доларів.

Оскільки відповідачка набула частину
спірного житлового будинку без
достатніх правових підстав та при
укладені із нею договору
купівлі-продажу зазначеного вище
житлового будинку, розпоряджалася
безпідставно набутим майном, яке, за
судовим рішенням від 30.04.2010 року
витребувано у позивача на користь
власника - ОСОБА_9, то ОСОБА_5 вважає, що
ОСОБА_3 зобов'язана (в силу ч.1 ст. 1212 ЦК
України) відшкодувати їй вартість 12
частини житлового будинку АДРЕСА_1, яка
на час звернення до суду складає - 99 875
гривень.

Позивач просила суд стягнути з
відповідача на свою користь в рахунок
вартості безпідставно набутого майна 99
875 грн. та судові витрати у сумі 998,75 грн..

Рішенням Хортицького районного суду м.
Запоріжжя від 26 березня 2014 року позов
задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 в
рахунок відшкодування вартості
безпідставно набутого майна - 99 875 грн.,
судові витрати в сумі 998,75 грн..

ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу,
в якій посилаючись на порушення судом
норм матеріального і процесуального
права просить рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове
яким повністю відмовити у задоволені
позовних вимог.

ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій
посилаючись на неправомірність і
безпідставність рішення суду, винесене
з порушення норм матеріального і
процесуального права, просить рішення
суду першої інстанції скасувати та
ухвалити нове яким повністю відмовити
у задоволені позовних вимог.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню частково з

наступних підстав.

Відповідно до п. 4 ч. 1,ч. 2 ст. 309 ЦПК
України підставами для зміни рішення
суду є неправильне застосування норм
матеріального права, якщо не
застосовано закон, який підлягав
застосуванню.

Пунктом 19 постанови Пленуму
Верховного Суду України „ Про судову
практику розгляду цивільних саправ в
апеляційному порядку" роз"яснено, що
апеляційний суд ухвалює рішення про
зміну рішення суду першої інстанції у
випадку, якщо помилки у неправильно
принятому рішенні можливо усунути без
його скасування, не змінюючи суть
рішення і вони стосуються окремих його
частин.

Якщо помилки у такому рішенні
стосуються фактичноїх сторони справи
чи правового обгрунтування рішення, то
їх усунення необхідно вважати також
зміною рішення.

Задовольняючи позов суд помилково
виходив з того, що права ОСОБА_5 як
добросовісного набувача нерухомого
майна, яке було вилучено за рішенням
суду, підлягають поновленню на
підставі положень норм ст. 1212 ЦК
України про зобов"язання у зв"язку з
набуттям, збереженням майна без
достатньої правової підстави.

З матеріалів справи вбачається, що
11.06.2008 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 був
укладений нотаріально посвідчений
договір купівлі-продажу, за яким ОСОБА_3
продала та передала у власність, а
ОСОБА_5 купила житловий будинок
АДРЕСА_1.

Відповідно до п.2 зазначеного договору,
документом, який підтверджував право
приватної власності ОСОБА_3 на даний
об'єкт нерухомості був нотаріально
посвідчений договір купівлі-продажу
житлового будинку.

В січні 2009 року ОСОБА_6 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_3,
ОСОБА_5, про визнання права власності на
34 частини жилого будинку, визнання
недійсними договорів купівлі-продажу
жилого будинку, витребування 34 частин
жилого будинку з чужого володіння.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 30 квітня 2010 року
(справа № 2-852.10) визнано за ОСОБА_6 право
власності на 12 частину жилого будинку
АДРЕСА_1, як на частку в спільній
власності подружжя.

Договір купівлі-продажу жилого будинку
АДРЕСА_1 від 24.12.2007 р., посвідчений
приватним нотаріусом Запорізького
міського нотаріального округу ОСОБА_7
за № 11528, в частині купівлі-продажу 12
частини цього будинку - визнано
недійсним.

Витребувано у ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6
12 частину жилого будинку АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 16 серпня 2010
року, яке залишено без змін ухвалою
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 06 лютого 2012 року, рішення
Шевченківського районного суду м.
Запоріжжя від 30 квітня 2012 року у цій
справі в частині визнання недійсним
договору купівлі-продажу 12 частини
цього будинку, укладеного між ОСОБА_4 і
ОСОБА_3 скасоване і ухвалено нове
рішення про відмову у задоволені
позову про визнання недійсним договору
купівлі-продажу жилого будинку АДРЕСА_1
від 24.12.2007 р., укладеного між ОСОБА_4 і
ОСОБА_3, в іншій частині рішення суду
залишено без змін.

Однак із вищевказаних судових рішень у
цій справі (справа № 2-852.10) слідує, що
витребування у ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_6 12 частину жилого будинку
АДРЕСА_1 відбулося не на підставі норм
ст. 387 ЦК України, за яким власник має
право витребувати свої майно від особи,
яка незаконно, без відповідної
правової підстави заволоділа ним, а
витребувано на підставі норм ст. 388 ЦК
України, тобто власником відбулося
витребування свого майна від
добросовісного набувача / т.1 а.с. 5-25 /.

При цьому рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 16.08.2010р.
встановлено, що договір
купівлі-продажу житлового будинку від
11.06.2008р. на момент його укладення між
ОСОБА_3 і ОСОБА_5 відповідав вимогам
ст.203 ЦК України, тобто вимогам,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину / т.1 а.с.19 /.

За ч.3 ст.61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній справі, що набрало законної
сили, не доказуються при розгляді інших
справ, у яких беруть участь ті самі
особи або особа, щодо якої встановлені
ці обставини.

Вищенаведене не діє підстав вважати, що
ОСОБА_3 набула права власності на
житловий будинок незаконно, тобто без
достатньої правової підстави або що
така підстава згодом відпала, бо
остання набула права власності на
майно за нотаріально посвідченим
договором купівлі-продажу від 11.06.2008
року, який недійсним визнано не було.

Отже між позивачем і відповідачем
виникли правовідносини не щодо
зобов"язань у зв"язку з набуттям майна
без достатньої правової підстави, а
щодо відповідальності продавця у разі
відсудження товару у покупця, що
врегульовано ст.611 ЦК України.

Відповідно до ст. 661 ЦК України у
разі вилучення за рішенням суду товару
у покупця на користь третьої особи на
підставах, що виникли до продажу
товару, продавець має відшкодувати
покупцеві завдані йому збитки, якщо
покупець не знав або не міг знати про
наявність цих підстав. Правочин щодо
звільнення продавця від
відповідальності або щодо її обмеження
у разі витребування товару у покупця
третьою особою є нікчемним.

При цьому третьою особою є
будь-яка особа, яка не є стороною
договору купівлі-продажу, на користь
якої вилучено майно (товар) від покупця
за рішенням суду.

За таких обставин справи колегія
суддів апеляційні скарги ОСОБА_3,
ОСОБА_4 задовольняє частково, рішення
суду у цій справі змінює в частині
правового обгрунтування підстави
задоволення позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3
про відшкодування вартості набутого
майна і вважає, що такою підставою є
відшкодування позивачу як покупцеві
товару завданих продовцем збитків
внаслідок вилучення за рішенням суду
товару придбаного за договором
купівлі-продажу( ст.661 ЦК України).

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_3
не можливо прийняти до уваги, бо
звільнення її як продавця від
відповідальності за понесені збитки
покупця внаслідок витребування майна
за рішення суду суперечать положенням
ч.2 ст.661 ЦК України і відносяться до
обставин укладення попереднього
договору купівлі-продажу(ст.659 ЦК
України), що не було предметом позову у
цій справі.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_4
не можливо прийняти до уваги , бо у них
викладені обставини для оскарження
договору купівлі-продажу від 11.06.2008
року, що не було предметом позову у цій
справі.

Керуючись ст., ст. 307, 309, 313, 317 ЦПК
України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_4
задовольнити частково.

Рішення Хортицького районного суду м.
Запоріжжя від 26 березня 2014 року у цій
справі змінити в частині правового
обгрунтування підстави задоволення
позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3, викладеної у
мотивувальній частині рішення суду
апеляційної інстанції.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: