У Х В А Л А

Іменем України

07 лютого 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі :

головуючої : Готри Т.Ю.,

суддів : Джуги С.Д., Кеміня М.П.,

при секретарі : Свіді Г.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу позивача
ОСОБА_1 на рішення Тячівського
районного суду від 26 листопада 2013 року
в справі за позовом ОСОБА_1 до
Калинівської сільської ради,
Тячівської державної нотаріальної
контори, ОСОБА_2 про визнання недійсним
заповіту та свідоцтва про право на
спадщину за заповітом,-

в с т а н о в и л а :

Позивачка ОСОБА_1 подала апеляційну
скаргу на рішення Тячівського
районного суду від 26 листопада 2013 року,
яким їй у задоволенні позову до
Калинівської сільської ради,
Тячівської державної нотаріальної
контори, ОСОБА_2 про визнання недійсним
заповіту та свідоцтва про право на
спадщину за заповітом - відмовлено.

У скарзі просить скасувати зазначене
рішення, як незаконне та
необґрунтоване, і ухвалити нове
рішення, яким її позов задовольнити.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_1
та її представник ОСОБА_3 апеляційну
скаргу підтримали.

Представники Калинівської сільської
ради, Тячівської держнотконтори,
відповідачка ОСОБА_2 та її представник
ОСОБА_4 у судове засідання не з»явилися,
хоча про час і місце розгляду справи
був повідомлений належним чином, а тому
їх неявка згідно ч.2 ст.305 ЦПК України не
перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб,
які беруть участь у справі, перевіривши
доводи апеляційної скарги та матеріали
справи, колегія суддів вважає, що
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Так, ухвалою Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 17 липня 2013 року,
що набрала законної сили, рішення
Тячівського районного суду
Закарпатської області від 21 листопада
2012 року, яким позов ОСОБА_1 задоволено,
та ухвалу апеляційного суду
Закарпатської області від 06 лютого 2013
року, яким рішення суду першої
інстанції залишено без змін, скасовано,
а справу передано на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Рішенням Тячівського районного суду
від 26 листопада 2013 року, яке є предметом
апеляційного розгляду, у задоволенні
позову ОСОБА_1 відмовлено.

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України
висновки і мотиви, з яких скасовані
рішення, є обов'язковими для суду
першої чи апеляційної інстанції при
новому розгляді.

Відмовляючи у зодоволенні позову, суд
першої інстанції врахував висновки і
мотиви, з яких скасовані рішення, і
встановив, що позивачка ОСОБА_1 і ОСОБА_5
з 14.10.2005 року перебували у
зареєстрованому шлюбі.

20 травня 2007 року секретарем
виконавчого комітету Калинівської
сільської ради посвідчено заповіт,
згідно якого ОСОБА_5 заповів усе своє
майно, яке буде належати йому на день
смерті, де б воно не знаходилось і з
чого не складалось, а також все те, на що
він за законом буде мати право, - своїй
доньці ОСОБА_2.

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_5
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер.

19 грудня 2007 року Тячівською державною
нотаріальною конторою ОСОБА_2 видано
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом, згідно якого вона
успадкувала 7/24 частин незакінченого
будівництвом житлового будинку (97%
готовності), що знаходиться у АДРЕСА_1.

Судом встановлено, що заповіт від 20
травня 2007 року був посвідчений
секретарем виконавчого комітету
Калинівської сільської ради в
хірургічному відділенні Тячівської
центральної районної лікарні у м.Тячів
у період перебування заповідача на
стаціонарному лікуванні. Однак, у
самому заповіті місце його складання
зазначено с.Калини Тячівського району
Закарпатської області.

Позивачка ОСОБА_1 посилаючись на те, що
спірний заповіт був вчинений з
порушенням вимог чинного
законодавства, так як був посвідчений
секретарем Калинівської сільської
ради за межами сільської ради (в
лікарні, з посиланням на с.Калини як
місце складання заповіту), що є
порушенням вимог стосовно його форми
та посвідчення, а також на те, що на
момент вчинення заповіту ОСОБА_5
перебував під дією сильнодіючих
препаратів, які призначалися йому для
знеболення, а тому не усвідомлював
значення своїх дій та не міг керувати
ними, у зв'язку з чим вважає, що його
волевиявлення не було вільним, -
просила визнати недійсними заповіт від
20 травня 2007 року та видане ОСОБА_2
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом від 19 грудня 2008 року.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Частиною 2 статті 215 ЦК України
встановлено, що недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається.

Відповідно до статті 1257 ЦК України
заповіт, складений особою, яка не мала
на це права, а також заповіт, складений
з порушенням вимог його форми та
посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд
визнає заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Відповідно до ст.ст. 1233, 1234 ЦК України
заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї смерті.
Право на заповіт має фізична особа з
повною цивільною дієздатністю. Право
на заповіт здійснюється особисто.
Вчинення заповіту через представника
не допускається.

Статтею 1247 ЦК України встановлено, що
заповіт складається у письмовій формі,
із зазначенням місця та часу його
складання. Заповіт має бути особисто
підписаний заповідачем. Заповіт має
бути посвідчений нотаріусом або іншими
посадовими, службовими особами,
визначеними у статтях 1251-1252 цього
Кодексу.

Якщо у населеному пункті немає
нотаріуса, заповіт крім секретного,
може бути посвідчений уповноваженою на
це посадовою особою відповідного
органу місцевого самоврядування (ст.1251
ЦК України).

Аналогічні положення передбачені і
ст.ст. 1, 37 Закону України «Про
нотаріат».

Відповідно до п.п. 7,8 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
посадовими особами виконавчих
комітетів сільських, селищних, міських
Рад народних депутатів України (далі
Інструкція), затвердженої наказом
Міністерства юстиції України від 25
серпня 1994 року №22/5 (у редакції станом
на час виникнення спірних
правовідносин), нотаріальні дії можуть
вчинятися посадовою особою будь-якого
виконавчого комітету на всій
території України, за винятком
випадків, передбачених статтями 9, 36, 55,
60, 65, 66, 70-73,85, 93 і 103 Закону «Про
нотаріат», та інших випадків,
передбачених законодавством України.

Нотаріальні дії вчиняються в
приміщенні виконавчого комітету
сільської, селищної, міської Ради
народних депутатів. В окремих випадках,
коли громадянин не може з»явитися в
зазначене приміщення, а також коли того
вимагають особливості посвідчуваної
угоди, нотаріальні дії можуть бути
вчинені поза вказаним приміщенням.

Якщо нотаріальна дія вчиняється поза
приміщенням виконавчого комітету, то в
посвідчу вальному написі на документі
і в реєстрі нотаріальних дій
записується місце вчинення
нотаріальної дії (на дому, в лікарні, на
підприємстві, в установі, організації
та ін.) із зазначенням адреси, а також
причини цього.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_1, суд першої інстанції правильно
виходив із того, що діючою на той час
Інструкцією було передбачено право
посадової особи будь-якого виконавчого
комітету вчиняти нотаріальні дії на
всій території України, за винятком
випадків, передбачених статтями 9, 36, 55,
60, 65, 66, 70-73,85, 93 і 103 Закону України «Про
нотаріат», та інших випадків,
передбачених законодавством України.

Випадків, передбачених статтями 9, 36, 55,
60, 65, 66, 70-73,85, 93 і 103 Закону України «Про
нотаріат», які б не давали право
секретарю Калинівської сільської ради
посвідчувати спірний заповіт, судом
першої інстанції не встановлено.

Не зазначення у заповіті місця
вчинення нотаріальної дії (в лікарні)
із зазначенням адреси, а також причин
цього, то суд першої інстанції дійшов
правильного висновку, що вказана
обставина не є підставою для визнання
заповіту недійсним, оскільки
волевиявлення заповідача ОСОБА_5 на час
складання заповіту від 20 травня 2007 року
було вільним і відповідало його волі;
заповіт був складений у відповідності
до вище зазначеної Інструкції, а
стосовно складання заповіту з
порушення вимог щодо його форми та
посвідчення, то матеріали справи про це
не містять беззаперечних доказів.

Стосовно доводів позивачки про важкий
хворобливий стан заповідача ОСОБА_5 під
час дії сильнодіючих наркотичних
препаратів, у зв'язку з чим, на її думку,
він не усвідомлював значення своїх дій
та не міг керувати ними, а тому його
волевиявлення не було вільним, то такі
не заслуговують на увагу, оскільки
спростовуються Актом №191 посмертної
судово-психіатричної експертизи,
згідно якого ОСОБА_5 під час
посвідчення заповіту міг розуміти
значення своїх дій та керувати ними. У
висновку зазначено, що онкологічне
захворювання у освідчуваного не могло
вплинути на його дієздатність в період
підписання заповіту в травні 2007 року
(а.с.82-84).

Таким чином, колегія суддів вважає, що
рішення суду першої інстанції у
відповідності до ст.308 ЦПК України
підлягає залишенню без зміни, а
апеляційна скарга позивачки
відхиленню, оскільки доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду першої інстанції і не
дають суду апеляційної інстанції
підстав для скасування рішення суду і
ухвалення по справі нового рішення.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Тячівського районного суду від
26 листопада 2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку на
протязі двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
суду касаційної інстанції.

Головуюча :

Судді :