Справа № 101/6267/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2014 року

м. Алушта

Алуштинський міський суд
Автономної Республіки Крим у складі:
головуючого судді Шустової І.П., при
секретарі Безнос А.В.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Науково-виробниче
підприємство «Пластополімер»» до
ОСОБА_2 про визнання недійсним договору
про пайову участь в будівництві,
визнання недійсним та скасування
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно, визнання права
власності,

встановив:

Позивач - Товариство з обмеженою
відповідальністю «Науково-виробниче
підприємство «Пластополімер»» (далі -
ТОВ «НВП «Пластополімер»») звернулося
до суду з зазначеним позовом, мотивуючи
вимоги тим, що 04.12.2009 року між позивачем
в особі директора Петрусевича В.В. та
відповідачем було укладено договір
пайової участі у будівництві № 4/12-09-09,
за умовами якого пайовик прийняв
зобов`язання в якості свого вкладу в
строк до 31.12.2012 року внести 1 280 000 грн., а
фірма зобов`язалася по завершенні
будівництва готелю на 48 місць в АДРЕСА_1
передати пайовику його частку у
вигляді апартаментів НОМЕР_1 в крилі
«А» основного блоку площею 320 м2. У
зв'язку з закінченням будівництва
Алуштинською міською радою 13.08.2010 року
було прийнято рішення № 51 про
оформлення права власності на
апартаменти та нежитлові вбудовані
приміщення за фізичними та юридичними
особами. 25.08.2010 року відповідачу було
видане свідоцтво про право власності
на нерухоме майно, яке 30.08.2010 року було
зареєстровано КРП «СМБРТІ».

18.10.2013 року загальними зборами
позивача було обрано ревізора для
проведення перевірки виконавчого
органу ТОВ «НВП «Пластополімер»» у
2008-2013 роках. За результатами перевірки
був встановлений факт перевищення
генеральним директором своїх
повноважень, що призвело до завдання
позивачу шкоди.

Так, рішенням загальних зборів,
оформленим протоколом № 1/12-09 01.12.2009
року встановлена Генеральному
директору, його заступникам або
уповноваженим особам заборона
будь-яким чином відчужувати об`єкти
нерухомості та майнові права на них за
вищезазначеною адресою, в тому числі
укладати договори пайової участі в їх
будівництві.

Загальні збори 04.12.2009 року
більшістю голосів - 51% проголосували
проти укладення договору пайової
участі зі ОСОБА_2, проте такий договір
Генеральним директором був укладений,
чим він перевищив свої повноваження.
Право власності за ОСОБА_2 було
зареєстровано до внесення грошових
коштів у сумі 1 280 000 грн., та укладено
додаткові угоди, якими подовжено строк
внесення пайовиком вкладу до 31.12.2011
року, та 30.12.2011 року, за якими подовжено
строк вкладу до 01.04.2012 року. Вказаними
діями Генеральний директор завдав
шкоди ТОВ «НВП «Пластополімер»»,
позбавивши його отримати прибуток від
здавання в оренду вказаного
апартаменту. Зважаючи на те, що
Генеральний директор позивача зловжив
своїми повноваженнями, просять визнати
недійсним договір пайової участі у
будівництві № 4/12-09-09 від 04.12.2009 року;
визнати недійсним та скасувати
свідоцтво про право власності на
апартаменти НОМЕР_1 в блоці «А»,
розташовані в АДРЕСА_1 від 25.08.2010 року,
серії САЕ № 2033798, видане на ім`я ОСОБА_2;
визнати право власності на зазначені
апартаменти за позивачем; стягнути з
позивача судові витрати.

У судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_4 позов підтримав. Надав
пояснення відповідно до викладеного у
позові, а крім того, зазначив, що про
перевищення повноважень Генеральним
директором ТОВ «НВП «Пластополімер»»
стало відомо тільки під час ревізії,
про що відображено в акті ревізії за
жовтень 2013 року.

У судовому засіданні відповідач
ОСОБА_2 заперечував проти позову,
пояснив при цьому, що укладення
договору пайової участі в будівництві
з обох сторін носило добровільний
характер, волевиявлення сторін було
направлено на настання певних
наслідків. Умови договору сторонами
були виконані у повному обсязі. Він
вніс 1 280 000 грн. на рахунок позивача, а
позивач побудував та передав йому
побудовані апартаменти. Зауважує, що
свідоцтво про право власності йому
було вручено самим генеральним
директором Петрусевичем В.В., він його
оформленням не займався та до органів
реєстрації прав власності не
звертався. Щодо перевищення
повноважень генеральним директором
пояснив, що відповідно до п. 6.19 Статуту
підприємства в редакції, яка діяла на
момент укладення спірної угоди,
генеральний директор без довіреності
укладає договори, контракти, угоди від
імені Товариства на суму, що не
перевищує 2 000 000 грн.. Сума укладеної
ними угоди складає 1 280 000 грн., а тому
генеральний директор мав повне право
на її укладення. Вважає, що протоколів
про обмеження повноважень
генерального директора на момент
укладення угоди не існували, вони
сфальсифіковані пізніше, оскільки ним
ця інформація перевірялася. Просив
застосувати наслідки пропущення
строку позовної давності, оскільки
керівні особи ТОВ «НВП
«Пластополімер»» знали про існування
укладеного договору, добросовісно
виконали його. Крім того, відповідачем
були надані пояснення щодо інших
обставин, викладених у позові. Текст
заперечення доданий до матеріалів
справи.

Представник відповідача Гончаров
Ю.О. також заперечив проти позову.
Пояснив при цьому, що вважає
недоведеним, що з боку генерального
директора Товариства мало місце
перевищення повноважень під час
укладення спірної угоди. Позивачем
регулярно приймалися платежі, які
ОСОБА_2 вносилися на розрахункові
рахунки підприємства, про що не могли
не знати керуючи та бухгалтерські його
працівники, таким чином вони
погоджувалися з виконанням договору. З
протоколів загальних зборів учасників
ТОВ «НВП «Пластополімер»» за 2009 рік,
якими, нібито, були обмежені
повноваження генерального директора,
не убачається, хто саме був присутній
під час засідання та скільки членів
приймало участь у загальних зборах, хто
і за що голосував, чи був кворум. Також з
протоколів убачається, що голосування
проводилося за повістку дня, а не за
прийняття певного рішення. Позовну
вимогу про визнання недійсним
свідоцтва про право власності вважає
взагалі передчасною. Вимоги про
визнання права власності вважає
невірно обраним способом захисту,
оскільки у ситуації, яка склалася,
право власності визнано судом бути не
може. Оскільки спірна угода підписана
не тільки генеральним директором, але і
юрисконсультом, керівництво та
юрисконсульт знали про укладену угоду
з самого початку, а тому посилання, що
узнали вони про це під час проведення
ревізії, є недобросовісним. Просив
застосувати наслідки пропуску строку
позовної давності.

Вислухавши сторони, дослідивши
матеріали справи, суд вважає позов
таким, що не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно зі ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше, як в межах заявлених вимог та на
підставі доданих доказів. Частиною 2 ст.
11 ЦПК України передбачено, що особа, яка
бере участь у справі, розпоряджається
своїми правами на власний розсуд.

Згідно ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд лише
сприяє всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи, для чого роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджає про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Обов'язок доказування відповідно до ст.
10 ЦПК України покладений на сторони у
справі. Крім того, відповідно зі ст. 60
ЦПК України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Відповідно зі ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому їх дослідженні.

Судом встановлено, що 04.12.2009 року між
ТОВ «НВП «Пластополімер»» в особі
генерального директора Петрусевича
В.В. та ОСОБА_2 був вкладений договір про
пайову участь в будівництві № 4/12-09-09.
Договір також підписаний
юрисконсультом. Відповідно до умов
договору ТОВ «НВП «Пластополімер»»
зобов'язалося побудувати апартаменти
НОМЕР_1 у крилі «А» основного блоку на 9
поверсі, загальною проектною площею 320
м2, а ОСОБА_2 зобов'язався в якості
вкладу за будівництво частками внести 1
280 000 грн. до 31.12.2010 року(а.с. 16-18).

30.12.2010 року між ТОВ «НВП
«Пластополімер»» в особі генерального
директора Петрусевича В.В. та ОСОБА_2
була укладена додаткова угода, якою
строк внесення грошового вкладу
подовжений до 31.12.2011 року (а.с. 19).

30.12.2011 року між тими ж сторонами
укладена ще одна додаткова угода, якою
остаточний строк внесення останнього
вкладу визначений 01.04.2012 року (а.с. 20)

Договір про пайову участь в
будівництві та додаткові угоди
сторонами були виконані.

ОСОБА_2 проведені всі платежі,
передбачені домовленістю сторін, про
що свідчить довідка ТОВ «НВП
«Пластополімер»» (а.с. 76).

З картки рахунку убачається, коли за
договором № 4/12-09-09 та якими сумами
вносилися гроші на рахунок позивача
відповідачем (а.с. 78), це ж підтверджено
квитанціями «ПриватБанку» (а.с. 79-83).

Виконання умов договору з боку
позивача підтверджується свідоцтвом
про відповідність збудованого об`єкта
проектній документації, вимогам
державних стандартів, будівельних норм
і правил від 17.12.2009 року (а.с. 66); актом
приймання-передачі об`єкту нерухомості
від 14.02.2012 року, складеним ТОВ «НВП
«Пластополімер»» і ОСОБА_2 на
підтвердження того, що побудовані
приміщення були передані пайщику із
зазначенням вартості побудованих
апартаментів (а.с. 77).

Аналізуючи вказані докази, суд дійшов
висновку про те, що, укладаючи договір
пайової участі у будівництві, сторони
бажали реальних наслідків укладеного
договору та додаткових угод. Всі
зобов'язання за домовленістю сторонами
були виконані.

25.08.2010 року ОСОБА_2 було отримано
свідоцтво про право власності на
вказаний об'єкт (а.с. 21), який 30.08.2010 року
був зареєстрований в КРП «СМБРТІ», про
що свідчить витяг про реєстрацію права
власності на нерухоме майно (а.с. 22).

Як стверджує відповідач, та це не
спростовано у суді представником
позивача, оформленням даними
документами займався сам генеральний
директор ТОВ «НВП «Пластополімер»»
Петрусевич В.В., який і вручив їх
відповідачу.

Відповідач прийняв побудований об'єкт,
а також 01.07.2012 року уклав договір АП-42/А
по утриманню і експлуатації приміщень
загального користування, прилеглої
території і порядку відшкодування
витрат за комунальні послуги (а.с. 72-74),
сплачував зобов'язання за цим
договором, про що свідчить акт звірки
взаємних розрахунків (а.с. 75). Тобто став
повною мірою реалізовувати своє право
власності на побудовані апартаменти.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно з вимогами ч.ч. 1-5 ст. 203 ЦК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

На підставі ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Так, судом встановлено, що спірний
договір був укладений в письмовій
формі у відповідності до діючого на
момент його укладення законодавства;
сторони мали повний об'єм цивільної
дієздатності; волевиявлення учасників
було вільним, відповідало їх
внутрішній волі і було направлене на
реальне настання правових наслідків.

Щодо посилання позивача на перевищення
гендиректором ТОВ «НВП
«Пластополімер»» Петрусевичем В.В.
своїх повноважень під час укладення
договору про пайову участь в
будівництві та додаткових угод, суд
знаходить їх такими, що не мають
обґрунтування з наступних підстав.

Відповідно до п. 6.19 Статуту ТОВ «НВП
«Пластополімер»», який діяв на момент
укладення договору, генеральний
директор укладає без довіреності
договори, контракти, угоди від імені
Товариства на суму, що не перевищує 2 000
000 грн. (а.с. 67-71), що ним і було зроблено
04.12.2009 року (сума спірного договору не
перевищувала 2 000 000 грн., склала 1 280 000
грн.).

Суд критично ставиться до протоколів
загальних зборів № 1/12-09 від 01.12.2009 року
(а.с. 14) та № 5/12- 09 від 04.12.09 року (а.с. 15),
оскільки обидва протоколи не
відповідають положенням діючого на той
момент Статуту, а крім того, з другого
протоколу убачається, що порядком
денним є: «Про надання згоди на
укладення договору», більшість
проголосувала - «за». Незрозуміло і те,
якщо генеральному директору
Товариства було заборонено вчинення
дій, він до останнього часу є
генеральним директором і підписує,
навіть, довіреність на уповноваження
Лещенка О.В. представляти інтереси
підприємства у суді (а.с. 25). Крім того,
суд критично ставиться до другого
протоколу, оскільки він був складений у
день укладення договору зі ОСОБА_2, під
час загальних зборів був присутній
генеральний директор Петрусевич В.В.,
який до цього часу очолює ТОВ «НВП
«Пластополімер»».

Також, приймаючи рішення у справі, суд
вважає необхідним застосувати
наслідки пропуску строків позовної
давності, про що було заявлено
відповідачем та його представником у
судовому засіданні.

Так, відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Оскільки оспорюваний правочин
укладався з одного боку від імені ТОВ
«НВП «Пластополімер»» генеральним
директором, який не змінився до цього
часу, судом встановлено, що з моменту
укладення договору, тобто з 04.12.2009 року
він знав про існування даної угоди.
Крім того, угода була підписана
юрисконсультом підприємства, а тому
юристи відомостями про укладену угоду
також володіли. Крім того, від
відповідача на виконання умов договору
весь час з моменту укладення угоди
поступали періодичні платежі на
рахунки позивача, про що було відомо
бухгалтерії. А тому посилання позивача
та його представника на те, що
порушення прав позивача було виявлено
тільки під час ревізії у 2013 році, є
необґрунтованими.

Аналізуючи все вищевикладене, суд
відмовляє у задоволенні вимоги про
визнання недійсним договору про пайову
участь у будівництві. Також не
підлягають задоволенню позовні вимоги
про визнання недійсним та скасування
свідоцтва про право власності, видане
на ім`я ОСОБА_2 на побудований об`єкт, а
також про визнання права власності на
побудований об'єкт за позивачем, як
похідні від першої вимоги та
передчасні.

За таких обставин судові витрати
правильно сплачені позивачем у дохід
держави.

На підставі викладеного та
керуючись Постановою Пленуму ВСУ «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» від 06.11.2009 року № 9ст. ст. 3, 6,
202, 203, 215, 256, 257 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60, 212
- 215, 218 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов Товариства з обмеженою
відповідальністю «Науково-виробниче
підприємство «Пластополімер»» до
ОСОБА_2 про визнання недійсним договору
про пайову участь в будівництві,
визнання недійсним та скасування
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно, визнання права
власності, залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в порядку,
передбаченому ч. 1 ст. 294 ЦПК України,
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя Алуштинського міського суду АР
Крим І.П.Шустова