АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

19 лютого 2014 року Колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі
:

головуючого - судді
Кулікової С.В.

суддів - Білич
І.М., Поліщук Н.В.

при секретарі -
Клінчук О.М.,

за участю представника позивача
ОСОБА_1

представника відповідачів
ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_3 - ОСОБА_1 та за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_4 - ОСОБА_2
на рішення Печерського районного суду
м. Києва від 10 вересня 2013 року у справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
стягнення заборгованості,
відшкодування збитків та моральної
шкоди,

перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів, -

№ апеляційного провадження:
22-ц/796/479/2014Головуючий у суді першої
інстанції: Мельник A.B.Доповідач у суді
апеляційної інстанції: Кулікова С.В.В С
Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом,
уточнивши вимоги якого просив виділити
частки в спільній сумісній власності
подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_5, а саме: в
нерухомому майні, зокрема квартирі, яка
знаходиться за адресою АДРЕСА_1, а також
домоволодінні, яке знаходиться за
адресою АДРЕСА_2, а також рухомому
майні, а саме автомобілі Land Rover Defender,
державний номерний знак НОМЕР_1, та
автомобілі Land Rover 4.2, державний номерний
знак НОМЕР_2. Стягнути з ОСОБА_4 на
користь позивача суму основної
заборгованості в розмірі - 135 176 грн. 26
коп.; інфляційні витрати в розмірі 7 299
гривень 50 копійок, три відсотки річних
в розмірі 11 538 гривень 00 копійок,
моральну шкода - 20 000 грн.; матеріальні
збитки - 117 360, 00 грн. Стягнути з ОСОБА_5 на
користь позивача суму основної
заборгованості - 278 600, 00 грн. ; три
відсотки річних - 13 595,89 грн. Судові
витрати покласти на відповідачів.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 10 вересня 2013 року позов
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про стягнення
заборгованості, відшкодування збитків
та моральної шкоди задоволено
частково, стягнуто з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 135 176 гривень 25 копійок,
інфляційні витрати в розмірі 7 299
гривень 50 копійок, три відсотки річних
в розмірі 11 538 гривень 00 копійок, в
задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Печерського
районного суду м. Києва від 23 вересня 2013
року стягнуто з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 1 540 грн. 14 коп. у відшкодування
судових витрат, стягнуто з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_5 900 грн. 48 коп. у
відшкодування судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням суду,
представник ОСОБА_3- ОСОБА_1 та
представник ОСОБА_4 - ОСОБА_2 подали
апеляційні скарги, в яких представник
ОСОБА_3- ОСОБА_1 просить змінити рішення
в частині відмови в задоволенні
позовних вимог до відповідача ОСОБА_5
та постановити нове, яким стягнути з
ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 суму основної
заборгованості - 278 600, 00 грн.; три
відсотки річних - 13 595,89 грн.; в іншій
частині рішення залишити без змін та
вирішити питання щодо розподілу
судових витрат.

Представник ОСОБА_4 - ОСОБА_2 просить
рішення в частині стягнення зі ОСОБА_4
на користь ОСОБА_3 135 176 гривень 25
копійок, інфляційні витрати в розмірі 7
299 гривень 50 копійок, три відсотки
річних в розмірі 11 538 гривень 00 копійок -
скасувати, в іншій частині рішення
залишити без змін, а також постановити
ухвалу про скасування заходів
забезпечення позову, що вжиті судом
ухвалою Печерського районного суду м.
Києва від 07.11.2012 року та ухвалою
Печерського районного суду м. Києва від
23.11.2012 року по справі № 2-3189/12.

Свою апеляційну скаргу представник
ОСОБА_3- ОСОБА_1 обґрунтовує тим, що при
винесенні рішення про відмову в
задоволенні вимог апелянта в частині
стягнення суми боргу з відповідача
ОСОБА_5, суд керувався тим фактом що,
апелянт сам зазначає та це
підтверджується текстом нотаріально
посвідченого попереднього договору
купівлі-продажу автомобіля від 01
жовтня 2009 року, власником автомобіля
була дружина ОСОБА_5 (Відповідач-2) -
ОСОБА_4 (Відповідач-1), про що позивач не
міг не знати, оскільки безпосередньо з
нею укладав попередній договір, тому
факт передачі коштів саме
Відповідачу-2, як не власнику
автомобіля є не зрозумілим для суду.

Проте вказані дії пояснювалися, як
апелянтом так і відповідачем-1 в
судовому засіданні, а саме відповідач-1
сама стверджувала, що всі перемови з
приводу автомобіля вів її чоловік
ОСОБА_5, домовленості їй були не відомі.

Крім того, апелянт не погоджується з
посиланням суду на той факт, що в тексті
розписки від 23 грудня 2010 містяться
розбіжності, а саме: на момент передачі
розписки апелянту, відповідач-2 мав
інше місце реєстрації аніж те, що було
зазначено в розписці, а також на
розбіжності державний номерний знак
спірного автомобіля, а саме: «В тексті
розписки від 23 грудня 2010 року,
зазначається що, JEEP GRAND CHEROKEE, 2006 року
випуску, реєстраційний № НОМЕР_3. В той
же час, 01 грудня 2010 року автомобіль JEEP
GRAND CHEROKEE, 2006 року випуску, реєстраційний
№ НОМЕР_3 був знятий з обліку у зв'язку з
продажем та поставлений на облік вже за
іншими державними номерами - НОМЕР_4».
Апелянт не знав і не міг знати про
вказаний факт, що не одноразово
наголошувалося під час судових
засідань.

Таким чином, на думку представника
ОСОБА_3- ОСОБА_1, неточності в тексті
розписки не мають звільняти ОСОБА_5 від
повернення суми коштів, які він
отримав.

В своїй скарзіпредставник ОСОБА_4 -
ОСОБА_2 висловлює думку, що п. 8
Попереднього договору сторони
передбачили, що в разі ухилення покупця
від укладання Основного договору,
забезпечувальний платіж залишається у
Продавця. Одночасно, договір не містить
умов, за яких забезпечувальний платіж
повертається Покупцю (позивачу) у
випадку не укладання основного
договору, тобто умови договору
свідчать, що грошова сума, сплачена в
якості забезпечувального платежу - не є
авансом, а також встановлюють особливі
умови використання забезпечувального
платежу саме як окремого виду
забезпечення у відповідності до ч. 2 ст.
546 Цивільного кодексу України.

При цьому, позивач не надав суду
доказів, які б підтверджували, що він
був готовий у встановлений строк
укласти основний договір, а ОСОБА_4
ухилилась від укладання договору.

В судовому засіданні представник
ОСОБА_4 - ОСОБА_2 підтримала доводи
апеляційної скарги та просила суд її
задовольнити, скасувавши рішення суду
в частині задоволення позовних вимог
відносно відповідачки ОСОБА_4,
відмовивши при цьому в задоволенні
апеляційної скарги представника
позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_1

В судовому засіданні представник
позивача підтримала доводи
апеляційної скарги та просила суд її
задовольнити, з підстав, викладених у
ній та заперечував проти апеляційної
скарги представника відповідача за її
необґрунтованістю.

Заслухавши доповідь судді Кулікової
С.В., пояснення сторін, перевіривши
матеріали справи, обговоривши доводи
апеляційних скарг, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
представника позивача підлягає
частковому задоволенню, а рішення суду
не зміні, а скасуванню в частині
застосування норм матеріального права,
а в задоволенні апеляційної скарги
представника відповідача слід
відмовити виходячи з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно положень ст. 309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення або зміни рішення є:
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3
щодо стягнення з відповідача-1 ОСОБА_4
авансових коштів у сумі 135176 гривень 25
копійок, інфляційних витрат в розмірі
7299 гривень 50 копійок та трьох відсотків
річних в розмірі 11538 гривень 00 копійок,
суд першої інстанції виходив з
встановлених в судовому засіданні
наступних обставин.

01 жовтня 2009 року між Позивачем та
Відповідачем - 1 за згодою чоловіка
Відповідача - 2 ( що підтверджується п.
1.3. Попереднього договору купівлі -
продажу) було укладено Попередній
договір купівлі-продажу автомобіля,
який був посвідчений приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_8 та
зареєстрований в реєстрі під № 2426.
Відповідно до умов попереднього
договору, Відповідачем - 1 за згодою
Відповідача - 2 було взято зобов'язання
оформити в майбутньому основний
договір купівлі-продажу автомобіля на
умовах і в порядку визначених
попереднім договором. За вказаним
попереднім договором, Позивач бере на
себе зобов'язання здійснити купівлю
автомобіля марки (модель) JEEP GRAND CHEROKEE, 2006
року випуску, шасі НОМЕР_5 чорного
кольору, реєстраційний № НОМЕР_3.

Згідно п. 2 Попереднього договору між
Позивачем та Відповідачем - 1 було
погоджено всі істотні умови основного
договору, а саме: за основним договором
Відповідач - 1 зобов'язався продати
вказаний автомобіль Позивачу за ціною
400 125,00 гривень, що на день укладення
Попереднього договору за середнім
курсом комерційних банків України
становило 48 500 (сорок вісім тисяч
п'ятсот) доларів США, які покупець
передає в день укладення основного
договору.

Під час укладення Попереднього
договору Позивачем було передано
Відповідачеві - 1, 135 176 грн. 25 коп., що на
день укладення Попереднього договору
за середнім курсом комерційних банків
України становить 16 385 доларів США, про
що сторони не заперечували та даний
факт визнали.

В обумовлений попереднім договором
строк, а саме 01 грудня 2009 року, Основний
договір купівлі-продажу автомобіля
укладений не був, хоча автомобіль у
користування Позивача був переданий
під час укладання Попереднього
договору на підставі Довіреності.

Так, згідно із ч.ч. 1,3 ст. 635 ЦК України
попереднім є договір, сторони якого
зобов'язуються протягом певного строку
(у певний термін) укласти договір в
майбутньому (основний договір) на
умовах, встановлених попереднім
договором. Зобов'язання, встановлене
попереднім договором, припиняється,
якщо основний договір не укладений
протягом строку (у термін),
встановленого попереднім договором,
або якщо жодна із сторін не направить
другій стороні пропозицію про його
укладення.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком.

Згідно із ст. 570 ЦК України завдатком є
грошова сума або рухоме майно, що
видається кредиторові боржником у
рахунок належних з нього за договором
платежів, на підтвердження
зобов'язання і на забезпечення його
виконання. Якщо не буде встановлено, що
сума, сплачена в рахунок належних з
боржника платежів, є завдатком, вона
вважається авансом.

Таким чином, суд першої інстанції
вважав, що внесення завдатку, як
способу виконання зобов'язання, в
даному випадку мав би місце лише в разі
наявності такого зобов'язання, яке
повинно було виникати на підставі
договору купівлі-продажу автомобіля,
проте у зв'язку з тим, що договір
купівлі продажу автомобіля, який би за
своєю формою та змістом відповідав
вимогам закону, між позивачем та
відповідачем ОСОБА_4 укладений не був, а
сторони лише домовилися укласти такий
договір в майбутньому, суд першої
інстанції прийшов до правильного
висновку, що передані відповідачу-1
ОСОБА_4 грошові кошти в розмірі 135176
гривень 25 копійок, є авансом, який
підлягає поверненню позивачу.

Окрім того, такі кошти підлягають
поверненню враховуючи також положення
ст. 625 ЦК України, які не звільняють
боржника від відповідальності за
неможливість виконання ним грошового
зобов'язання з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення та трьох процентів
річних від простроченої суми.

За таких підстав, посилання апелянта на
те, що за умовами договору грошова сума,
сплачена в якості забезпечувального
платежу - не є авансом, а є особливими
умовами використання
забезпечувального платежу в розумінні
ч. 2 ст. 546 ЦК України, яка передбачає, що
договором або законом можуть бути
встановлені інші види забезпечення
виконання зобов'язання і у разі не
укладення основного договору
вважається припиненим і не підлягає
поверненню, колегія суддів вважає
безпідставними, тому вимоги позивача є
обґрунтованими щодо повернення коштів
в якості авансу.

Разом з тим, відмовляючи у задоволенні
позовних вимог про стягнення з
відповідача-2 на користь позивача суму
основної заборгованості 278 600 грн. (що на
момент передачі становило 35 000 доларів
США) та трьох відсотків річних 13 595,89
грн., суд першої інстанції встановив
наступні обставини.

Так, обґрунтовуючи свої вимоги до
ОСОБА_5 позивач посилається на
порушення ОСОБА_5 умов розписки від 23
грудня 2010 року, згідно тексту якої
ОСОБА_5 отримав від позивача грошові
кошти в сумі 35 000 доларів США в якості
часткової передоплати за автомобіль JEEP
GRAND CHEROKEE, 2006 року випуску, реєстраційний
№ НОМЕР_3, які, у випадку не укладання
договору купівлі-продажу зазначеного
автомобіля, вартість якого складає 48 500
доларів США у строк до 31 березня 2011
року, він зобов'язувався повернути в
строк до 1 квітня 2011 року.

Відповідно до висновку комплексної
судової почеркознавчої та технічної
експертизи документів №177 від 12.08.2013
року підпис від імені ОСОБА_5 в розписці
від 23.12.2010 року виконаний ОСОБА_5.

Проте, прийнявши до уваги пояснення
відповідача ОСОБА_5, який стверджував,
що ніколи не підписував і не надавав
розписку, оскільки насамперед не
розуміє мотиви надання коштів не
власнику автомобіля (яким є його
дружина), суд першої інстанції піддав
сумніву дану розписку незважаючи на
висновок експерта, який достовірно
підтвердив підписання її відповідачем
ОСОБА_5 та прийшов до думки, що
долучений як розписка документ не
відповідає умовам попереднього
договору купівлі-продажу автомобіля з
яким і пов'язана відповідна розписка.
Окрім того, суд встановив що за
домовленістю автомобіль мав бути
проданий за ціну, еквівалентну 48500
доларів США, проте з урахуванням
розписки вартість автомобіля вже
складає 51385 доларів США, що перевищує
обумовлену сторонами ціну. Також, суд
встановлюючи обставини надання коштів
за спірною розпискою, вдається до
встановлення фактів, що по суті не
мають відношення до правовідносин, які
виникли між сторонами та приходить до
необґрунтованих висновків, що наявна у
позивача розписка не є достовірною, а
тому не приймається судом як доказ
отримання відповідачем ОСОБА_5 коштів.

В своїх доводах апеляційної скарги,
апелянт ОСОБА_3 посилається на те, що на
підтвердження передачі відповідачу
коштів ще у червні 2011 року, коли була
посвідчена довіреність від 05 червня 2010
року, зареєстрована в реєстрі за № 1908
за якою ОСОБА_3 надавалося право:
продажу, міни, дарування, повного
відчуження автомобіля, ОСОБА_5 23 грудня
2010 року передав апелянту розписку.
Відповідно до тексту розписки від
23.12.2010 року, Відповідач - 2 у випадку не
укладення договору купівлі - продажу
автомобіля JEEP GRAND CHEROKEE, 2006 року випуску,
шасі НОМЕР_5, чорного кольору,
реєстраційний № НОМЕР_3, вартість якого
складає 48 500 доларів СІНА у строк до
31.03.2011 року зобов'язується повернути
грошові кошти в сумі 35 000 доларів США
(тридцять п'ять тисяч доларів США), до 1
квітня 2011 року.

За таких підстав, колегія суддів не
погоджується з доводами та висновками
суду першої інстанції щодо відсутності
правових підстав повернення позивачу
коштів, оскільки відповідно до вимог
ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, які
передбачають сутність договору позики
та її форми, одною з яких на
підтвердження укладання такого
договору може бути представлена
розписка позичальника, в даному
випадку розписка між Позивачем та
Відповідачем-2 і є однією із форм
договору позики, в порушення
зобов'язань якого наступають наслідки,
передбачені ст.ст. 1050 та 625 ЦК України,
тобто повернення отриманих коштів та
відшкодування заявлених позивачем 3%
річних.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що доводи апеляційної
скарги позивача ОСОБА_3 знайшли своє
підтвердження щодо порушення судом
першої інстанції норм матеріального
права, тому рішення Печерського
районного суду м. Києва підлягає
скасуванню, а не зміні, саме в частині
відмови в задоволенні позовних вимог
до відповідача ОСОБА_5.

В іншій частині рішення суду не
оскаржувалося.

Згідно положень ст.88 Цивільного
процесуального кодексу України з
відповідача ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3
підлягає стягненню судовий збір у
розмірі 2922 грн.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 309, 312-315 ЦПК
України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4
- ОСОБА_2 на рішення Печерського
районного суду м. Києва від 10 вересня 2013
року відхилити.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3
- ОСОБА_1 на рішення Печерського
районного суду м. Києва від 10 вересня 2013
року задовольнити частково.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 10 вересня 2013 року скасувати в
частині відмови в задоволенні позовних
вимог до відповідача ОСОБА_5 та
постановити нове, яким стягнути з
ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 суму основної
заборгованості - 278 600, 00 грн.; три
відсотки річних - 13 595,89 грн.; а всього 292
195 грн. 89 коп., а також стягнути з ОСОБА_5
на користь ОСОБА_3 судовий збір у
розмірі 2922 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, однак може
бути оскаржено протягом 20-ти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Судді: