УХВАЛА

іменем України

7 травня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Євтушенко О.І.,
Карпенко С.О.,

Ситнік О.М.,
Юровської
Г.В.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом
Квартирно-експлуатаційного відділу м.
Мукачеве до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання
осіб такими, що втратили право
користування службовим приміщенням, та
виселення без надання іншого житла,

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 30 січня 2014
року про визнання осіб такими, що
втратили право користування службовим
приміщенням, та виселення без надання
іншого житла,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2013 року
квартирно-експлуатаційний відділ м.
Мукачева звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання осіб
такими, що втратили право користування
службовим приміщенням, та виселення
без надання іншого житла.

Посилався на те, що позивач є органом
державної військової влади на місцях в
системі Збройних Сил України. Наказом
командира військової частини А1927 за №
82 від 22 березня 2007 року була
розподілена службова однокімнатна
квартира житловою площею 18,4 кв. м за
адресою: АДРЕСА_1 діловоду стройової
частини штабу старшому солдату ОСОБА_3
на склад сім'ї із двох осіб, а саме:
ОСОБА_3 та її дочці - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1. Зазначена службова
квартира відноситься до службового
житлового фонду Міністерства оборони
України, в яку відповідач та її донька
заселилися на підставі ордеру від 27
березня 2007 року, № 781, серія СЖ, який
було оформлено та видано Виконавчим
комітетом Виноградівської міської
ради. Відповідно до наказу командира
військової частини А 1556 від 6 серпня 2009
року № 20-К старшого солдата військової
служби за контрактом ОСОБА_3 було
звільнено з військової служби у запас
через службову невідповідність та
виключено зі списків особового складу.
На вимогу п.2.19 наказу Міністра оборони
України № 577-2006 р; п. 3.14 наказу Міністра
оборони України № 737 від 11 грудня 2011
року та даного відповідачкою
письмового зобов'язання ОСОБА_3 повинна
була в двомісячний термін звільнити
службове житлове приміщення, однак не
зробила цього. З цих підстав позивач
просив суд визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_4
такими, що втратили право на
користування службовим житловим
приміщенням-квартирою АДРЕСА_1, та
виселити ОСОБА_3, ОСОБА_4 зі службового
житлового приміщення за вказаною
адресою без надання іншого житлового
приміщення.

Рішенням Виноградівського районного
суду Закарпатської області від 1
листопада 2013 року в задоволенні
позовних вимог
квартирно-експлуатаційного відділу м.
Мукачеве про визнання осіб такими, що
втратили право користування службовим
приміщенням, та виселення без надання
іншого житла відмовлено. Стягнуто з
Квартирно-експлуатаційного відділу

м. Мукачеве на користь ОСОБА_3 судові
витрати в розмірі 4 050 грн.

Рішенням апеляційного суду
Закарпатської області від 30 січня

2014 року рішення Виноградівського
районного суду Закарпатської області
від 1 листопада 2013 року частково
змінено. Позовні вимоги
квартирно-експлуатаційного відділу м.
Мукачеве задоволено частково. Виселено

ОСОБА_3 разом з її неповнолітньою
дитиною ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1, без
надання іншого житлового приміщення. В
решті рішення Виноградівського
районного суду від 1 листопада 2013 року
залишено без змін. Стягнуто з ОСОБА_3 на
користь квартирно-експлуатаційного
відділу м. Мукачеве судовий збір у
розмірі 114 грн 70 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати оскаржуване судове рішення
апеляційного суду Закарпатської
області від 30 січня 2014 року та залишити
в силі рішення Виноградівського
районного суду Закарпатської області
від 1 листопада 2014 року, мотивуючи свої
вимоги порушенням судом норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення апеляційного суду
зазначеним вимогам закону не
відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що ОСОБА_3 не може бути виселена із
службового приміщення без надання
іншого жилого приміщення, так як
перебувала у трудових відносинах з
Міністерством оборони України
чотирнадцять років та є одинокою
особою, яка проживає у службовому
приміщенні із неповнолітніми дітьми,
посилаючись на ст. 125 ЖК України.

Змінюючи рішення суду першої інстанції
та задовольняючи частково позовні
вимоги, апеляційний суд виходив із
того, що відповідач на квартирному
обліку осіб, які потребують поліпшення
житлових умов, не перебуває та є такою,
що не потребує поліпшення житлових
умов та не має права на отримання житла
від Міністерства оборони України,
посилаючись на ст. 124 ЖК України.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитися не можна, оскільки суд
дійшов їх без повного, всебічного та
об'єктивного з'ясування обставин
справи, прав і обов'язків сторін у цих
правовідносинах, неправильно
застосувавши норми матеріального та
процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, ОСОБА_3 перебувала у
трудових відносинах із Міністерством
оборони України з березня 1995 року по 8
серпня 2009 року.

4 жовтня 2001 року ОСОБА_3 та ОСОБА_5
розірвали шлюб, про що в книзі
реєстрації актів про розірвання шлюбу
зроблено запис за № 121, та
підтверджується свідоцтвом про
розірвання шлюбу серії НОМЕР_1.

Наказом командира військової частини
А1927 від 22 березня 2007 року за № 82 була
розподілена одно-кімнатна службова
квартира, житловою площею 18,4 кв.м за
адресою: АДРЕСА_1 -діловоду стройової
частини штабу старшому солдату ОСОБА_3
на склад сім'ї із двох осіб, а саме:
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - дочка.

Згідно з випискою з рішення від 27
березня 2007 року № 149 ОСОБА_3 видано
ордер на вказану квартиру (а.с. 18, 19).

На даний час відповідачка ОСОБА_3
неодружена та самостійно виховує двох
неповнолітніх дітей: ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3, які
є неповнолітніми та проживають разом
із ОСОБА_3 в одному приміщенні.

Відповідно до ч. 3 ст. 12 Закону України
«Про соціальний і правовий захист
військовослужбовців та членів їхніх
сімей» військовослужбовці (крім
військовослужбовців строкової
військової служби) та члени їх сімей,
які проживають разом з ними,
забезпечуються службовими жилими
приміщеннями, що повинні відповідати
вимогам житлового законодавства.

Частиною 2 ст. 125 ЖК України передбачено,
що без надання іншого жилого
приміщення у випадках, зазначених у
статті 124 цього Кодексу, не може бути
виселено осіб, які пропрацювали на
підприємстві, в установі, організації,
що надали їм службове жиле приміщення,
не менш як десять років.

Частиною 6 ст. 125 ЖК України передбачено,
що без надання іншого жилого
приміщення у випадках, зазначених у
статті 124 цього Кодексу, не може бути
виселено одиноких осіб з
неповнолітніми дітьми, які проживають
разом з ними

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи рішення про
задоволення позовних вимог,
апеляційний суд на порушення вимог ст.
214 ЦПК України не звернув уваги на
обставини, які мають значення для
вирішення справи.

Повно та всебічно з'ясувавши обставини
справи, дослідивши надані сторонами
докази, вислухавши пояснення сторін у
справі, суд першої інстанції дійшов по
суті правильного висновку про відмову
в задоволенні позовних вимог, оскільки
ОСОБА_3 перебувала у трудових
відносинах із Міністерством оборони
України чотирнадцять років, тобто
більше десяти років. Крім того,
відповідачка є одинокою особою, яка
проживає у службовому приміщенні із
неповнолітніми дітьми.

За таких обставин, ураховуючи те, що
апеляційним судом помилково скасовано
рішення суду першої інстанції,
ухвалене згідно із законом, рішення
апеляційного суду на підставі ст. 339 ЦПК
України підлягає скасуванню із
залишенням у силі рішення суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду
Закарпатської області від 30 січня 2014
року

скасувати, а рішення Виноградівського
районного суду Закарпатської області
від 1 листопада 2013 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. МакарчукСудді:О.І.
Євтушенко С.О. Карпенко О.М. Ситнік
Г.В. Юровська