АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/5155/2014
Головуючий в 1 інстанції - Колдіна
Доповідач - Шиманський
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2014 року колегія суддів Судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду м. Києва в складі:

Головуючого - Шиманського В.Й.

Суддів - Болотова Є.В., Махлай Л.Д.

при секретарі - Заліській Г.Г.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Голосіївського районного суду міста
Києва від 27 березня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_2, яка виступає в
інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про
визнання правочину недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

Із вказаним позовом до суду позивач
звернулась у квітні 2011 року.

Зазначала, що у березні 2005 року
її мати перенесла ішемічний інсульт та
з того часу стан її здоров'я почав
погіршуватись. У серпні ОСОБА_3 зникла,
у зв'язку з чим позивач зверталась до
Голосіївського РУГУ МВС України. В
результаті розшуку ОСОБА_3 була
знайдена у с. Дідівщина Фастівського
району Київської області. Після
повернення до дому ОСОБА_3 розповіла
про укладення нею договору довічного
утримання. Також пояснила що не
усвідомлювала своїх дій та не пам'ятає
обставин укладання оспорюваного
договору.

З огляду на це позивач просила
суд визнати договір довічного
утримання, укладений 05.06.2009 року,
недійсним.

Рішенням Голосіївського районного
суду міста Києва від 27 березня 2013 року
позов задоволено.

В апеляційній скарзі, з посиланням на
неправильне застосування судом норм
матеріального права та порушення судом
норм процесуального права, ставиться
питання про скасування даного рішення
та постановлення нового про відмову в
задоволенні позову.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає до задоволення у зв'язку з
наступним.

Відповідно до ч. 1 ст.60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана надати ті
докази, на які вона посилається як на
підставу своїх вимог і заперечень.

Задовольняючи позовні вимоги та
визнаючи договір довічного утримання
недійсним суд першої інстанції
правильно керувався ст.ст. 203, 215, 225, 744 ЦК
України та дійшов висновку про
обґрунтованість та доведеність вимог
позивачки, оскільки вони відповідають
вимогам ст. ст. 3, 57-59 ЦПК України.

Судом встановлено, що 03.03.2005 року ОСОБА_3
перенесла ішемічний інсульт у зв'язку з
чим перебувала на лікуванні в
неврологічному відділенні міської
клінічної лікарні №4 м. Києва та в
подальшому неодноразово була
госпіталізована.

05 червня 2009 року ОСОБА_3 за нотаріально
посвідченим договором довічного
утримання передала у власність ОСОБА_1
належну їй на праві приватної
власності 4/9 частини квартири АДРЕСА_1,
а ОСОБА_1 зобов'язався довічно
утримувати ОСОБА_3 (а.с. 9 Т.1).

Ухвалою суду першої інстанції була
призначена судово-психіатрична
експертиза, на розгляд якої було
поставлено питання: чи була здатна
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, усвідомлювати
значення своїх дій та керувати ними в
момент укладення договору довічного
утримання, а саме 05.06.2009 року.

05 березня 2013 року комісією Київського
міського центру судово-психіатричної
експертизи було складено акт
судово-психіатричної експертизи. Як
вбачається з мотивувальної частини
указаного акту судово-психіатричної
експертизи проведеної 05.03.2013 року,
згідно з наданою медичною
документацією підекспертна з
1976-1978 років ОСОБА_3 спостерігалася в
поліклініці за місцем проживання з
приводу гіпертонічної хвороби ІІ
стадії. У березні 2005 року підекспертна
перенесла ішемічний інсульт на фоні
наявної дисцикуляторної
атеросклеротичної та гіпертонічної
енцефалопатії ІІІ ступеню. У
подальшому спостерігалася лікарем
невропатологом та лікарем терапевтом у
поліклініці за місцем проживання з
генералізованими судинними
ураженнями, переважно серця та
головного мозку, які у подальшому
супроводжувалися поступовим розвитком
психопатологічних порушень. З 2005 року
підекспертна була визнана інвалідом ІІ
групи. Під час стаціонарного лікування
в неврологічному відділенні у
жовтні-листопаді 2006 року поряд з
неврологічними порушеннями
описувалися розлади
інтелектуально-мнестичних функцій. Під
час стаціонарного обстеження та
лікування в неврологічному стаціонарі
в квітні 2008 року поряд з численними
неврологічними порушеннями,
зумовленими перенесеним повторним
інсультом, виражені церебрастинічні
розлади та інтелектуально-мнестичне
зниження. При амбулаторних обстеженнях
під час звернень у поліклініку за
місцем проживання протягом 2008 року
поряд з вестибулоатактичними та
цеоребрастенічним порушеннями на фоні
дисциркуляторної гіпертонічної та
атеросклеротичної енцефалопатії ІІІ
ступеня також описувалося
інтелектуально-мнестичне зниження. У
квітні - травні 2009 року підекспертна
повторно лікувалася у неврологічному
стаціонарі; при обстеженні їй
виставлявся діагноз : «Хронічне
порушення мозкового кровообігу.
Церебральний атеросклероз.
Атеросклеротична, гіпертонічна
дисциркуляторна енцефалопатія ІІІ ст.,
наслідки гострого порушення мозкового
кровообігу у вигляді лівобічної
пірамідної недостатності, мнестичних
порушень». Згідно з наданою для
експертизи медичною документацією, в
подальшому, протягом 2009 року у
підекспертної також описувалися
виражені неврологічні порушення на
фоні дисциркуляторної енцефалопалії
ІІІ ступеню з мнестичним зниженням та
супутніми соматичними розладами.

З урахуванням клініко-експертних
уявлень про характер та динаміку
подібних до наявних у під експертної
порушень психічної діяльності
анамнестичних даних, які містяться у
наданій для експертизи медичній
документації, про появу у під
експертної на фонем прогресуючого
погіршення зниження та супутніх
неврологічних порушень, свідчень
свідків про час виникнення розладів
психічної діяльності, експертна
комісія прийшла до висновку, що на
період складання підекспертною
договору довічного утримання 05.06.2009
року, вона виявляла ознаки
«Органічного ураження головного мозку
судинного ґенезу з вираженим
інтелектуально-мнестичним зниженням»
і за своїм психічним станом у
зазначений період не усвідомлювала
значення своїх дій та не могла керувати
ними (а.с.186-193 Т.1).

Згідно статті 203 ЦК Українивстановлено
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину.
Однією з таких вимог є волевиявлення
учасника правочину, яке має бути
вільним і відповідати його внутрішній
волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК
Українипідставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Аналогічні вимоги передбачені в
постанові Пленуму Верховного суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 6 листопада
2009 року № 9.

Суд першої інстанції задовольняючи
позов вірно послався на акт комісійної
судово-психіатричної експертизи від 05
березня 2013 року, відповідно до якого у
під експертної психічні розлади
досягли такого ступеню, що вона була
позбавлена здатності усвідомлювати
значення своїх дій та керуватися ними
під час укладання оскаржуваного
договору (а.с. 186-193 Т.1).

Відповідно ст. 60 ЦПК України
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів не приймає до уваги
доводи апеляційної скарги щодо
незастосування судом першої інстанції
ст.216 ЦК України, оскільки чинним
законодавством України передбачена
можливість суду застосувати наслідки
недійсності правочину, а не покладено
обов'язок такого застосування.

Колегія суддів враховує ту обставину
що відповідачем під час розгляду
справи в суді першої інстанції вимог
про застосування наслідків
недійсності правочину заявлено не
було, відповідач не позбавлений права
звернутись до суду за захистом своїх
порушених прав.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше
як за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

З огляду на викладене, оскаржене у
справі рішення постановлене з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, а тому це рішення
не може бути скасованим з підстав, що
наведені в апеляційній скарзі.

Керуючись ст. ст.303, 307, 308 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
відхилити.

Рішення Голосіївського районного
суду міста Києва від 27 березня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: