АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 544/2127/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/1476/14
Головуючий у 1-й інстанції Сайко О.О.
Доповідач Бутенко С. Б.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області в складі:

Головуючого судді:
Бутенко С.Б.

Суддів:
Панченка О.О., Пікуля В.П.

при секретарі:
Кальник О.М.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за апеляційними скаргами представника
ОСОБА_1 -ОСОБА_2 , ОСОБА_3 та ОСОБА_4

на рішення Пирятинського районного
суду Полтавської області від 13 березня
2014 року

по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1,
ОСОБА_3 про стягнення матеріальної
шкоди, завданої при виконанні трудових
обов'язків.

В С Т А Н О В И Л А:

В лютому 2013 року позивачка ОСОБА_4
звернулась до суду із вищевказаним
позовом, в якому просила суд визнати
відповідачів винними у недостачі
товарно-матеріальних цінностей та
стягнути на її користь солідарно з
відповідачів матеріальну шкоду
завдану недостачею у розмірі 23 585 грн. 11
коп., а також витрати на правову
допомогу в сумі 1500 грн.., сплату
судового збору в сумі 235 грн. 65 коп. та
вартість проведеного аудиту в сумі 2000
грн..

Рішенням Пирятинського районного суду
Полтавської області від 13 березня 2014
року позов ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3
задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_1 та ОСОБА_3 солідарно
на користь ОСОБА_4 завдану матеріальну
шкоду у розмірі 11 792 грн. 55 коп.,
повернення сплаченого судового збору у
розмірі 117 грн. 92 коп. та витрат за
надання правової допомоги - 750 грн., а
всього - 12 660 грн. 47 коп.

Не погоджуючись з вказаним судовим
рішенням сторони оскаржили його в
апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі представник
відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_4 відмовити. Посилається на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, а також пропуск
ОСОБА_4 строку позовної давності на
звернення до суду з відповідним
позовом.

Позивач ОСОБА_4 у своїй апеляційній
скарзі не погоджуючись з рішенням в
частині стягнення з відповідачів
шкоди, зменшеної на 50% від загальної
суми позовних вимог та в частині
відмови у стягненні вартості
проведеної аудиторської перевірки,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення місцевого суду
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення її позовних вимог в
повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3, вказуючи на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову за
безпідставністю та застосуванням
наслідків спливу строку позовної
давності.

Колегія суддів, розглянувши справу в
межах доводів апеляційних скарг та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції, заслухавши доповідь
судді-доповідача апеляційного суду,
пояснення осіб, які з'явилися в судове
засідання, дослідивши матеріали
справи, не вбачає підстав до
задоволення апеляційної скарги ОСОБА_4
та вважає апеляційні скарги з боку
відповідачів обґрунтованими та такими,
що підлягають до частково задоволення.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п. 2, 3, 4 ч. 1
ст. 309 ЦПК України, встановивши за
результатами розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими, невідповідність
висновків суду обставинам справи та
неправильне застосування судом норм
матеріального і процесуального права,
апеляційний суд вправі скасувати
рішення суду першої інстанції і
ухвалити нове рішення по суті позовних
вимог.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджено письмовими доказами по
справі, що сторони перебували у
трудових правовідносинах.

Відповідач ОСОБА_3 прийнята на роботу
до ПП ОСОБА_4 за письмовим договором від
01 січня 2003 року, що його зареєстровано
Пирятинським районним центром
зайнятості 21 березня 2003 року за № 511,
ОСОБА_1 - за договором від 27 червня 2003
року, який зареєстровано Пирятинським
РЦЗ 03 липня 2003 року за № 20.

11 квітня 2006 року між сторонами було
укладено письмовий договір про
колективну (бригадну) матеріальну
відповідальність з метою забезпечення
збереження матеріальних цінностей
магазину - міні-маркет «ІНФОРМАЦІЯ_1» за
адресою: АДРЕСА_1.

Пунктами 14, 15 зазначеного договору
передбачено, що підставою для
притягнення членів колективу (бригади)
до матеріальної відповідальності є
матеріальні збитки, які спричинені
недостачею, підтвердженою
інвентаризаційною відомістю.
Притягнення колективу (бригади) до
матеріальної відповідальності
проводиться адміністрацією після
проведення ретельної перевірки причин
виникнення шкоди, з урахуванням
письмових пояснень, наданих членами
колективу (бригади), а в необхідних
випадках також висновків спеціалістів
(а.с. 6).

13 вересня 2011 року за результатами
проведеної в магазині інвентаризації
товарно-матеріальних цінностей
виявлено недостачу на суму 23 631 грн. 90
коп. З-під звіту
матеріально-відповідальних осіб
позивачкою списано товарів за період з
25.09.2006 року по 13.09.2011 року на суму 4 968 грн.
34 коп.

Задовольняючи позовні вимоги про
солідарне стягнення з відповідачів
недостачі, суд першої інстанції вважав
доведеною вину ОСОБА_3 та ОСОБА_1 у
вчиненні порушення своїх трудових
обов'язків, в результаті якого виникла
пряма дійсна шкода, та з урахуванням
винного невжиття позивачкою заходів до
запобігання шкоди, визначив розмір
шкоди, що підлягає покриттю, у 50% від її
загальної суми пред'явлених позовних
вимог.

Колегія суддів не може погодитися з
такими висновками суду, виходячи з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 130 КЗпП України
працівники несуть матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
внаслідок порушення покладених на них
трудових обов'язків. При покладенні
матеріальної відповідальності права і
законні інтереси працівників
гарантуються шляхом встановлення
відповідальності тільки за пряму
дійсну шкоду, лише в межах і порядку,
передбачених законодавством, і за
умови, коли така шкода заподіяна
підприємству, установі, організації
винними протиправними діями
(бездіяльністю) працівника. Ця
відповідальність, як правило,
обмежується певною частиною заробітку
працівника і не повинна перевищувати
повного розміру заподіяної шкоди, за
винятком випадків, передбачених
законодавством. На працівників не може
бути покладена відповідальність за
шкоду, яка відноситься до категорії
нормального виробничо-господарського
риску, а також за неодержані
підприємством, установою, організацією
прибутки і за шкоду, заподіяну
працівником, що перебував у стані
крайньої необхідності.

Згідно ст. 132, ст. 134 ч. 1 п. 1, ст.ст. 135-2, 135-3
КЗпП України у разі укладення
письмового договору про колективу
(бригаду) матеріальну відповідальність
з працівниками, які виконують роботи,
визначені Переліком, затвердженим
наказом Мінпраці України від 12.05.96 № 43,
що його зареєстровано в Міністерстві
юстиції України 11 червня 1996 р. за №
286/1311, працівники несуть матеріальну
відповідальність у повному розмірі
шкоди, заподіяної з їх вини
підприємству, установі, організації.

Розмір заподіяної шкоди визначається
за фактичними втратами, на підставі
даних бухгалтерського обліку, виходячи
з балансової вартості (собівартості)
матеріальних цінностей за вирахування
зносу згідно з установленими нормами. У
разі розкрадання, недостачі, умисного
знищення або умисного зіпсуття
матеріальних цінностей розмір шкоди
визначається за цінами, що діють у
даній місцевості на день відшкодування
шкоди. Розмір підлягаючої покриттю
шкоди, заподіяної з вини кількох
працівників, визначається для кожного
з них з урахуванням ступеня вини, виду і
межі матеріальної відповідальності.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України № 14 від 29
грудня 1992 року «Про судову практику в
справах про відшкодування шкоди,
заподіяної підприємствам, установам,
організаціям їх працівниками»
солідарна матеріальна
відповідальність застосовується лише
за умови, якщо судом встановлено, що
шкода підприємству, установі,
організації заподіяна спільними
умисними діями кількох працівників або
працівника та інших осіб.

Виходячи з вимог ст. 15 ЦПК суд у кожному
випадку зобов'язаний вживати
передбачених законом заходів до
всебічного, повного й об'єктивного
з'ясування обставин, від яких згідно зі
статтями 130, 135-3, 137 КЗпП залежить
вирішення питання про покладення
матеріальної відповідальності та про
розмір шкоди, що підлягає
відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати:
наявність прямої дійсної шкоди та її
розмір; якими неправомірними діями її
заподіяно і чи входили до функцій
працівника обов'язки, неналежне
виконання яких призвело до шкоди; в
чому полягала його вина; в якій
конкретно обстановці заподіяно шкоду;
чи були створені умови, які
забезпечували б схоронність
матеріальних цінностей і нормальну
роботу з ними; який майновий стан
працівника. Якщо шкоду заподіяно
кількома працівниками, в рішенні суду
має бути зазначено, які конкретно
порушення трудових обов'язків допустив
кожен працівник, ступінь його вини та
пропорційна їй частка загальної шкоди,
за яку до нього може бути застосовано
відповідний вид і межі матеріальної
відповідальності.

Проте, постановляючи оскаржуване
рішення суд першої інстанції вказаних
вимог не виконав.

Докази, на які послався суд на
доведення факту заподіяння
матеріальної шкоди та її розміру, не
відповідають вимогам закону щодо їх
належності та допустимості.

Інвентаризаційний опис від 13 вересня
2011 року та аудиторський звіт, що
знаходяться в матеріалах справи №
1624/2684/2012 (а.с. 11-26, 67-100), та акт від 13
вересня 2011 року (т. 1 а.с. 64) не містять
відповідних реквізитів та даних
відповідно до Закону України «Про
бухгалтерський облік та фінансову
звітність в Україні» та Інструкції по
інвентаризації основних засобів,
нематеріальних товарно-матеріальних
цінностей, грошових коштів і
документів та розрахунків, яку
затверджено наказом Міністерства
фінансів України від 11 серпня 1994 р. №
69, зареєстровано в Міністерстві
юстиції України 26 серпня 1994 року за №
202/412. Зокрема, даних щодо часу прийняття
та обліку певних матеріальних
цінностей, їх руху протягом звітного
періоду, зіставлення фактичної
наявності товарів з даними
бухгалтерського обліку, що
унеможливлює встановлення факту
недостачі, причин її виникнення,
визначення розміру заподіяної шкоди та
осіб, винних у її заподіянні.

Судом першої інстанції не встановлено,
якими діями ОСОБА_1 та ОСОБА_3
спричинено шкоду, розмір шкоди з
урахуванням вимог про проведення
інвентаризації та перевірки магазину
ПП ОСОБА_4, що дає підстави вважати, що
висновки суду ґрунтуються на
припущеннях.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України
обов'язок доказування покладається на
сторони. Кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених ст. 61 цього Кодексу.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Оскільки позивачка по справі не довела,
що недостача товару виникла внаслідок
спільних умисних дій відповідачів, у
суду першої інстанції не було підстав
для покладення на ОСОБА_1 та ОСОБА_3
солідарної матеріальної
відповідальності за виявлену шкоду.

Крім того, безпідставними є і
висновки місцевого суду щодо
поважності причин пропуску ОСОБА_4
строку, встановленого ст. 233 КЗпП
України.

Відповідно до ст. 233 ч. 3 КЗпП
України для звернення власника або
уповноваженого ним органу до суду в
питаннях стягнення з працівника
матеріальної шкоди, заподіяної
підприємству, установі, організації,
встановлюється строк в один рік з дня
виявлення заподіяної працівником
шкоди.

Обставини, на які послалась
позивачка, обґрунтовуючи причини
пропуску вказаного строку, колегія
суддів вважає безпідставними, оскільки
неналежне здійснення особою, яка бере
участь у справі, своїх прав щодо
предмета спору не свідчить про
поважність причин пропуску строку
звернення до суду. На інші підстави
позивачка по справі не посилалась і
суду їх не доводила.

За вказаних обставин ухвалене по
справі судове рішення підлягає
скасуванню з постановленням нового
рішення про відмову у задоволенні
позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 про
стягнення матеріальної шкоди за його
недоведеністю.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Апеляційні скарги представника ОСОБА_1
- ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Пирятинського районного суду
Полтавської області від 13 березня 2014
року - скасувати.

Ухвалити по справі нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_1,
ОСОБА_3 про стягнення матеріальної
шкоди, завданої при виконанні трудових
обов'язків - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ шляхом подачі
касаційної скарги протягом 20 днів.

Головуючий:
С.Б. Бутенко

Судді: /підписи/
О.О. Панченко

В.П. Пікуль

З ОРИГІНАЛОМ ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області
С.Б. Бутенко