Ухвала

іменем україни

10 квітня 2014 рокум.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Євграфової Є.П.,

суддів: Горелкіної Н.А.,
Журавель В.І.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа - управління
Держземагентства у Бердянському
районі, про усунення перешкод у праві
користування земельною ділянкою,
відновлення меж земельної ділянки; за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
ОСОБА_3, Бердянської міської ради,
управління Держземагентства у
Бердянському районі про визнання
незаконним і скасування рішення,
визнання недійсним державного акта та
скасування запису про його державну
реєстрацію,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_2, третя особа - управління
Держземагентства у Бердянському
районі, про усунення перешкод у праві
користування земельною ділянкою,
відновлення меж земельної ділянки.

ОСОБА_2 заявив зустрічний позов до
ОСОБА_1, ОСОБА_3, Бердянської міської
ради, управління Держземагентства у
Бердянському районі про визнання
незаконним і скасування рішення,
визнання недійсним державного акта та
скасування запису про його державну
реєстрацію.

Рішенням Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 16 травня
2013 року позов ОСОБА_1 задоволено
частково.

Усунуто ОСОБА_1 перешкоди в
користуванні належною їй земельною
ділянкою, розташованою за адресою:
АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання ОСОБА_2
перенести паркан № 3 (номер паркана
вказаний згідно з даними технічного
паспорта на житловий будинок по
АДРЕСА_2 станом на 14 лютого 2008 року) та
встановити його в межах, встановлених у
державному акті на право власності на
земельну ділянку серії ЗП № 156813 від 08
грудня 2005 року.

У решті позову ОСОБА_1 відмовлено.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з указаним рішенням в
частині відмови в її позові, ОСОБА_1
оскаржила його в апеляційному порядку.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 22 січня 2014 року
рішення суду першої інстанції в
частині відмови в позові ОСОБА_1
скасовано та в цій частині ухвалено
нове рішення про задоволення позову.

Зобов'язано ОСОБА_2 знести самовільно
зведені ним на земельній ділянці,
розташованій по АДРЕСА_1, належній
позивачу на праві власності на
підставі державного акта серії ЗП №
156813 від 08 грудня 2005 року та договору
купівлі-продажу від 10 лютого 2011 року,
вольєр, туалет, літню кухню з душем.

У решті рішення залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_2
просить рішення апеляційного суду
скасувати, посилаючись на порушення
судом норм матеріального і
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

З матеріалів справи вбачається, що на
підставі державного акта серії ЗП №
156813 про право власності на земельну
ділянку, виданого на підставі рішення
сесії Бердянської міської ради від 30
червня 2005 року № 12, ОСОБА_3 був
власником земельної ділянки площею 0,0774
га по АДРЕСА_1. Цільове призначення
ділянки - для будівництва і
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд.

10 лютого 2011 року ОСОБА_1 на підставі
нотаріально посвідчених договорів
купівлі-продажу придбала у ОСОБА_3
земельну ділянку площею 0,0774 га та
будинок АДРЕСА_1.

ОСОБА_2 на підставі договору про
надання у безстрокове користування
земельної ділянки для будівництва
індивідуального житлового будинку від
17 квітня 1979 року є користувачем
суміжної з позивачем земельної ділянки
по АДРЕСА_2.

Оскільки ОСОБА_2 самовільно зайняв
частину земельної ділянки площею 0,0023
га, належну на праві власності ОСОБА_1,
звів на ділянці паркан, вольєр, туалет
та літню кухню з душем, управлінням
Держкомзему у м. Бердянську 09 серпня 2011
року оформлено відповідний акт і
надано припис про звільнення незаконно
зайнятої ділянки, між тим відповідач
припис не виконав. Указані обставини
підтверджуються висновком судової
будівельної технічної експертизи від 16
листопада 2012 року № 11.

Суд першої інстанції повно, всебічно
дослідив фактичні обставини справи і
на підставі ст. ст. 107, 125 ЗК України
задовольнив позов ОСОБА_1 про усунення
перешкод у користуванні належною їй
земельною ділянкою по АДРЕСА_1,
зобов'язав ОСОБА_2 перенести паркан № 3
й встановити його в межах, відображених
у державному акті про право власності
на земельну ділянку серії ЗП № 156813 від
08 грудня 2005 року. У задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_2 відмовив.

Сторони погодилися із судовим рішенням
в цій частині і в апеляційному порядку
його не оскаржували.

Разом із тим, відмовляючи ОСОБА_1 у
задоволенні вимог щодо зобов'язання
ОСОБА_2 знести самовільно зведені ним
на земельній ділянці позивача споруди,
суд першої інстанції посилався на
передчасність заявлених вимог.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення в
цій частині, посилався на те, що згідно
з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Частиною 2 ст. 152 ЗК України передбачено,
що власник земельної ділянки може
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав на землю, навіть якщо ці
порушення не пов'язані з позбавленням
права володіння земельною ділянкою.

Оскільки в ході розгляду спору
доведено порушення відповідачем прав
ОСОБА_1 як власника земельної ділянки,
на якій ОСОБА_2 самовільно і незаконно
звів споруди, у суду першої інстанції
не було підстав для відмови у позові
про зобов'язання відповідача знести
вольєр, туалет, літню кухню з душем.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Установлено й це вбачається з
матеріалів справи, що рішення
апеляційного суду ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права; наведені в
касаційній скарзі доводи висновків
суду не спростовують.

Оскільки в
апеляційному порядку справа
переглядалася за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 в частині відмови в її позові,
відповідно в касаційному порядку
справа переглядається також в частині
позову ОСОБА_1

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів cудової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення апеляційного суду Запорізької
області від 22 січня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Є.П.
Євграфова

судді:
Н.А. Горелкіна

В.І. Журавель