У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Макарчука М.А.,

суддів: Леванчука А.О.,
Мазур Л.М., Маляренка А.В.,
Писаної Т.О., розглянувши в судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, ОСОБА_6, треті особи: приватні
нотаріуси ОСОБА_7, ОСОБА_8, Публічне
акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,
про визнання заповітів, свідоцтва про
право на спадщину, договору
купівлі-продажу недійсними,

за касаційною скаргою ОСОБА_9 в
інтересах та за довіреністю ОСОБА_4 на
рішення апеляційного суду Донецької
області від 21 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2008 року позивач звернулася з
заявою, в якій вказала, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла її мати
ОСОБА_10, а ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер
батько ОСОБА_11 Вона прийняла спадщину
шляхом фактичного розпорядження їх
речами.

06 серпня 2003 року батьки залишили
заповіти на ім'я ОСОБА_5

Позивачка вважає дані заповіти
недійсними, оскільки батьки не
розуміли значення своїх дій внаслідок
хвороби. 06 червня 2005 року на ім'я
відповідача було видано свідоцтво про
право на спадщину на будинок. Вважає
дане свідоцтво також недійсним. 21 липня
2005 року ОСОБА_5 продав будинок ОСОБА_6
Просила суд визнати недійсними
заповіти, свідоцтво про право на
спадщину за заповітом та договір
купівлі-продажу.

У подальшому ОСОБА_4 уточнила підстави
позову - додатково послалась на те, що
її батьки не мали можливості власноруч
підписати заповіти внаслідок хвороби.

Заочним рішенням Київського районного
суду м. Донецька від 18 червня
2013 року позовні вимоги задоволено.

Визнано недійсним заповіт від імені
ОСОБА_10, посвідчений приватним
нотаріусом Донецького міського
нотаріального округу ОСОБА_7 06 серпня
2003 року, зареєстрований у реєстрі за №
2407.

Визнано недійсним заповіт від імені
ОСОБА_11, посвідчений приватним
нотаріусом Донецького міського
нотаріального округу ОСОБА_7 06 серпня
2003 року, зареєстрований у реєстрі за №
2408.

Визнано недійсним свідоцтво про право
на спадщину за заповітом, видане 06
червня 2005 року державним нотаріусом
Шостої Донецької державної
нотаріальної контори Докуніною І.Г. на
ім'я ОСОБА_5, зареєстроване в реєстрі за
№ 775.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу від 21 липня 2005 року,
укладений між ОСОБА_5 та ОСОБА_6,
посвідчений приватним нотаріусом
ОСОБА_8, зареєстрований у реєстрі за №
1960.

Рішенням апеляційного суду Донецької
області від 21 жовтня 2013 року
заочне рішення Київського районного
суду м. Донецька від 18 червня 2013
року скасовано та ухвалено нове
рішення, яким у задоволенні позовних
вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_9 в інтересах
та за довіреністю ОСОБА_4 просить
рішення апеляційного суду Донецької
області від 21 жовтня 2013 року
скасувати, а заочне рішення Київського
районного суду м. Донецька від 18 червня
2013 року залишити в силі, посилаючись на
порушення судами норм процесуального
права та неправильне застосування норм
матеріального права.

Касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Задовольняючи позовні
вимоги, місцевий суд виходив із того, що
заповіт від імені ОСОБА_10 підписаний
іншою особою, а ОСОБА_11 на момент
підписання заповіту не усвідомлював
значення своїх дій і не керував ними.

Скасовуючи рішення
місцевого суду та ухвалюючи нове
рішення про відмову в позові,
апеляційний суд вважав недоказаними
заявлені вимоги.

Проте повністю
погодитися з таким висновком не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 11, ч. 1 ст. 60
ЦПК України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 179 ЦПК предметом
доказування під час судового розгляду
є факти, які обґрунтовують заявлені
вимоги чи заперечення або мають інше
значення для вирішення справи (причини
пропуску строку позовної давності
тощо) і підлягають встановленню при
ухваленні судового рішення.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 303 цього ж
Кодексу під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Апеляційний суд досліджує докази, які
судом першої інстанції були досліджені
з порушенням встановленого порядку або
в дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами.

Згідно зі ст. 534 ЦК України (в редакції
закону на день укладання спірних
заповітів) кожний громадянин може
залишити за заповітом усе своє майно
або частину його (не виключаючи
предметів звичайної домашньої

обстановки і вжитку) одній або кільком
особам як тим, що входять, так і тим, що
не входять до кола спадкоємців за
законом, а також державі або окремим
державним, кооперативним та іншим
громадським організаціям.

Заповідач може у
заповіті позбавити права
спадкоємства одного, кількох або всіх
спадкоємців за законом.

Отже, предметом
доказування у справі є обставини про
вільне волевиявлення заповідача
ОСОБА_10 на укладання заповіту від 06
серпня 2003 року та стан здоров'я
заповідача ОСОБА_11 при підписанні
такого ж заповіту.

Із справи вбачається,
що на підтвердження доводів про
підписання заповіту ОСОБА_10 іншою
особою, та про те, що заповідач ОСОБА_11
не усвідомлював значення своїх дій
позивачка надала докази, в тому числі і
висновки експертиз, які були
досліджені судом першої інстанції.

Апеляційний суд в
порушення вимог ст. ст. 303, 212 ЦПК України
не в повному обсязі з'ясував обсяг
поданих позивачем доказів заявлених
вимог і доказів, якими відповідач
заперечував обставини, на які
посилався позивач. Крім того,
пославшись на порушення місцевим судом
норм процесуального права при
забезпеченні права сторін на
витребування допустимих доказів, які
перебувають в інших осіб, апеляційний
суд сам не витребував допустимі докази
і не дослідив їх відповідно до правил,
встановлених ст. 212 ЦПК України.

З цих підстав рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню
з направленням справи на новий
апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_9 в інтересах та
за довіреністю ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Донецької
області від 21 жовтня 2013 року скасувати,
а справу направити на новий
апеляційний розгляд.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Макарчук М.А.

Судді:
Леванчук А.О.

Мазур Л.М.

Маляренко А.В.

Писана Т.О.