Справа № 0313/1851/2012 Провадження №
22-ц/773/137/14 Головуючий у 1 інстанції:
Свистун О.М. Категорія: 46 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Стрільчука В.А.,

суддів - Бовчалюк З.А., Здрилюк О.І.,

при секретарі - Шугаловій О.М.,

з участю відповідача ОСОБА_1,
представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про встановлення
факту проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу та поділ майна за
апеляційною скаргою відповідача
ОСОБА_1 на рішення Ратнівського
районного суду від 02 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що у 2001 році він
познайомився з ОСОБА_1 Вони разом
проживали з березня 2003 по січень 2010
року однією сім'єю без реєстрації шлюбу
в належному їй будинку по АДРЕСА_1, вели
спільне господарство, мали спільний
бюджет, який використовували для
підприємницької діяльності, торгуючи
газовими плитами, обробляли земельну
ділянку, на якій садили картоплю,
спільно купляли продукти харчування,
заготовляли і реалізовували чорниці.
За спільні кошти ними проведено ремонт
спірного будинку, внаслідок чого його
вартість збільшилася на 34638 грн.,
зведено добудову до будинку на суму 93949
грн., споруджено гараж вартістю 26047
грн., огорожу вартістю 35121 грн., літню
кухню-баню вартістю 92599 грн. Його частка
в цьому майні становить 141177 грн.

Після уточнення позовних вимог в
листопаді і грудні 2011 року просив суд
встановити факт його проживання з
відповідачем однією сім'єю без
реєстрації шлюбу з березня 2003 року по
січень 2010 року за вищевказаною адресою,
визнати спільною сумісною власністю
сторін майно, набуте в цей період, а
саме: будівельні матеріали в прибудові
до житлового будинку, гаражі, літній
кухні-бані, залізобетонній та
дерев`яній огорожах, визнати право
власності за кожною із сторін на 1/2
частину будівельних матеріалів у
спільній сумісній власності, стягнути
з відповідача судові витрати.

Рішенням Ратнівського районного суду
від 02 грудня 2013 року позов задоволено
частково.

Постановлено встановити факт
проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_1 однією
сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004
року до січня 2010 року.

Визнати об'єктами спільної сумісної
власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 будівельні
матеріали, що використані при
спорудженні незавершеної будівництвом
літньої кухні-бані вартістю 29386
(двадцять дев`ять тисяч триста
вісімдесят шість) грн., прибудови до
житлового будинку вартістю 10121 (десять
тисяч сто двадцять одна) грн.,
приміщення гаража вартістю 6120 (шість
тисяч сто двадцять) грн., огорожі
залізобетонної вартістю 4285 (чотири
тисячі двісті вісімдесят п`ять) грн. та
огорожі дерев`яної вартістю 3878 (три
тисячі вісімсот сімдесят вісім) грн, що
знаходяться по АДРЕСА_1, а всього на
суму 53790 (п`ятдесят три тисячі сімсот
дев`яносто) грн.

Виділити ОСОБА_1 будівельні матеріали,
що використані при спорудженні
незавершеної будівництвом літньої
кухні-бані, прибудови до житлового
будинку, приміщення гаража,
залізобетонної та дерев`яної огорож, що
знаходяться по АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 26895
(двадцять шість тисяч вісімсот
дев`яносто п`ять) грн. грошової
компенсації 1/2 частки у праві спільної
сумісної власності на вказане майно, а
також - 2348 (дві тисячі триста сорок
вісім) грн. 95 коп. судових витрат.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_1
просить скасувати це рішення і
ухвалити нове рішення, яким відмовити в
позові, покликаючись на
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення норм
матеріального і процесуального права.

Апеляційна скарга підлягає
задоволенню з таких мотивів.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що сторони з
березня 2003 року по січень 2010 року
проживали однією сім'єю як чоловік і
дружина без реєстрації шлюбу, набуте
ними за час спільного проживання майно
- будівельні матеріали, використані при
спорудженні вищевказаних об'єктів
нерухомості, - є спільною сумісною
власністю, їх частки у цьому майні є
рівними, а тому виділив ОСОБА_1 усе це
майно і стягнув з неї на користь ОСОБА_3
половину його вартості.

Однак такі висновки суду не
відповідають дійсним обставинам
справи і зроблені з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 74 Сімейного кодексу
(далі - СК) України, якщо жінка та
чоловік проживають однією сімєю, але не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними. На майно,
що є об'єктом спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, поширюються
положення цього Кодексу про право
спільної сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 3 СК України передбачено,
що сім'ю складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

Згідно зі ст. 60 цього Кодексу майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один із них не мав з
поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Відповідно до роз'яснень, даних у п. 20
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 21 грудня 2007 р. № 11 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», при
застосуванні ст. 74 СК, що регулює поділ
майна осіб, які проживають у фактичних
шлюбних відносинах, судам необхідно
враховувати, що правило зазначеної
норми поширюється на випадки, коли
чоловік та жінка не перебувають у
будь-якому іншому шлюбі і між ними
склалися усталені відносини, що
притаманні подружжю.

За змістом наведених правових норм і
роз'яснень Верховного Суду України
однією з основних ознак сім'ї є спільне
постійне проживання чоловіка і дружини
в одному жилому приміщенні.

При цьому встановлені ч. 2 ст. 3 СК
України виключення, згідно з якими
подружжя вважається сім'єю і тоді, коли
дружина та чоловік у зв'язку з
навчанням, роботою, лікуванням,
необхідністю догляду за батьками,
дітьми та з інших поважних причин не
проживають спільно, стосуються
офіційно зареєстрованих шлюбів. На
правовідносини осіб, які знаходяться у
фактичних шлюбних відносинах, хоча
разом не проживають з поважних причин,
дія ст. 74 СК України не
розповсюджується (правовий висновок,
викладений у постанові Верховного Суду
України від 20 лютого 2012 року у справі за
позовом ОСОБА_39 до ОСОБА_37, ОСОБА_38 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу, поділ
спільного майна подружжя, визнання
недійсними договорів дарування жилого
будинку та земельної ділянки, визнання
права власності на S частину жилого
будинку та земельної ділянки, т. 2, а. с.
215-220).

На підставі досліджених доказів судом
першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_3 є громадянином Республіки
Білорусь, де має постійне місце
проживання й зареєстрований у АДРЕСА_2
(т. 1, а. с. 161). В Україні він не мав не лише
постійного, а тимчасового місця
проживання, за винятком нетривалого
періоду часу з 26 червня по 26 вересня 2006
року, коли був зареєстрований у
помешканні ОСОБА_1 за її згодою у
зв'язку з необхідністю отримання
свідоцтва про державну реєстрацію
фізичної особи-підприємця (т. 1, а. с. 142,
268).

За таких обставин створення позивачем
на території України сім'ї з
відповідачкою без реєстрації шлюбу
неможливе.

В уточненій позовній заяві, поданій до
суду 16 листопада 2011 року, ОСОБА_3
зазначав, що відсутність будь-яких
формальних перешкод для реєстрації
його шлюбу з ОСОБА_1 (т. 1, а. с. 137-141). Тому,
враховуючи, що сторони шлюб не
зареєстрували, сама по собі дана
обставина свідчить про те, що вони не
мали спільного наміру створювати сім'ю.

ОСОБА_1 не заперечує, що в період з 2003
року по 2010 рік ОСОБА_3 неодноразово
приїжджав до неї, допомагав їй у
будівництві об'єктів нерухомості на
належній їй земельній ділянці, вони
підтримували близькі стосунки, разом
їздили на відпочинок, спілкувалися з
родинами одне одного, однак фактичних
шлюбних відносин у них не було і
створювати сім'ю вони не бажали.

Досліджені судом першої інстанції і
покладені в основу оскаржуваного
рішення докази цей висновок не
спростовують.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_1 на праві приватної власності
належить 41/100 частина житлового будинку
по АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею
0,1282 га для обслуговування вказаної
частини будинку, що підтверджується
витягом про реєстрацію права власності
на нерухоме майно від 13 лютого 2004 року і
державним актом про право власності на
земельну ділянку від 09 вересня 2008 року
(т. 1, а. с. 38, 39).

З довідок Прохідської сільської ради
Ратнівського району від 02 січня 2013 року
№№ 02, 03 вбачається, що згідно із
записами погосподарських книг села
Прохід за 2001-2010 роки по АДРЕСА_1
значиться господарство, в якому
зареєстрована і постійно проживає одна
особа - ОСОБА_1 (т. 2, а. с. 32-33).

Самостійне проживання відповідачки у
вказаному будинку і одноосібне ведення
нею господарства підтверджується
також технічним паспортом на об'єкт
нерухомого майна (т. 1, а. с. 225-228),
укладеним нею з ВАТ «Волиньобленерго»
договором на користування електричною
енергією для побутових потреб від 12
травня 2009 року (т. 1, а. с. 233-234), укладеним
нею з ВАТ «Волиньгаз» договором про
надання послуг з газопостачання від 09
лютого 2006 року (т. 1, а. с. 243-244).

З пояснень сторін та показань свідків
судом встановлено, що в період з 2003 року
по 2010 рік на земельній ділянці ОСОБА_1
здійснювалося самочинне будівництво
об'єктів нерухомого майна. ОСОБА_3
заявив вимогу про визнання будівельних
матеріалів, використаних при
спорудженні цих об'єктів, спільною
сумісною власністю сторін, однак
беззаперечних і переконливих доказів
на підтвердження своїх вимог суду не
надав та не спростував твердження
відповідачки про те, що вказане майно
було придбано і споруджено за її кошти.

Наданими позивачем платіжними
документами (т. 1, а. с. 44-58)
підтверджується факт придбання ним у
2003-2008 роках будівельних матеріалів.
Однак він не довів належними і
допустимими доказами, що ці будівельні
матеріали були використані при
спорудженні об'єктів нерухомості на
земельній ділянці позивачки і що це
було зроблено ним безоплатно. ОСОБА_1 не
заперечує факт надання їй допомоги з
боку ОСОБА_3 у будівництві та ремонті
належних їй споруд, однак стверджує, що
за всі матеріали і роботи вона з ним
розраховувалася. При цьому ніяких
домовленостей про створення спільної
власності у них не було.

З огляду на викладене показання
свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10 та деяких інших про спільне
проведення часу сторонами, проживання
позивача у будинку відповідачки, його
участь у будівництві, спільне ведення
підприємницької діяльності не
доводять факт проживання ОСОБА_3 і
ОСОБА_1 однією сім'єю. Це ж стосується і
наявних у матеріалах справи
фотографій, на яких зображені сторони
та їх рідні і знайомі в різних життєвих
ситуаціях (т. 1, а. с. 80-116), а також -
довідки Прохідського сільського
голови від 06 вересня 2010 року № 840 про
проживання ОСОБА_3 3 2002 року в будинку
ОСОБА_1 та виконання ним будівельних і
ремонтних робіт в її обійсті (т. 1, а. с.
143).

Позивачем також не спростовано доводи
відповідача про те, що їх спільні
поїздки на відпочинок і заняття
підприємницькою діяльністю
фінансувалися кожним з них окремо.

ОСОБА_3 не довів існування у сторін
спільного сімейного бюджету. Більше
того, з матеріалів справи вбачається,
що протягом 2004-2010 років він укладав ряд
правочинів за місцем своєї реєстрації
в Республіці Білорусь щодо
транспортних засобів (т. 1, а. с. 174, 176-178,
246). Доказів того, що це ним робилося в
інтересах сім'ї чи хоча б з відома
ОСОБА_1, він суду не надав. При цьому
відповідачка категорично заперечує
існування спільного з позивачем
сімейного бюджету.

Що стосується кореспонденції, яка
направлялася ОСОБА_3 на адресу, за якою
проживає ОСОБА_1, то дана адреса була
відома дописувачам лише зі слів
позивача, оскільки в установленому
законом порядку він за цією адресою не
набував права на проживання.

Спілкування сторін з родинами одне
одного (батьками і дітьми) також не може
бути беззаперечним доказом їх
проживання однією сім'єю. Як ствердила
відповідачка, це мало місце у зв'язку з
їх дружніми, а не сімейними
відносинами.

Серед прав і обов'язків подружжя одним
з основних є взаємоповага сторін.
Відповідно до ст. 51 СК України дружина
та чоловік мають рівне право на повагу
до своєї індивідуальності, своїх
звичок та уподобань. Частиною 1 ст. 55
цього Кодексу передбачено, що дружина
та чоловік зобов'язані спільно
піклуватися про побудову сімейних
відносин між собою на почуттях
взаємної любові, поваги дружби,
взаємодопомоги.

З наявних у справі доказів убачається,
що таких почуттів у сторін не було.

Дослідженими судом відмовними
матеріалами Ратнівського районного
відділу внутрішніх справ встановлено,
що починаючи з 2007 року ОСОБА_1
багаторазово зверталася в органи
міліції зі скаргами на дії ОСОБА_3 щодо
побоїв, образ, принижень, крадіжок та
умисного пошкодження її майна,
незаконного проникнення в її будинок
та господарські будівлі.

Аналіз вищенаведених обставин справи в
їх сукупності дає підстави зробити
висновок про відсутність у сторін
усталених відносин, що притаманні
подружжю, а відносини, які між ними
склалися в дійсності, грунтуватися на
знайомстві, досягненні певних цілей у
підприємницькій діяльності, отриманні
задоволення від спілкування одне з
одним, спільному проведенні вільного
часу, надання одне одному певних послуг
на взаємовигідній основі (місце для
тимчасового проживання позивача при
його поїздках з Білорусії в Україну,
його допомога відповідачці у
будівництві об'єктів нерухомості тощо).
Такі відносини між двома людьми
можливі і за відсутності факту їх
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу.

Тому встановлених законом підстав для
задоволення позову немає.

Крім того, судом першої інстанції
допущено суттєве порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного
процесуального кодексу (далі - ЦПК)
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 215 ЦПК України в
резолютивній частині рішення
зазначається висновок суду по суті
позовних вимог.

Всупереч наведеним правовим нормам суд
вийшов за межі позовних вимог,
вирішивши виділити відповідачці
спірне майно в натурі та стягнути з неї
на користь позивача грошову
компенсацію половини вартості цього
майна, хоча ОСОБА_3 таких вимог не
заявляв.

У зв'язку з допущеними судом першої
інстанції вищенаведеними порушеннями
норм матеріального і процесуального
права та невідповідністю його
висновків обставинам справи,
оскаржуване рішення слід скасувати і
ухвалити нове рішення про відмову в
позові у відповідності зі ст. 309 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Ратнівського районного суду
від 02 грудня 2013 року в даній справі
скасувати і ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ
майна відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржено в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: