Справа № 442/3843/13
Головуючий у 1 інстанції: Курус Р.І.
Провадження № 22-ц/783/294/14
Доповідач в 2-й інстанції: Копняк С. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого судді - Копняк С.М.

суддів -
Бермеса І.В., Савуляка Р.В.

секретар -
Азенко М.В.

з участю відповідачів -
ОСОБА_1, ОСОБА_2,

ОСОБА_3, ОСОБА_4,

представника відповідача
-ОСОБА_5

представників позивача -
Яцишин С.І., Ткач В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові цивільну справу за
апеляційною скаргою відповідачів:
ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
представника відповідача ОСОБА_1 -
ОСОБА_5 на рішення Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області від 25 вересня 2013 року у справі
за позовом Дрогобицького професійного
політехнічного ліцею до ОСОБА_1, ОСОБА_4,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення з
гуртожитку без надання іншого жилого
приміщення, -

в с т а н о в и л а:

Позивач Дрогобицький професійний
політехнічний ліцей звернувся до суду
з позовом до відповідачів про
виселення останніх без надання іншого
житла з кімнати НОМЕР_1 учнівського
гуртожитку Дрогобицького професійного
політехнічного ліцею. Як на підстави
свої вимог позивач посилається на те,
що відповідач ОСОБА_1 звільнився з
посади майстра ліцею за власним
бажанням, а це згідно ст.131 ч.2 ЖК України
та абз.2 п.40 Примірного положення про
гуртожитки, затвердженого постановою
Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 року №208
є підставою для його виселення. Члени
сім»ї відповідача ОСОБА_1 - відповідачі
ОСОБА_4, ОСОБА_2, ОСОБА_3 самоправно
займають приміщення кімнати НОМЕР_1
гуртожитку і підлягають виселенню в
порядку ст.116 ЖК України.

Рішенням Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області від 25 вересня 2013 року позов
задоволено: виселено ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 з кімнати НОМЕР_1
загальною площею 31,45 кв.м., що в
учнівськогму гуртожитку по АДРЕСА_1
без надання іншого жилого приміщення.

Рішення суду оскаржили
відповідачі: ОСОБА_1, ОСОБА_4, ОСОБА_2,
ОСОБА_3 та представник відповідача
ОСОБА_1 - ОСОБА_5.

Апеляційну скаргу мотивують тим, що
оскаржуване рішення постановлене при
неповно з»ясованих обставинах, що
мають значення для справи, висновки
суду не відповідають обставинам
справи, судом порушено та неправильно
застосовано норми матеріального і
процесуального права. А відтак, рішення
суду першої інстанції є незаконним і
таким, що підлягає скасуванню.

Просять рішення Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області від 25 вересня 2013 року скасувати
та ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
осіб, які беруть участь у справі,
перевіривши матеріали справи,
законність рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

За приписами ч.1 ст.303 ЦПК України,
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

На підставі ст.ст.10,60,61 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Обставини, визнані сторонами, не
підлягають доказуванню. Обставини,
визнані судом загальновідомими, не
потребують доказуванню.

Відповідно до ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Рішення вважається
обґрунтованим, якщо воно ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11
Постанови «Про судове рішення у
цивільній справі» від 18 грудня 2009 року
№11 роз»яснив, що у мотивувальній
частині рішення слід наводити дані про
встановлені судом обставини, що мають
значення для справи, їх юридичну оцінку
та визначені відповідно до них
правовідносини, а також оцінку всіх
доказів.

Суд першої інстанції зазначених вимог
закону не дотримався і ухвалив судове
рішення, яке цим вимогам не
відповідає.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовуються вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3)
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Відповідно до ст.47 Конституції України
кожен має право на житло. Держава
створює умови, за яких кожний
громадянин матиме змогу побудувати
житло, придбати його у власність або
взяти в оренду.

Згідно статті 1 Закону України «Про
забезпечення реалізації житлових прав
мешканців гуртожитків» № 500-VI сфера дії
цього Закону поширюється на громадян,
які не мають власного житла, більше
п'яти років на законних підставах
зареєстровані за місцем проживання у
гуртожитках та фактично проживають у
них.

Відповідно до статті 19 цього Закону
забороняється виселення, переселення
та відселення мешканців гуртожитків,
на яких поширюється дія цього Закону
(ст. 1) без попереднього надання їм (їх
сім'ям) іншого житла, придатного для
постійного проживання людей, крім
випадків, передбачених частиною другою
цієї статті.

Виселення, переселення чи відселення
громадян з гуртожитків відповідно до
цього Закону допускається лише у
випадку визнання гуртожитку таким, що
перебуває в аварійному стані або в
стані, непридатному для проживання
людей, на підставі рішення, прийнятого
відповідно до частини першої статті 20
цього Закону.

Судом встановлено, що відповідач
ОСОБА_1 дійсно працював у Дрогобицькому
професійно-політехнічного ліцею на
посаді майстра виробничого навчання з
01.08.1986 року згідно наказу №33-К від 01.08.1986
року. З 13.08.1997 року ОСОБА_1 було
звільнено з роботи за ст.40 п.1 КЗпП
України у зв'язку з ліквідацією ПТУ-15
(стаж роботи на час звільнення складав
11 років 12 днів) і переведено у цей же
день у новостворене ПТУ, звідки
останній був звільнений з 26.02.2001 року
за власним бажанням на підставі наказу
№14-к від 23.02.2001 року, за ст.38 КЗпП
України (стаж роботи на час звільнення
складав 14 років 6 місяців 25 днів (а.с. 58).

З копії ордера №11 від 25.01.1993 року
вбачається, що ОСОБА_1 на час його
роботи на посаді майстра виробничого
навчання ПТУ №15 згідно рішення
адміністрації і місцевого комітету
училища від 25.01.1993 року надано житлову
площу - кімнату НОМЕР_1 у гуртожитку по
АДРЕСА_1 (а.с.57). Будь-якого іншого житла
у власності відповідачі не мають,
оскільки ОСОБА_1 перебуває на
квартирному обліку у виконавчому
комітеті Дрогобицької міської ради з
21.04.1988 року в загальній черзі №695, та в
списку осіб, які користуються правом
позачергового одержання житлової
площі під №63, про що свідчать
звернення, за підписом першого
заступника міського голови - О.
Коростельова від 06.02.2013 року за №3-24/927,
та від 20.01.2014 року за №3-32/573 (а.с.44, 144).

Інші відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_3, ОСОБА_2
- члени сім»ї відповідача ОСОБА_1
вселились у спірне приміщення у
відповідності до п.17 Примірного
положення про гуртожиток,
затвердженого постановою Ради
Міністрів УРСР 03.06.1986 р. №208 - дружина
ОСОБА_4 за згодою, а для дітей ОСОБА_3,
ОСОБА_2 отримання такої згоди не
передбачено. Дружина ОСОБА_4
зареєстрована у спірному житлі з 10.03.1994
року (а.с.59), а діти ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - з
часу народження, що визнається
сторонами. Пунктом 17 вказаного вище
Положення передбачено, що громадяни,
які проживають у приміщеннях, що
перебувають у їх відособленому
користуванні, вправі вселити в займані
приміщення своїх неповнолітніх дітей.

Вселення інших членів сім'ї в указані
приміщення допускається лише з дозволу
адміністрації, профспілкового
комітету, установи, організації та
письмової згоди членів сім'ї
громадянина, які проживають разом з
ним. З часу їх вселення та реєстрації
таке власниками спірного житла ніколи
не оспороювалось. Тому факт
правомірності їх вселення не потребує
доказування.

У роз'ясненнях, які містяться в п. 22
Постанови Пленуму Верховного Суду
України "Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України" № 2 від 10
березня 1989 року, з послідуючими
змінами, вирішуючи спори про виселення
з гуртожитків, судам слід з'ясовувати,
чи є гуртожитком приміщення, яке займає
відповідач. Для цього, зокрема,
необхідно витребувати дані про те, чи
перебуває будинок, в якому розміщено
таке приміщення, у віданні позивача; чи
побудований він як гуртожиток або
спеціально для нього переобладнаний,
чи є дозвіл санепідемстанції на його
заселення як гуртожитку; чи
зареєстрований він як гуртожиток у
виконкомі районної, міської, районної в
місті раді; чи видавався відповідно до
Положення про гуртожиток ордер на
зайняття жилої площі в гуртожитку.

Згідно наказу комітету
професійно-технічної освіти Головного
управління освіти і науки Львівської
ОДА №64 від 26.03.2004 року Професійно
технічне училище №15 м. Дрогобича
реорганізовано у Дрогобицький
професійний політехнічний ліцей №15 і
останній є правонаступником ПТУ №15 м.
Дрогобича, що реорганізується (а.с.77).

З довідки №9а-382 від 12.07.2013 року,
виданої Управлінням
професійно-технічної освіти,
координації діяльності вищих
навчальних закладів та науки
Львівської ОДА Головного управління
освіти і науки Міністерства освіти і
науки України вбачається, що
учнівський гуртожиток знаходиться на
балансі Дрогобицького професійного
політехнічного ліцею (а.с.86), є
державною власністю у розпорядженні
Міністерства освіти і науки України та
знаходиться в оперативному управлінні
ліцею.

Таким чином, суд першої
інстанції вірно керувався вимогами
відповідних статтей ЖК України та
Примірного положення про гуртожитки,
затвердженого Постановою Ради
Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208.

За приписами ст.ст.6,127 ЖК України жилі
будинки і жилі приміщення
призначаються для постійного
проживання громадян, а також для
використання у встановленому порядку
як службових жилих приміщень і
гуртожитків. Гуртожитки можуть
використовуватись для проживання
робітників, службовців, студентів,
учнів, а також інших громадян у період
роботи або навчання.

Відповідно до п.1.2 Положення "Про
гуртожиток для учнів Дрогобицького
професійного політехнічного ліцею" від
15 січня 2013 року (а.с.8-12), гуртожиток
призначений для проживання на період
навчання іногородніх учнів
навчального закладу, учнів з числа
дітей сиріт та дітей, позбавлених
батьківського піклування, за умови
відсутності в них іншого місця
проживання.

Статтею ст.129 ЖК Української
РСР, ч.1 п.10 Примірного положення про
гуртожитки, затвердженого Постановою
Ради Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року
№ 208 передбачено, що на підставі
рішення про надання жилої площі в
гуртожитку адміністрація
підприємства, установи, організації
видає громадянинові спеціальний ордер,
який є єдиною підставою для вселення на
надану жилу площу.

За змістом указаних норм, жила
площа в гуртожитку надається особам,
які перебувають з підприємством у
трудових відносинах. Надання жилої
площі особам, які не працюють на
підприємстві, без спільного рішення
адміністрації підприємства та
профспілкового комітету та на підставі
договору оренди, є порушенням діючого
законодавства. Особи, визнані такими,
що незаконно вселилися у житло
підлягають виселенню без надання
іншого жилого приміщення на підставі
ст.ст.109, 116 ЖК України.

Згідно із ст.132 ЖК України, працівників
підприємств, які поселилися в
гуртожитку у зв'язку з роботою може
бути виселено лише в разі звільнення за
власним бажанням без поважних причин,
за порушення трудової дисципліни, чи
вчинення злочину. Відповідно до вимог
ст.125 ЖК України, без надання іншого
жилого приміщення у випадках,
зазначених у ст.124 ЖК України, не може
бути виселено осіб, які пропрацювали на
підприємстві, в станові, організації,
що надали їм службове приміщення, не
менш як 10 років.

Однак, висновки суду першої інстанції
про те, що оскільки позивач є
новоствореною юридичною особою і не є
правонаступником новоствореного
ПТУ№15, тому і не має обов»язку по
забезпеченню відповідачів житлом, а
відтак останні підлягають виселенню,
суперечить доказам, які є в матеріалах
справи, не обґрунтований жодною
правовою нормою, та не відповідає
вимогам вище перелічених правових
норм.

Виходячи з системного аналізу норм
житлового законодавства колегія
суддів приходить до висновку, що
оскільки відповідач ОСОБА_1
пропрацював у ПТУ №15, яке рішенням
адміністрації і місцевого комітету
училища від 25.01.1993 року надало йому
житлову площу - кімнату НОМЕР_1 у
гуртожитку по АДРЕСА_1 Львівської
області, і на вселення в яку видало
ордер №11 від 25.01.1993 року, до часу
ліквідації цього ПТУ, а відтак і до часу
свого звільнення за ст.40 п.1 КЗпП
України 11 років 12 днів, тобто більше 10-
ти років, а інші відповідачі ОСОБА_4,
ОСОБА_3, ОСОБА_2 - члени сім»ї
відповідача ОСОБА_1 вселились у спірне
приміщення у відповідності до п.17
Примірного положення про гуртожиток, і
вже більше п»яти років проживають у
такому, правові підстави для їх
виселення відсутні.

З цих підстав і за таких обставин,
колегія суддів приходить до висновку і
про те, що укладення між позивачем та
відповідачем договору №2 від 01.10.2010
року на проживання в гуртожитку ліцею
жодних правових наслідків для сторін
не несе.

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку, що оскаржуване
рішення не відповідає вимогам ст. 213
ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, висновки суду першої
інстанції, викладені у оскаржуваному
рішенні, не відповідають обставинам
справи, що полягає у неправильній
оцінці встановлених судом фактичних
обставин і помилковому визначенні
юридичних наслідків цих обставин.
Таким чином, суд першої інстанції
неправильно застосував норми
матеріального права, що відповідно до
ст. 309 ЦПК України є підставою для
скасування судового рішення та
ухвалення нового рішення про відмову в
задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.209, 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309
ч.1 п.4, 313, 314 ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_4,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника
відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 -
задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 25 вересня
2013 року скасувати та ухвалити нове
рішення яким у задоволенні позову
Дрогобицького професійного
політехнічного ліцею до ОСОБА_1, ОСОБА_4,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про виселення з
гуртожитку без надання іншого жилого
приміщення відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення та може бути оскаржене в
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили рішенням
апеляційного суду.

Головуюча
Копняк С.М.

Судді:
Бермес І.В.

Савуляк Р.В.