Справа № 544/1903/13-ц
пров. №2/544/16/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

20 лютого 2014 року
м.
Пирятин

Пирятинський районний суд Полтавської
області у складі:

головуючої - судді Сайко О.О.,

за участі секретаря - Несена О.І..,

позивача ОСОБА_1, представника позивача
адвоката ОСОБА_2(фізичних осіб),
представників відповідача Кругляка
В.Г., Седова О.М.(юридичної особи),

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
Приватно-пайового підприємства
«Прихідьківське» про стягнення
заробітної плати та моральної шкоди

у с т а н о в и в :

ОСОБА_1 у жовтні 2013 року
звернувся до суду з позовом до
Приватно-пайового підприємства
«Прихідьківське» про стягнення
заробітної плати та моральної шкоди.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач указує на те, що він з 25 березня
2000 року працював у ППП
«Прихідьківське" завідуючим
господарством. В серпні 2010 року він
звернувся до директора підприємства
(спадкоємця ППП «Прихідьківське») із
заявою про його звільнення за угодою
сторін. Проте, відповідач проігнорував
його заяву та лише 20.06.2013 позивач у
судовому порядку домігся свого
звільнення та видачі йому трудової
книжки відповідачем. У зв'язку з
неправомірними діями відповідача з 2010
по 2013 рік позивач залишався без
заробітку, не міг стати на облік як
безробітний та отримувати відповідну
допомогу. Виходячи з розміру
мінімальної заробітної плати, яка
діяла в цей період, позивач вважає, що
відповідач має сплатити йому заробіток
за період з серпня 2010 по серпень 2011
року у сумі 12247,09 грн. Просив також
стягнути з відповідача вихідну
допомогу у сумі 2 880 грн внаслідок
порушення власником законодавства про
працю.

Вважає також, що протиправними діями
відповідача йому завдано моральних
збитків, які виразилися в невиконанні
норм чинного законодавства, що
призвело до того, що понад три роки
позивач не міг влаштуватися на роботу,
моральними знущаннями над ним як
працівником ППП «Прихідьківське», яке
виражалося в ігноруванні позивача як
особистості та не проведенні жодних
дій на вирішення трудового спору.
Відповідачі не визнали його трудову
діяльність на підприємстві, у зв'язку з
чим позивач був змушений звернутися до
суду, у зв'язку з чим було підірване
його матеріальне становище. Завдану
йому шкоду він оцінює в 10 000 грн, яку
просив стягнути.

У судовому засіданні позивач та його
представник адвокат ОСОБА_2 уточнили
та доповнили свої позовні вимоги.
Просять стягти заборгованість з
відповідача по заробітній платі з
червня 2010 по серпень 2011 року в сумі 14
013,09 грн, 10 000 грн у відшкодування
моральної шкоди та судові витрати - по
сплаті судового збору 229, 40 грн та
витрати на правову допомогу у сумі 1750
грн. Пояснили, що дії спадкоємців ППП
«Прихідьківське» спричинили негативні
наслідки для позивача, моральні
переживання, зневіру та необхідність
вчинення дій, спрямованих на
відновлення своїх законних прав.
Представники відповідача ухилялися
від явки до суду, затягували процес. У
зв'язку з цим позивач, який проживає у
іншому населеному пункт, ніс додаткові
витрати на проїзд до суду, залишаючи
вдома без нагляду домашню живність, яку
він тримав. А вдома в той час
залишалася його теща 83 років, яка сама
потребує допомоги. Позивач змушений
був брати у борг гроші у друзів,
знайомих. Все це вплинуло на його
самопочуття, на відносини вдома з
близькими людьми. У нього погіршився
стан здоров'я, розвинулася
гіпертонічна хвороба, внаслідок чого
він звертався до лікаря та йому
призначено довготривале лікування.

Представники відповідача у судовому
засіданні позовні вимоги у частині
стягання заробітної плати визнали
частково, просили відмовити у
задоволенні позовних вимог про
відшкодування моральної шкоди.
Представник відповідача ОСОБА_3
пояснив, що в 2010 році засновниками
підприємства в порядку спадкування
стали ОСОБА_5 та ОСОБА_6 Відповідно до
книг по нарахуванню заробітної плати
за 2006-2010 роки, які передані спадкоємцям
від головного бухгалтеру
підприємства, на момент звільнення
позивача його винагорода за працю
склала 117 грн, що виходячи з розміру
встановленої на той час мінімальної
заробітної плати, свідчить про те, що
позивач тривалий час до свого
звільнення працював на умовах
неповного робочого часу. Враховуючи
розмір мінімальної заробітної плати в
погодинному розмірі за 2009-2010 роки,
позивач працював на підприємстві в
середньому 22 год на місяць.

З урахуванням того, що оплата праці у
випадках роботи на умовах неповного
робочого часу проводиться пропорційно
відпрацьованому часу, то заробітна
плата за серпень 2010-вересень 2011 року
повинна складати 1602,52 грн. Вважає, що
вимоги позивача про те, що з
підприємства повинна бути стягнута
середня заробітна плата у повному
обсязі є не обґрунтованими і такими,
що не підлягають задоволенню. Крім
того, позивач не довів факт заподіяння
йому моральної шкоди. Надані позивачем
розписки про надання йому позик не є
доказом необхідності докладати
додаткові зусилля для організації
свого життя, оскільки в цей час він
придбав автомобіль вартістю 270 000 грн.
Вина позивача у незарахуванні йому
стажу та невиплаті заробітної плати
відсутня. Після смерті засновника
підприємства спадкоємці не могли
вступити в права через бездіяльність
державних органів, які відмовлялися
реєструвати зміни до установчих
документів. Тільки у лютому 2012 року
були внесені зміни та призначений
керівник.

Свідок ОСОБА_7 у судовому засіданні
пояснила, що вона працювала
бухгалтером ППП «Прихідьківське» та
проводила нарахування оплати праці
працівникам. Після її звільнення, всі
книги по нарахуванню зарплати
працівникам залишалися на
підприємстві та куди вони зникли їй
невідомо. Окрім того, як пояснила
свідок, у неї збереглася власна книга
по нарахуванню заробітної плати за
2009-2010 роки, яку вона вела для себе як
чернетку, у якій містяться записи про
нараховану працівникам підприємства
зарплату та яку вона надала для огляду
сторонам у судовому засіданнію. Всі
працівники працювали повний робочий
день, однак частину зарплату
отримували у натуральній формі, тому і
нарахована їм зарплата не відповідала
встановленому мінімуму.

Заслухавши пояснення позивача та його
представника, представника
відповідача, дослідивши докази у
справі, повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються позовні
вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
приходить до висновку, що позов
підлягає задоволенню частково.

Відповідно до вимог ст. 10, 11 Цивільного
процесуального кодексу (далі- ЦПК )
України, сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлені такі факти і
відповідні їм правовідносини:

Позивач ОСОБА_1 з 1981 року працював в
колгоспі ім. Свердлова, який потім був
перейменований в колгосп ім. Чкалова,
після чого реорганізований в КСП ім.
Чкалова, а потім вже було створене ППП
«Прихідьківське». В ППП
«Прихідьківське» позивач працював на
посаді завідувача господарством,
згідно наказу № 1 від 25.03.2000 року (а.с.
12-13,17-18).

Оскільки з червня 2010 року підприємство
припинило виплату позивачу заробітної
плати, він звернувся до відповідача із
заявою про звільнення, проте
відповідач заяву проігнорував, наказу
про його звільнення не виніс та
належним чином оформлену трудову
книжку не видав. У зв'язку з чим позивач
вимушений був у судовому порядку
ставити питання про його звільнення та
видачу трудової книжки.

Рішенням Пирятинського районного суду
Полтавської області від 20.06.2013,
залишеним в силу ухвалою Апеляційного
суду Полтавської області від 30.09.2013,
Приватно-пайове підприємство
«Прихідьківське» в особі директора
ОСОБА_5 зобов'язано звільнити ОСОБА_1
із займаної посади на підставі ч. 1 ст. 38
КЗпП України за власним бажанням з
01.09.2011 року з початковою датою
прийняття на роботу з 25.03.2000 року.
Зобов'язано Приватно-пайове
підприємство «Прихідьківське» в особі
директора ОСОБА_5 видати ОСОБА_1
дублікат трудової книжки оформлений у
відповідності до вимог п. 5 «Інструкції
про порядок ведення трудових книжок
працівників» без стягнення його
вартості (а.с.23-27).

За період роботи з червня 2010 року по
серпень 2011 року позивачу заробітна
плата не виплачувалася, що не
спростовано відповідачем. З червня по
серпень 2010 року заробітна плата
позивачу була нарахована у розмірі
меншому ніж мінімальний, а з вересня 2010
року і на час звільнення заробітна
плата взагалі не нараховувалася, що
підтверджується показаннями свідка
ОСОБА_7 та сторонами по справі не
заперечується. При звільненні з
позивачем не був проведений розрахунок
по виплаті належних йому від
підприємства сум.

Статтею 95 Кодексу законів про працю
України ( далі- КЗпП України)
встановлено, що мінімальна заробітна
плата - це законодавчо встановлений
розмір заробітної плати за просту,
некваліфіковану працю, нижче якого не
може провадитися оплата за виконану
працівником місячну, а також погодинну
норму праці (обсяг робіт).

Згідно норм Закону України «Про
Державний бюджет на 2010 рік» мінімальна
заробітна плата у червні 2010 року
встановлена у розмірі 884 грн, з липня по
вересень 2010 року - 888 грн, у жовтні та
листопаді 2010 року - 907 грн, у грудні 2010
року 992 грн.

Згідно Закону України «Про Державний
бюджет на 2011 рік» мінімальна заробітна
плата з січня по березень 2011 року була
встановлена у розмірі 941 грн, з квітня
по серпень 2011 року - 960 грн.

За приписами ст. 47 КЗпП України власник
або уповноважений ним орган повинен в
день звільнення видати працівнику
належним чином оформлену трудову
книжку та провести з ним розрахунки у
строки, зазначені в ст. 116 КЗпП Ураїни.

Відповідно до ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 116 КЗпП,
заробітна плата виплачується
працівникам не рідше двох разів на
місяць через проміжок часу, що не
перевищує шістнадцяти календарних
днів, а при звільненні працівника
виплата всіх сум, що належать йому від
підприємства, установи, організації,
провадиться в день звільнення.

За таких обставин суд прийшов до
висновку, що з відповідача підлягає
стягненню заробітна плата, яка не була
нарахована та виплачена позивачу за
період з червня 2010 по серпень 2011 року
включно, з урахуванням розміру
мінімальної заробітної плати та
індексу інфляції за відповідні
періоди у сумі 14013,09 грн, яка визначена
без утримання податків та обов'язкових
платежів.

При цьому суд не бере до уваги
посилання представника відповідача на
те, що позивачу працював на умовах
неповного робочого часу виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 56 КЗпП України за
угодою між працівником і власником або
уповноваженим ним органом може
встановлюватись як при прийнятті на
роботу, так і згодом неповний робочий
день або неповний робочий тиждень.

Судом встановлено, що позивач був
прийнятий на роботу на умовах повного
робочого часу.

Згідно ст. 103 КЗпП України про нові або
зміну діючих умов оплати праці в бік
погіршення власник або уповноважений
ним орган повинен повідомити
працівника не пізніше як за два місяці
до їх запровадження або зміни.

Відповідно до ч. 3,4 ст. 32 КЗпП України у
зв'язку зі змінами в організації
виробництва і праці допускається зміна
істотних умов праці при продовженні
роботи за тією ж спеціальністю,
кваліфікацією чи посадою. Про зміну
істотних умов праці - систем та
розмірів оплати праці, пільг, режиму
роботи, встановлення або скасування
неповного робочого часу, суміщення
професій, зміну розрядів і
найменування посад та інших - працівник
повинен бути повідомлений не пізніше
ніж за два місяці.

Якщо колишні істотні умови праці не
може бути збережено, а працівник не
згоден на продовження роботи в нових
умовах, то трудовий договір
припиняється за пунктом 6 статті 36
цього Кодексу.

Проте, у матеріалах справи не має
жодного доказу про встановлення
позивачу роботи на умовах неповного
робочого часу впродовж усього часу
його роботи на підприємстві.

Позовні вимоги в частині стягнення
моральної шкоди із ППП
«Прихідьківське» підлягають
частковому задоволенню.

Як слідує з ч. 1 ст. 23 ЦК України особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України,
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Постанова Пленуму Верховного
суду України «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» N 4 від 31.03.1995 року
вказує, що моральна шкода може
полягати, зокрема: у приниженні честі,
гідності, престижу або ділової
репутації, моральних переживаннях у
зв'язку з ушкодженням здоров'я, у
порушенні права власності (в тому числі
інтелектуальної), прав, наданих
споживачам, інших цивільних прав, у
зв'язку з незаконним перебуванням під
слідством і судом, у порушенні
нормальних життєвих зв'язків через
неможливість продовження активного
громадського життя, порушенні
стосунків з оточуючими людьми, при
настанні інших негативних наслідків.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати,
чим підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

Суд уважає, що позивачу ОСОБА_1 було
завдано моральної шкоди, яка полягала у
тому, що останній змушений був на
протязі трьох років захищати свої
законні трудові права в різних
державних установах та судових
інстанціях, що призвело до негативних
наслідків, зневіри, завдало йому
моральних та душевних страждань та
необхідності докладати додаткові
зусилля для організації свого життя.
Позивач не мав змоги
працевлаштуватися та отримувати
допомогу по безробіттю, оскільки
відповідач не звільнив його у
встановленому законом порядку та не
видавав трудову книжку. Все це
призвело до втрати ним нормальних
життєвих зв'язків, стало наслідком
погіршення його самопочуття та втрати
спокою.

Суд не приймає до уваги заперечень
представника відповідача про
відсутність вини відповідача в
невиплаті заробітної плати та не
видачі трудової книжки позивачу,
враховуючи, що неправомірність дій
відповідача щодо непроведення
звільнення ОСОБА_1 в установленому
законом порядку та відмови у видачі
дублікату трудової книжки доведена у
судовому порядку. Неможливість
оформити спадкові права при переході
права на ППП «Прихідьківське» його
спадкоємцями не може бути підставою
для невиплати заробітної плати
працівникам підприємства, яке не
припиняло своєї діяльності. До того ж
після вступу в свої права спадкоємців у
лютому 2012 роки належні позивачу суми
також виплачені не були. Вказане
свідчить про порушення відповідачем
вимог трудового законодавства, а тому
позивач має право на відшкодування
моральної шкоди відповідно до ст. 2371
КЗпП України.

Інших доказів, що спростовували б дані
обставини, суду надано не було.

Суд вважає, що неправомірними
діями відповідача позивачу було
заподіяно моральної шкоди, проте її
розмір дещо перебільшений, тому суд,
проаналізувавши надані позивачем
докази, а також виходячи із засад
розумності, виваженості та
справедливості, вважає за необхідне
стягнути з відповідача на користь
позивача 1000 грн. на відшкодування
завданої моральної шкоди.

Саме такий її розмір, з урахуванням
вищевикладених обставин, на думку суду,
відповідає характеру та обсягу
душевних та психічних страждань, яких
зазнав позивач.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо
позивача, на користь якого ухвалено
рішення, звільнено від сплати судового
збору, він стягується з відповідача в
дохід держави пропорційно до
задоволеної чи відхиленої частини
вимог. За таких обставин з відповідача
в дохід держави має бути стягнуто
судовий збір у розмірі 229,40 грн.

Також з відповідача на користь
позивача відповідно до вимог ст. 88 ЦПК
України підлягає стягненню 229,40 грн.
понесених ним витрат по сплаті
судового збору за пред'явлення
позовних вимог немайнового характеру.

Згідно із ч.1 ст. 84 ЦПК України витрати,
пов'язані з оплатою правової допомоги
адвоката або іншого фахівця в галузі
права, несуть сторони, крім випадків
надання безоплатної правової допомоги.

Відповідно до розрахунку наданих
юридичних послуг витрати позивача,
пов'язані з оплатою правової допомоги
адвоката склали 1170 грн, які підлягають
поверненню йому відповідно до вимог
ст. 88 ЦПК України. При цьому витрати по
сплаті податків з гонорару адвоката
на суму 581,49 грн позивач відповідно до
закону не несе, а тому вони не
включаються до складу витрат на
правову допомогу та не підлягають
стягненню на його користь.

В силу ч.2 ст.367 ЦПК України слід
допустити негайне виконання рішення в
частині стягнення заборгованості по
заробітній платі в межах одного місяця.

На підставі викладеного та ст.ст.
47, 95, 115, 116, 233,237-1 КЗпП України, керуючись
ст. ст. 10, 11, 60, 88, 212, 215,367 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 - задовольнити
частково.

Стягти з Приватно-пайового
підприємства «Прихідьківське» (37000, с.
Прихідьки Пирятинського району
Полтавської області, )
на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1,
мешканця АДРЕСА_1) заборгованість по
заробітній платі в сумі у сумі 14 013
(чотирнадцять тисяч тринадцять ) грн. 09
коп та моральну шкоду у сумі 1000 (одна
тисяча) грн., а всього стягти 15 013
(п'ятнадцять тисяч тринадцять) грн. 09
коп.

Виплату вказаної суми провести після
утримання податків та інших
обов'язкових платежів на користь
держави.

Стягти з Приватно-пайового
підприємства «Прихідьківське» (37000, с.
Прихідьки Пирятинського району
Полтавської області, )
на користь ОСОБА_1 (ІНФОРМАЦІЯ_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1,
мешканця АДРЕСА_1) у повернення витрат
по сплаті судового збору у сумі 229
(двісті двадцять дев'ять) грн. 40 коп. та
витрати на правову допомогу у сумі 1 170
(одну тисячу сто сімдесят) грн.

Стягти з Приватно-пайового
підприємства «Прихідьківське» (37000, с.
Прихідьки Пирятинського району
Полтавської області, )
судовий збір на користь держави у сумі
229 (двісті двадцять дев'ять) грн. 40 коп.

Рішення в частині стягнення
заробітної плати в сумі 884 (вісімсот
вісімдесят чотири ) грн. підлягає
негайному виконанню.

Рішення суду може бути оскаржене до
апеляційного суду Полтавської області
через Пирятинський районний суд шляхом
подання апеляційної скарги протягом 10
днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набуває законної сили після розгляду
справи.

Головуючий -

.

Повний текст рішення виготовлений
27.02.2014