Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

06 травня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА
Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В.,
КОЖУХ О.А.

при секретарі ЧУЧЦІ Н.В.

за участю сторін розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Ужгороді цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та
штрафних санкцій, за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 та його представника
адвоката ОСОБА_3 на рішення
Ужгородського міськрайонного суду від
15 січня 2014 р., -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 04.06.2013 р. звернувся до суду із
зазначеним позовом до ОСОБА_2 і,
збільшивши у подальшому вимоги,
мотивував його наступним. 24.07.2008 р.
позивач продав відповідачу за 145221,00
грн, що було еквівалентом 30000,00 дол. США,
овочесховище загальною площею 603,15 кв.
м, яке знаходиться в м. Перечині
Закарпатської області, 28.07.2008 р.
овочесховище було передано покупцю.
Пунктом 2.1. договору купівлі-продажу
сторони узгодили порядок розрахунків,
які мали пройти в період з 24.07.2010 р. по
24.06.2011 р., коли мало завершитися
внесення повної оплати за придбане, при
цьому, відповідач у цей період мав
сплачувати позивачу щомісячно суму в
гривнях, яка повинна була відповідати
еквіваленту у 2500,00 дол. США. Сторони
підписали і графік погашення боргу з
розрахунку 30000,00 дол. США за цим
договором.

Відповідач свої зобов'язання за
договором належним чином не виконав.
Так, оплату ОСОБА_2 почала здійснювати
починаючи лише з 24.12.2011 р., не
дотримувалася узгодженої щомісячної
суми платежу в еквіваленті 2500,00 дол.
США, на час подачі позову не внесла
повної оплати за майно. Таким чином, на
день подачі позову відповідно до
наявних розписок відповідач сплатив за
придбане майно суму, еквівалентну 27155,10
дол. США, і боргує суму, еквівалентну
2844,90 дол. США, відповідач прострочив
оплату товару з 24.07.2010 р. по 04.06.2013 р. на 35
місяців або 1061 день. Сторони пунктом 5
договору передбачили, що за
прострочення платежів покупець
сплачує продавцю штраф у розмірі 3% від
суми договору за кожен день
прострочення. Крім того, відповідно до
ст. 536, ст. 694 ч. 5 ЦК України, за
прострочення оплати товару, проданого
з відстроченням або розстроченням
платежу, на прострочену суму
нараховуються проценти від дня, коли
товар мав бути оплачений до дня
фактичної оплати. Виходячи з
наведеного, за 1061 день прострочення
оплати товару з відповідача на користь
позивача належить штрафна санкція у
розмірі 4622384,43 грн, а також 1334,80 грн
відсотків із заборгованості у 2844,90 дол.
США (23214,38 грн) за період прострочення у
23 місяці.

07.11.2008 р. сторони уклали договір позики,
на підставі якого позивач надав
відповідачу в борг 11000,00 дол. США, що їх
останній зобов'язався повернути до
24.12.2011 р. Це зобов'язання відповідач теж
порушив і на даний час боргує загальну
суму 11000,00 дол. США, що є еквівалентом
89760,00 грн, відсотки з цієї
заборгованості за період прострочення
у 17 місяців становлять 3814,00 грн.

Для розрахунку боргів у гривнях
позивач застосовував валютний курс 1
дол. США/8,16 грн на 16.05.2013 р.

Посилаючись на ці обставини та на
положення цивільного законодавства
щодо відповідальності за виконання
грошових зобов'язань, позивач
остаточно просив стягнути на його
користь з відповідача грошові кошти в
сумі 4622384,43 грн за прострочення
платежів за оплату придбаного
овочесховища; борг в сумі 112974,38 грн;
відсотки від простроченої суми у
розмірі 5149,60 грн; витрати по оплаті
правової допомоги у розмірі 5000,00 грн;
витрати по оплаті судового збору в
розмірі 3441,00 грн.

Рішенням Ужгородського міськрайонного
суду від 15.01.2014 р. уточнений позов
задоволено частково: стягнуто з ОСОБА_2
на користь ОСОБА_1 суму боргу в розмірі
93573,99 грн., з яких: 11000,00 дол. США, що
згідно офіційного курсу НБУ станом на
16.05.2013 р. еквівалентно 89760,00 грн. - сума
боргу згідно договору позики від 07.11.2008
р.; 3813,99 грн. - три відсотки річних від
простроченої суми боргу; стягнуто з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені
витрати на правову допомогу в розмірі
5000,00 грн. та на сплату судового збору в
розмірі 935,74 грн. В решті позову
відмовлено.

Позивач ОСОБА_1 та його представник
адвокат ОСОБА_3 оскаржили рішення суду
в частині відмови в позові щодо
стягнення боргу та штрафних санкцій за
договором купівлі-продажу від 27.07.2008 р.
На їх думку, суд дійшов невірного
висновку про те, що борг за договором
був відповідачем сплачений, оскільки
надані розписки про сплату коштів
стосуються не цього договору, а
договору позики, який був укладений
сторонами того ж дня і саме у зв'язку з
розрахунками за яким складалися
розписки. З огляду на це, суд
неправильно застосував норми
матеріального права, порушив норми
процесуального права, дав неправильну
оцінку доказам, а тому дійшов хибних
висновків. Просять рішення суду в
оскарженій частині скасувати, позов -
задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 рішення суду не
оскаржувала.

Заслухавши доповідь судді, пояснення:
позивача ОСОБА_1 і відповідача ОСОБА_2,
які за правилами ст. 184 ЦПК України дали
показання в якості свідків;
представників: позивача адвоката
ОСОБА_3 та відповідача ОСОБА_4 і ОСОБА_5,
взявши до уваги, що позивач і його
представник апеляцію підтримали,
однак, пояснили при цьому, що включення
до її прохальної частини вимоги про
скасування рішення суду в частині
задоволення позову є помилковим,
оскільки рішення про стягнення коштів
за договором позики від 07.11.2008 р. не
оспорюється, відповідач та його
представники апеляцію не визнали,
допитавши в якості свідка ОСОБА_6,
обговоривши доводи сторін, дослідивши
матеріали справи, оцінивши докази в
сукупності, суд приходить до такого.

Цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін, суд
розглядає цивільну справу в межах
заявлених позивачем вимог, кожна
сторона розпоряджається своїми
правами щодо предмета спору на власний
розсуд і повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень; обставини,
визнані сторонами, не підлягають
доказуванню; обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини (ст.ст. 10,
11, 57-61 ЦПК України). Апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції (ст. 303 ч. 1 ЦПК України).
Із урахуванням положень ЦПК України
щодо диспозитивності судового процесу,
апеляційний суд не робить висновків
щодо судового рішення по суті в
неоскарженій його частині і враховує
відповідні факти оскільки це необхідно
для вирішення апеляції.

Відмовляючи в задоволенні вимог
позивача про стягнення боргу та
штрафних санкцій за договором
купівлі-продажу овочесховища, суд
першої інстанції виходив з того, що
покупець повністю розрахувався за
придбане майно, що підтверджується
наданими суду розписками. Однак,
погодитись із таким рішенням не можна,
оскільки його ухвалено внаслідок
неправильного застосування норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права, а висновки суду
не відповідають обставинам справи.

У справі встановлені наступні факти і
обставини.

24.07.2008 р. ОСОБА_1 (продавець) та ОСОБА_2
(покупець) уклали договір купівлі
продажу, що був посвідчений приватним
нотаріусом Перечинського районного
нотаріального округу ОСОБА_7 за
реєстровим № 1646 (а.с. 5-6). За умовами
договору:

продавець продав, а покупець купив
овочесховище площею 603,15 кв. м, що
знаходиться в АДРЕСА_1 (п. 1);

продаж вчинено за 145221,00 грн, що є
еквівалентом 30000,00 дол. США (п. 2);

сторони домовились про такий порядок
розрахунків: сплата суми у 145221,00 грн
відстрочується до 24.06.2011 р.; розрахунки
здійснюються з 24.07.2010 р. по 24.06.2011 р.;
покупець зобов'язується починаючи з
24.07.2010 р. і по 24.06.2011 р. сплачувати
продавцю щомісячно борг у гривнях, сума
якого повинна відповідати 2500,00 дол. США
по встановленому НБУ офіційному
обмінному валютному курсу на день
проведення кожного розрахунку;
останній платіж має бути сплачений не
пізніше 24.06.2011 р. (п. 2.1.);

проведення повного розрахунку за
договором повинно бути стверджено
нотаріально посвідченою заявою
продавця, що буде для органів БТІ
підставою для реєстрації за покупцем
права власності на відчужену будівлю
(п. 2.2.);

за прострочення платежів покупець
сплачує продавцю штраф у розмірі 3% від
суми договору за кожний день
прострочення (п. 5);

продавець гарантує, що земельна
ділянка, на якій розташована будівля і
яка належить продавцю на підставі
Державного акту серії ЯЕ № 449777,
виданого 04.07.2008 р., буде подарована
покупцеві після проведення тим повної
оплати за продану будівлю (п. 6).

Сторони 24.07.2008 р. підписали графік
погашення боргу за цим договором з
розрахунку сплати еквіваленту 2500,00 дол.
США в гривнях щомісячно станом на 24-те
число кожного місяця (а.с. 8), а 28.04.2008 р.
сторони підписали акт
приймання-передавання овочесховища,
яким зафіксували факт передачі будівлі
покупцю (а.с. 7).

24.07.2008 р. ОСОБА_1 і ОСОБА_2 вчинили ще один
правочин - уклали договір позики, що був
посвідчений приватним нотаріусом
Ужгородського районного нотаріального
округу ОСОБА_8 за реєстровим № 2163 (а.с.
104-105). За умовами договору:

ОСОБА_1 (позикодавець) надав ОСОБА_2
(позичальнику) у власність грошові
кошти в сумі 484000,00 грн, що на день
підписання договору за офіційним
курсом НБУ складає 100000,00 дол. США, а
позичальник зобов'язався повернути
позикодавцю таку ж суму коштів (не
нижче за вказаний еквівалент) на
умовах, визначених договором (п. 1);

позичальник зобов'язався повернути
позикодавцю позику у термін до 24.06.2010 р.,
при цьому, повернення має бути
здійснено частинами, а саме: перший
платіж - до 26.07.2008 р., грошові кошти у
гривнях у сумі, еквівалентній 2500,00 дол.
США за офіційним курсом НБУ на день
платежу; щомісяця до 24-го числа грошові
кошти у гривнях у сумі, еквівалентній
2500,00 дол. США за офіційним курсом НБУ на
день платежу; у період з 24.02.2009 р. по
01.03.2009 р. - грошові кошти у гривнях у
сумі, еквівалентній 40000,00 дол. США за
офіційним курсом НБУ на день платежу (п.
4);

повернення позики повинно бути
здійснено способом, передбаченим
чинним законодавством (п. 5);

сторони обумовили можливість
дострокового повернення позики (п. 6).

Крім того, 07.11.2008 р. ОСОБА_1 і ОСОБА_2
уклали договір позики, що був
посвідчений приватним нотаріусом
Ужгородського районного нотаріального
округу ОСОБА_8 за реєстровим № 3249 (а.с.
23). За умовами договору:

ОСОБА_1 (позикодавець) надав ОСОБА_2
(позичальнику) у власність грошові
кошти в сумі 63787,90 грн, що на день
підписання договору за офіційним
курсом НБУ складає 11000,00 дол. США, а
позичальник зобов'язався повернути
позикодавцю таку ж суму коштів (не
нижче за вказаний еквівалент) на
умовах, визначених договором (п. 1);

позичальник зобов'язався повернути
позикодавцю позику у термін до 24.12.2011 р.,
при цьому, повернення має бути
здійснено частинами, а саме: щомісяця
до 24.09.2011 р., 24.10.2011 р., 24.11.2010 р. і 24.12.2010 р.
грошові кошти у гривнях у сумі,
еквівалентній 2750,00 дол. США за
офіційним курсом НБУ на день платежу (п.
4);

сторони обумовили можливість
дострокового повернення позики (п. 6).

Дійсність зазначених вище договорів
сторонами не оспорювалася.

На обґрунтування розрахунку боргу за
договором купівлі-продажу ОСОБА_1 подав
суду ксерокопії складених та
підписаних ним 14 розписок про
одержання від ОСОБА_2 коштів у рахунок
належних з неї платежів за цим
договором (а.с. 9-22), а саме:

від 16.12.2011 р. на суму 15000,00 грн; від 04.02.2012
р. на суму 12000,00 грн; від 24.02.2012 р. на суму
15000,00 грн; від 24.03.2012 р. на суму 17000,00 грн;
від 24.04.2012 р. на суму 17000,00 грн; від 24.05.2012
р. на суму 17000,00 грн; від 24.06.2012 р. на суму
17000,00 грн; від 24.07.2012 р. на суму 17000,00 грн;
від 24.08.2012 р. на суму 15000,00 грн; від 24.09.2012
р. на суму 15000,00 грн; від 24.10.2012 р. на суму
15000,00 грн; від 24.11.2012 р. на суму 15000,00 грн,
від 24.12.2012 р. на суму 15000,00 грн і від 24.01.2013
р. на суму 15000,00 грн, разом - на 217000,00 грн.
У тексті розписок фіксувалося, що
розрахунок здійснюється за договором
купівлі-продажу.

Позивач зазначав, що відповідач у
доларовому еквіваленті сплатив за
овочесховище 27155,10 дол. США і боргує 2844,90
дол. США. З цих цифр випливає, що для
визначення доларового еквівалента
боргу позивач застосовував офіційний
курс НБУ гривні до долара США на
указані в розписках дати, оскільки
такий курс у визначені дати становив
від 7,9857 грн/1 дол. США 24.03.2012 р. до 7,9930
грн/1 дол. США 24.01.2013 р. і похибка в
розрахунках позивача є мінімальною,
позаяк за перевіркою розрахунків на
відповідні дати, проведеною під час
апеляційного розгляду справи, та
виходячи з правової позиції позивача, в
доларовому еквіваленті сума
сплаченого мала б становити 27154,48 дол.
США, а сума боргу - 2845,52 дол. США.

В той же час, на цих копіях розписок
відсутні підписи ОСОБА_2 та/або будь-які
зроблені нею відмітки, які б свідчили
про її обізнаність із фактами
складення розписок, передачі указаних
в них коштів, про залишення копій
розписок у ОСОБА_1 тощо. Оригінали цих
розписок у справі відсутні. В
апеляційному суді ОСОБА_1 і ОСОБА_2 дали
такі свідчення щодо указаних розписок:

ОСОБА_1 показав, що складав розписки і
передавав їх ОСОБА_2 через свою дружину
ОСОБА_6, свою мати, інших осіб (оскільки
перебував під слідством і судом, був
позбавлений волі), при цьому,
попередньо йому повідомлялася сума
коштів, яку мала намір сплатити ОСОБА_2,
після цього він складав розписку,
передавав її, потім дружина позивача
передавала ОСОБА_2 розписку, а їй, в свою
чергу, передавалися кошти. З розписок
залишалися копії. Показання позивача
ОСОБА_1 і його дружини ОСОБА_6 щодо
обставин складання, передачі розписок
і коштів узгоджуються між собою;

ОСОБА_2 не визнала факти складення
ОСОБА_1 вищезгаданих розписок.

Заперечуючи позов, ОСОБА_2 посилалася
на те, що повністю розрахувалася за
договором купівлі-продажу
овочесховища, на підтвердження чого
подала копії 12 виданих ОСОБА_1 розписок:
від 24.10.2008 р. на суму 2500,00 дол. США, що за
курсом НБУ складало 12875,00 грн (а.с. 134);
від 28.03.2009 р. на суму 20000,00 грн (а.с. 81); від
11.04.2009 р. на суму 16000,00 грн (а.с. 88); від
02.05.2009 р. на суму 20000,00 грн (а.с. 80); від
09.05.2009 р. на суму 10000,00 грн (а.с. 79); від
16.05.2009 р. на суму 10000,00 грн (а.с. 78); від
19.09.2009 р. на суму 6741,00 дол. США (а.с. 82); від
16.10.2009 р. на суму 3500,00 дол. США (а.с. 83); від
29.01.2010 р. на суму 24863,00 грн, що за курсом
НБУ склало, як зазначено в розписці,
3108,00 дол. США, хоча на цю дату за
офіційним курсом НБУ 1 дол. США/8,0012 грн
складало 3107,41 дол. США (а.с. 84); від 24.02.2010
р. на суму 20000,00 грн (а.с. 85); від 25.03.2010 р.
на суму 15000,00 грн (а.с. 86) і копію виданої
батьком позивача ОСОБА_9 розписки від
10.07.2010 р. на суму 15000,00 грн (а.с. 87). У
тексті розписок немає вказівки на
договір, за яким здійснюється
розрахунок, деякі розписки окрім
підпису ОСОБА_1 містять підписи ОСОБА_6,
свідків.

Беручи до уваги дані розписок та
офіційний курс НБУ гривні до долара США
на указані в розписках дати, що
коливався від 5,1500 грн/1 дол. США 24.10.2008 р.
до 8,0065 грн/1 дол. США 19.09.2009 р., за
перевіркою розрахунків на відповідні
дати, проведеною під час апеляційного
розгляду справи, та виходячи з правової
позиції відповідача, у гривнях сума
сплаченого мала б становити 245639,82 грн, а
в доларовому еквіваленті - 32019,77 дол.
США.

Як доказ повного розрахунку за
договором позики від 24.07.2008 р. ОСОБА_2
надала суду копію розписки ОСОБА_1 від
10.12.2011 р., у якій зазначено про факт
розрахунку за договором позики,
посвідченим нотаріусом ОСОБА_8 за
реєстровим № 2163, та про відсутність
претензій ОСОБА_1 з приводу розрахунку
(а.с. 123).

Апеляційним судом оглянуті оригінали
розписок від 24.10.2008 р. (а.с. 199), від 28.03.2009
р. (а.с. 200), від 11.04.2009 р. (а.с. 201), від 02.05.2009
р. (а.с. 202), від 09.05.2009 р. (а.с. 203), від 16.05.2009
р. (а.с. 198), від 19.09.2009 р. (а.с. 205), від 16.10.2009
р. (а.с. 204), від 29.01.2010 р. (а.с. 207), від 24.02.2010
р. (а.с. 206), від 25.03.2010 р. (а.с. 197) і від
10.12.2011 р. (а.с. 208), що були надані
відповідачем. Наявні в справі копії
розписок відповідають оригіналам.
Оригінал виданої батьком позивача
ОСОБА_9 розписки від 10.07.2010 р. для огляду
не був наданий.

В апеляційному суді ОСОБА_2 та ОСОБА_1
дали такі свідчення щодо обставин
розрахунків за укладеними 24.07.2008 р.
договорами купівлі-продажу та позики:

ОСОБА_2 показала, що вона як приватний
підприємець займається вирощуванням
овочів, фактично овочесховище, яке вона
купила, коштувало 130000,00 дол. США, але за
пропозицією ОСОБА_1, який стверджував
про необхідність за такої ціни
забагато сплатити державі, угода була
розбита на дві: договір купівлі-продажу
на 30000,00 дол. США і договір позики на
100000,00 дол. США, яку вона начебто
отримала. Таким чином, фактично весь
розрахунок у сумі 130000,00 дол. США йшов за
овочесховище, ці кошти вона сплатила.
Договір на 11000,00 дол. США теж був
частиною загальної угоди, позивач
запропонував за ці кошти оформити на
маму відповідача землю (город),
необхідну для вирощування овочів, і
сторони теж так оформили угоду, щоб не
видавалося, що позивач багато заробив,
позики на цю суму фактично не було.
Надані нею розписки є підтвердженням
розрахунку саме за договором
купівлі-продажу, а факт розрахунку за
договором позики підтверджує
розпискою від 10.12.2011 р. Водночас
ствердила, що фактично за договором
позики розрахувалася сімома платежами,
у день одержання розписки від 10.12.2011 р.,
яку їй передала дружина позивача, вона
коштів не сплачувала і розписка
фактично була підтвердженням
розрахунку за цим договором,
проведеним раніше окремими платежами,
при цьому, сім проміжних розписок вона
віддала позивачу;

ОСОБА_1 заперечив доводи ОСОБА_2 щодо
підтвердження факту сплати боргу за
договором купівлі-продажу розписками,
які вона надала суду, оскільки такі
стосуються тільки розрахунків за
договором позики і їх не можна
підібрати так, щоб утворилася сума, яка
точно відповідала б 30000,00 дол. США. Факт
повного розрахунку відповідача за
договором позики від 24.07.2008 р. та видачі
розписки від 10.12.2011 р. підтвердив,
водночас пояснив, що вимушений був
видати цю розписку, оскільки ОСОБА_2 без
її видачі погрожувала перестати
сплачувати борг за договором
купівлі-продажу. Проміжні розписки
щодо погашення цього боргу залишилися
у ОСОБА_2, позивач їх не просив, оскільки
та борг погашала і він не бачив у цьому
необхідності. Показання свідка ОСОБА_6
узгоджуються з показаннями позивача.

Показання усіх трьох свідків щодо
процедури передачі розписок і коштів
через дружину позивача у період, коли
позивач був позбавлений волі, не
суперечать одні одним.

Виходячи з викладеного, колегія суддів
констатує, що на даний час немає
правових підстав розглядати три
вищезгадані договори як одну загальну
угоду щодо придбання овочесховища та
землі, кожен з них наразі розглядається
окремо. Розписки, на які як на докази
розрахунку за договором
купівлі-продажу посилається
відповідач, загалом укладаються в
період розрахунків, визначений іншим
договором, а саме - договором позики від
24.07.2008 р.: період розрахунків з 26.07.2008 р.
по 24.06.2010 р., розписки за період з 24.10.2008
р. по 10.07.2010 р. Розрахунки ж за договором
купівлі-продажу повинні були лише
розпочатися з 24.07.2010 р. і мали бути
завершені 24.06.2011 р. Істотна переплата за
договором купівлі-продажу, виходячи з
позиції відповідача, не може бути
пояснена курсовими різницями. Не може
бути взяте до уваги і пояснення
відповідача про підтвердження
розрахунку за договором позики від
24.07.2008 р. єдиною розпискою від 10.12.2011 р.,
позаяк суперечить свідченням
відповідача про внесення раніше
періодичних платежів на погашення
цього боргу, видачу розписки без сплати
коштів у цей день і у взаємозв'язку з
цим, з огляду на розмір боргу та
характер спірних правовідносин,
суперечить природі таких відносин.
Суперечливими в цій частині є і
заперечення відповідача на позов (а.с.
147-149), оскільки, наприклад, на
підтвердження відповідних доводів та
розрахунків міститься посилання на
розписку від 24.08.2010 р. на суму 20000,00 грн,
якої немає в справі, натомість у справі
є вищевказані розписки від 24.02.2010 р. і
від 10.07.2010 р., але на них немає посилання
в запереченнях і наведених у них
розрахунках. Продавець овочесховища не
оформлював у нотаріальному порядку
заяву, що свідчила б про проведення
повного розрахунку за договором
купівлі-продажу, даних про реєстрацію
за покупцем права власності на будівлю
у справі немає. Ксерокопії розписок,
наданих позивачем, до уваги теж не
беруться, оскільки їх оригінали суду не
представлені, указані копії не
відповідають вимогам щодо доказів,
установленим ст.ст. 57, 59, 64 ЦПК України.

Апеляційним судом 05.05.2014 р. одержані
належні копії рішення Перечинського
районного суду від 04.02.2014 р. у справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
розірвання договору купівлі-продажу
овочесховища та повернення його
власнику і ухвали Апеляційного суду
Закарпатської області від 23.04.2014 р.,
яким указане рішення суду залишено без
змін. Судовими рішеннями встановлено,
що:

овочесховище, що знаходиться в АДРЕСА_1,
належить ОСОБА_1, зареєстроване за ним
на праві приватної власності і за
договором купівлі-продажу від 24.07.2008 р.
було передане у користування ОСОБА_2;

ОСОБА_2 сплатила за овочесховище кошти,
еквівалентні 27155,10 дол. США, боргує
еквівалент 2844,90 дол. США (23214,40 грн);

розписки, надані ОСОБА_2, відносяться до
періоду з 24.10.2008 р. до 24.09.2010 р., тоді як
графіком погашення боргу за договором
купівлі-продажу початком платежів
визначено 24.07.2010 р., закінченням - 24.06.2011
р.;

суд дійшов висновку, що надані ОСОБА_2 11
розписок відносяться до виконання нею
договору позики від 24.07.2008 р.;

ОСОБА_2 порушила умови договору
купівлі-продажу від 24.07.2008 р., не
сплатила у встановлений договором
строк повної ціни за товар.

Враховуючи вищенаведені факти і
обставини, показання сторін, інші
докази, оцінюючи їх у сукупності, а
також беручи до уваги положення
цивільного процесуального закону щодо
меж позову, меж перегляду справи
апеляційним судом, відсутності потреби
в доказуванні обставин, визнаних
сторонами, і таких, що встановлені
судовим рішенням у цивільній справі,
яке набрало законної сили, є
встановленим, що:

ОСОБА_2 на підставі договору
купівлі-продажу від 24.07.2008 р. сплатила
ОСОБА_1 за овочесховище суму,
еквівалентну 27155,10 дол. США, і не
сплатила суму, еквівалентну 2844,90 дол.
США;

нотаріально посвідченою заявою
продавця факт розрахунку покупцем за
договором купівлі-продажу не
оформлювався;

право власності на овочесховище за
ОСОБА_2 не реєструвалося;

ОСОБА_2 повністю розрахувалася з ОСОБА_1
за договором позики від 24.07.2008 р.,
сплативши суму, еквівалентну 100000,00 дол.
США.

Загальними засадами цивільного
законодавства є, серед іншого, судовий
захист цивільного права та інтересу;
справедливість, добросовісність та
розумність (ст. 3 ч. 1 п.п. 5, 6 ЦК України,
тут і далі нормативні акти в редакції,
чинній на час виникнення спірних
правовідносин). Цивільні права та
обов'язки, що виникають з договорів,
мають ґрунтуватися на засадах
добросовісності, розумності та
справедливості і повинні виконуватися
належним чином; при здійсненні своїх
прав особа зобов'язана утримуватися
від дій, які могли б порушити права
інших осіб (ст.ст. 11, 13, 202, 509, 525, 526 ЦК
України).

За приписами ЦК України, за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму (ст. 655); покупець
зобов'язаний сплатити продавцеві повну
ціну переданого товару після його
прийняття або прийняття
товаророзпорядчих документів на нього,
якщо договором або актами цивільного
законодавства не встановлений інший
строк оплати товару (ст. 692 ч.ч. 1, 2);
договором про продаж товару в кредит
може бути передбачено оплату товару з
розстроченням платежу; якщо покупець
прострочив оплату товару, на
прострочену суму нараховуються
проценти відповідно до статті 536 цього
Кодексу від дня, коли товар мав бути
оплачений, до дня його фактичної
оплати, договором купівлі-продажу може
бути передбачений обов'язок покупця
сплачувати проценти на суму, що
відповідає ціні товару, проданого в
кредит, починаючи від дня передання
товару продавцем; якщо покупець не
здійснив у встановлений договором
строк чергового платежу за проданий з
розстроченням платежу і переданий йому
товар, продавець має право відмовитися
від договору і вимагати повернення
проданого товару (ст. 694 ч.ч. 1, 3, 5, ст. 695).

Виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою (штрафом,
пенею); (ст.ст. 546, 548, 549 ЦК України);
сплата (передання) неустойки не
звільняє боржника від виконання свого
обов'язку в натурі; сплата (передання)
неустойки не позбавляє кредитора права
на відшкодування збитків, завданих
невиконанням або неналежним
виконанням зобов'язання (ст. 552 ЦК
України). Зобов'язання припиняється
частково або у повному обсязі на
підставах, встановлених договором або
законом; припинення зобов'язання на
вимогу однієї із сторін допускається
лише у випадках, встановлених
договором або законом (ст. 598 ЦК
України). Неустойка є засобом
забезпечення зобов'язання, яке реально
існує, і засобом цивільно-правової
відповідальності за порушення такого
реально наявного зобов'язання.
Неустойка як додаткове
забезпечувальне зобов'язання є
похідним від основного зобов'язання і
залежить від існування останнього, тож
із припиненням основного зобов'язання
припиняється і забезпечувальне
зобов'язання.

Виходячи з правової природи договору
купівлі-продажу та з урахуванням
положень ст.ст. 610, 611 ЦК України,
продавець (кредитор) у випадку
порушення зобов'язання щодо оплати
товару покупцем (боржником) вправі
вимагати, зокрема, стягнення боргу,
сплати неустойки, відшкодування
збитків, розірвання договору. Боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом (ст. 625 ч. 2 ЦК
України). Договір може бути змінено або
розірвано за рішенням суду на вимогу
однієї із сторін у разі істотного
порушення договору другою стороною та
в інших випадках, встановлених
договором або законом; у разі
односторонньої відмови від договору у
повному обсязі або частково, якщо право
на таку відмову встановлено договором
або законом, договір є відповідно
розірваним або зміненим (ст. 651 ч.ч. 2, 3 ЦК
України). У разі розірвання договору
зобов'язання сторін припиняються; якщо
договір розривається у судовому
порядку, зобов'язання припиняється з
моменту набрання рішенням суду про
розірвання договору законної сили;
якщо договір розірваний у зв'язку з
істотним порушенням договору однією із
сторін, друга сторона може вимагати
відшкодування збитків, завданих
розірванням договору (ст. 653 ч.ч. 2, 3, 5 ЦК
України).

Статтею 622 ЦК України передбачено, що
боржник, який сплатив неустойку і
відшкодував збитки, завдані порушенням
зобов'язання, не звільняється від
обов'язку виконати зобов'язання в
натурі, якщо інше не встановлено
договором або законом; у разі відмови
кредитора від прийняття виконання, яке
внаслідок прострочення втратило для
нього інтерес (ст. 612 цього Кодексу),
боржник звільняється від обов'язку
виконати зобов'язання в натурі; у разі
відмови кредитора від договору (ст. 615
цього Кодексу) боржник звільняється
від обов'язку виконати зобов'язання в
натурі.

Рішенням Перечинського районного суду
від 04.02.2014 р. договір купівлі-продажу
від 24.07.2008 р. розірвано саме з підстав,
передбачених частинами першою і другою
статті 651, частиною третьою статті 692,
статтею 695 ЦК України, з урахуванням у
порядку ст. 214 ч. 2, ст. 360-7 ч. 1 ЦПК України
правової позиції, висловленої
Верховним Судом України у Постанові
від 06.06.2012 р. у справі № 6-46цс12 за позовом
ОСОБА_10 до ОСОБА_11, треті особи: ОСОБА_12,
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_13,
про розірвання договорів
купівлі-продажу, припинення
зобов'язань за договорами та
повернення майна, визначення порядку
виконання рішення суду й за позовом
ОСОБА_11 до ОСОБА_10, третя особа ОСОБА_12,
про зміну умов договору
купівлі-продажу.

За характером спірних правовідносин та
обставинами справи, за змістом
указаних правових норм у їх
взаємозв'язку, колегія суддів дійшла
наступних висновків. Як продавець за
договором купівлі-продажу від 24.07.2008 р.
ОСОБА_1 вимагати від покупця ОСОБА_2
сплати боргу та неустойки має право як
таке. Поряд із цим, обравши в іншому
судовому процесі на власний розсуд
спосіб захисту свого цивільного права
(ст. 12 ч. 1 ЦК України, ст. 11 ч. 2 ЦПК
України) шляхом пред'явлення вимоги про
розірвання указаного договору, ОСОБА_1
із задоволенням відповідного позову
більше не має правових підстав
вимагати стягнення боргу в сумі,
еквівалентній 2844,90 дол. США (23214,38 грн за
розрахунком позивача). Оскільки
відпали підстави для вимоги указаного
боргу, то перестала існувати база для
нарахування 3% річних з цієї
простроченої суми (1334,80 грн за
розрахунком позивача), а, отже, і
підстава для стягнення коштів.

Із розірванням договору
купівлі-продажу відповідні права і
обов'язки сторін припинилися.
Вищезгаданим преюдиційним судовим
рішенням встановлено, що овочесховище,
яке було предметом договору, належить
ОСОБА_1 За ОСОБА_2 право власності на це
майно не реєструвалося. Тобто, всупереч
нормам ст. 182 ЦК України, Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обмежень»
(ст.ст. 2-4, 17-19), Тимчасового положення
про порядок реєстрації прав власності
на нерухоме майно, затвердженого
наказом Мінюсту України від 07.02.2002 р.
(реєстрація в Мінюсті від 18.02.2002 р. за №
157/6445) (п.п. 1.1.-1.6., 2.1., 2.3., 3.5., 3.6., 3.9. та ін.)
щодо обов'язковості державної
реєстрації речових прав на нерухоме
майно, перехід права власності за
договором купівлі-продажу не був
належно оформлений, майно не було
зареєстроване на праві власності за
покупцем, реєстрація права власності
продавця не була скасована, тож майно
не вибуло з фактичної власності
продавця, який залишився єдиною особою,
уповноваженою приймати рішення щодо
цивільного обороту цієї нерухомості
(ст.ст. 178, 179, 181, 190, 316, 317, 319 ЦК України).

Між тим, за суттю договору купівлі
продажу та його реалізації
передбачаються саме перехід права
власності на товар, виконання обов'язку
передати товар у натурі, оформлення
переходу права, внаслідок чого
покупець стає власником придбаного
майна. У такому випадку покупець, якщо
порушив умови договору щодо
розрахунків, повинен за наявності для
того правових підстав відшкодувати
продавцю збитки, сплатити заборговане,
проценти, неустойку тощо, залишаючись
при цьому власником придбаного. Саме до
цього зводиться зміст норм закону щодо
відповідальності у вигляді неустойки у
взаємозв'язку з нормами щодо
відшкодування збитків і
купівлі-продажу. Стосовно особливостей
продажу товару із розстроченням
платежу, відмови продавця від договору
(спеціальної підстави припинення
зобов'язання), то в цьому випадку
продавець може вимагати повернення
проданого товару.

Предметом даного позову є розрахунки
за договором купівлі-продажу від 24.07.2008
р., за яким за майно сплачено в
гривневому еквіваленті 27155,10 дол. США із
30000,00 дол. США. Оскільки розірвання
договору купівлі-продажу, виконаного
покупцем по сумі платежу на 90,52%,
передбачає право продавця вимагати
повернення майна, і, крім того, перехід
права власності не був належно
оформлений, покупець не зареєстрував
право власності на придбане майно і
воно залишилося у фактичній власності
продавця, слід визнати, що вказівка на
заподіяння позивачу реальних збитків
(ст. 22 ч. 2 п. 1 ЦК України) як на підставу
позову не є обґрунтованою. Посилання
позивача на ст. 1192 ЦК України попри те,
що не стосується суті спору, оскільки
ця норма регулює деліктні
правовідносини, не ґрунтується на
фактах, позаяк про втрату майна
позивачем не йдеться, а відтак не
йдеться і про його вартість.

За встановлених у справі обставин,
беручи до уваги обсяг виконання
покупцем своїх зобов'язань, здійснених
позивачу платежів і розірвання при
цьому договору купівлі-продажу
(припинення основного зобов'язання) та
відсутність через це підстав для
оформлення права власності покупця на
нерухоме майно, колегія суддів
приходить до висновку про
необґрунтованість вимоги про
стягнення з відповідача неустойки
(штрафної санкції) у розмірі 4622384,43 грн
за прострочення оплати придбаного
овочесховища. Враховуючи визначення
грошового зобов'язання в еквіваленті
до іноземної валюти, суд констатує, що
на день складення заяви про збільшення
позовних вимог (20.11.2013 р.) за офіційним
курсом НБУ 1 дол. США/7,9930 грн сума
неустойки складала 578304,07 дол. США, що
більш ніж у 19 разів перевішує власне
ціну договору і більш ніж у 203 рази
перевищує суму боргу за договором
купівлі-продажу. На день вирішення
справи апеляційним судом за офіційним
валютним курсом 1 дол. США/11,469576 грн сума
неустойки складає 403012,67 дол. США. Попри
власне відсутність правових підстав
для стягнення неустойки, є очевидним і
те, що такий розмір неустойки явно
неспівмірний із характером порушень у
строках платежів, що були допущені
покупцем, ніяк не пов'язується зі
збитками, доказів заподіяння яких не
наведено, отже - несправедливий, а також
суперечить правовій природі неустойки,
яка не може розглядатися як засіб
збагачення. Питання про інші, ніж ті, що
були заявлені, збитки, не є предметом
даного позову.

Відтак, на підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 2-4 ЦПК
України слід з підстав, установлених
під час апеляційного розгляду справи,
апеляцію задовольнити частково,
рішення суду першої інстанції у
частині відмови в позові про стягнення
боргу та штрафних санкцій скасувати і в
задоволенні цих вимог - відмовити.
Вирішуючи позов у цій частині
апеляційний суд відзначає, крім іншого,
що для розрахунку боргу в гривнях
позивач всупереч вимогам частини
другої статті 533 ЦК України та умовам
договору послуговувався не офіційним
курсом НБУ долара США до гривні, а
комерційним валютним курсом ПАТ КБ
«ПриватБанк» 1 дол. США/8,16 грн на 16.05.2013
р. З урахуванням вищевикладеного,
формулювання і меж заявлених вимог,
установлених фактів та у взаємозв'язку
з рішенням суду в частині, що не
оскаржувалася, слід відмовити у
задоволенні вимог про стягнення коштів
на загальну суму 4646934,42 грн, в т.ч., 4622384,43
грн за прострочення платежів за оплату
придбаного овочесховища, 23214,38 грн (2844,90
дол. США х 8,16 грн) боргу за договором
купівлі-продажу, 1335,61 грн (5149,60 грн. - 3813,99
грн) відсотків з простроченої суми.
Оригінали розписок, що знаходяться на
а.с. 197-208, слід у порядку ст. 138 ЦПК
України повернути ОСОБА_2

Керуючись ст. 307 ч. 1 п. 2, ст. 309 ч. 1 п.п. 2-4,
ст.ст. 314, 316 ЦПК України, колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та його
представника адвоката ОСОБА_3
задовольнити частково, рішення
Ужгородського міськрайонного суду від
15 січня 2014 р. у частині відмови в позові
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу та
штрафних санкцій скасувати, у
задоволенні вимог позову про стягнення
на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2 грошових
коштів у сумі 4622384,43 грн (чотири
мільйони шістсот двадцять дві тисячі
триста вісімдесят чотири гривні 43 коп.)
за прострочення платежів за оплату
придбаного овочесховища, 23214,38 грн
(двадцять три тисячі двісті
чотирнадцять гривень 38 коп.) боргу, 1335,61
грн (одна тисяча триста тридцять п'ять
грн 61 коп.) відсотків з простроченої
суми, разом - 4646934,42 грн (чотири мільйони
шістсот сорок шість тисяч дев'ятсот
тридцять чотири гривні 42 коп.) -
відмовити.

Повернути ОСОБА_2 оригінали розписок,
виданих 24.10.2008 р., 28.03.2009 р., 11.04.2009 р.,
02.05.2009 р., 09.05.2009 р., 16.05.2009 р., 19.09.2009 р.,
16.10.2009 р., 29.01.2010 р., 24.02.2010 р., 25.03.2010 р. і
10.12.2011 р. (а.с. 197-208) із залишенням у
справі копій цих документів.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але протягом
двадцяти днів може бути оскар жене до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді