Справа: 164/93/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 березня 2014 року.
Смт. Маневичі.

Маневицький районний суд Волинської
області в складі:

головуючого - судді Токарської І.С.,

при секретарі Матвійчук Н.В.,

з участю:

позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Турика
П.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в смт. Маневичі
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
Маневицької селищної ради Волинської
області про надання в оренду земельної
ділянки, -

В С Т А Н О В И В:

16 січня 2014 року ОСОБА_2 звернувся в
суд із вказаним позовом, який
обґрунтував тим, що 9 липня 2004 року між
позивачем та ОСОБА_4 було укладено
договір іпотеки, згідно з яким остання
зобов'язувалась повернути до 9 липня 2005
року грошові кошти в сумі 25 000 гривень.
Оскільки ОСОБА_4 свої зобов'язання не
виконала, позивач звернувся до суду з
позовом про передачу у право власності
заставленого майна і рішенням
Маневицького районного суду від 19
грудня 2007 року, яке залишене без змін
Апеляційним судом Волинської області
та набрало законної сили 2 квітня 2008
року, позивачу було передано у приватну
власність житловий будинок з
господарськими та побутовими
будівлями та спорудами, що знаходяться
АДРЕСА_1. 25 червня 2008 року вказане
рішення суду було зареєстроване КП
«Волинським обласним бюро технічно
інвентаризації» в реєстрі № 1129223, код №
1012, а реєстраційною службою
Маневицького РУЮ Волинської області
було зареєстровано право власності на
дану нерухомість, згідно Витягу з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно від 22 лютого 2013 року. На
момент оформлення договору іпотеки 9
липня 2007 року земельна ділянка не була
приватизована, тому відповідно до п. «
3» зазначеного договору ОСОБА_4
зобов'язувалась після оформлення
документів на землю письмово
повідомити його про це та укласти
додаткову угоду на земельну ділянку.
Проте, після виготовлення Державного
акту на землю серії ЯГ № 547409 від 11
березня 2008 року ОСОБА_4 грубо порушила
умови договору та вимоги ст. 525 ЦК
України, не повідомивши про даний факт,
а тому дана угода не була укладена. З
метою забезпечення земельною ділянкою
для обслуговування переданого
житлового будинку у приватну
власність, був змушений звернутися в
суд з позовом до ОСОБА_4 та Маневицької
селищної ради, який рішенням
Маневицького районного суду від 13
січня 2009 року було задоволено частково,
а саме: скасовано рішення Маневицької
селищної ради № 15/14 від 29 вересня 2004
року «Про надання і передачу у приватну
власність земельних ділянок та
затвердження технічної документації»
в частині надання у приватну власність
земельної ділянки ОСОБА_4 АДРЕСА_1 для
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд,
площею 0,1022 га; визнано частково
недійсним Державний акт на право
власності на земельну ділянку серії ЯГ
№ 547409 від 11 березня 2008 року; зобов'язано
Маневицьку селищну раду Волинської
області надати ОСОБА_2 земельну ділянку
для обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд
АДРЕСА_1, площею 0,057 га. 27 липня 2010 року
було укладено Договір оренди землі із
Маневицькою селищною радою, відповідно
до якого в оренду було надано земельну
ділянку, загальною площею 570 м2, яка
розташована в АДРЕСА_1. Згідно рішення
Любешівського районного суду від 11
вересня 2012 року, яке набрало законної
сили 20 листопада 2012 року, було визнано
недійсним виданий 11 березня 2008 року
ОСОБА_4 державний акт на право
власності на земельну ділянку серії ЯГ
№547409, яка розташована в АДРЕСА_1.
Звернувшись до Маневицької селищної
ради з заявою про відміну договору
оренди земельної ділянки від 27липня 2010
року, площею 0,057 га, що знаходиться
АДРЕСА_1, та надання в оренду земельної
ділянки для обслуговування житлового
будинку та надвірних споруд за тією ж
адресою, площею 0,1022 га, отримав відмову,
а тому звернувся з даним позовом та
просить зобов'язати Маневицьку селищну
раду надати йому в оренду земельну
ділянку для обслуговування житлового
будинку та надвірних споруд АДРЕСА_1,
загальною площею 0,1022 га.

В судовому засіданні позивач
ОСОБА_2 позов підтримав повністю із
наведених у ньому підстав, просив
задовольнити.

Представник відповідача Турик
П.О. позов заперечив, просив відмовити у
його задоволенні.

Заслухавши пояснення сторін,
проаналізувавши матеріали справи та
докази в їх сукупності, суд приходить
висновку про відмову в задоволенні
позову з наступних підстав.

Судом установлено, що 9 липня 2004
року між ОСОБА_4 та ОСОБА_4 було укладено
договір іпотеки, відповідно до якого
ОСОБА_4 позичила у ОСОБА_2 25 000 гривень,
які зобов»язалась повернути до 9 липня
2005 року, предметом якого був житловий
будинок з господарськими та побутовими
будівлями і спорудами АДРЕСА_1. Крім
того, згідно вказаного договору та ст. 6
ЗУ «Про іпотеку», іпотека за цим
договором поширюється на земельну
ділянку, на якій розташований предмет
іпотеки, після оформлення
іпотекодавцем права власності на
землю. Іпотекодавець зобов»язується
після виготовлення документів на
землю, письмово повідомити про це
Іпотекодержателя та укласти додаткову
угоду до даного договору (а.с.5).

Проте ОСОБА_4, виготовивши
державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯГ №547409, яка
розташована АДРЕСА_1, не повідомила про
це ОСОБА_2, а тому він звернувся в суд із
позовом до ОСОБА_4, Маневицької
селищної ради Волинської області про
скасування рішення Маневицької
селищної ради 315/14 від 29 вересня 2004 року,
визнання недійсним державного акту на
право власності на земельну ділянку та
передачу права власності на земельну
ділянку.

Рішенням Маневицького районного
суду від 13 січня 2009 року, залишеним без
зміни ухвалою Апеляційного суду
Волинської області від 4 червня 2009 року,
позов задоволено частково, ухвалено
скасувати рішення Маневицької
селищної ради 215/14 від 29 вересня 2004 року
«Про надання і передачу у приватну
власність земельних ділянок та
затвердження технічної документації»
в частині надання у приватну власність
земельної ділянки ОСОБА_4 АДРЕСА_1 для
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд,
площею 1,1022 га; визнати частково
недійсним державний акт на право
власності на земельну ділянку серії ЯГ
№547409 від 11 березня 2008 року; зобов»язати
Маневицьку селищну раду Волинської
області надати ОСОБА_2 земельну ділянку
для обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд
АДРЕСА_1, площею 0, 057 га (а.с. 7,8).

Рішенням Маневицької селищної
ради від 15 вересня 2009 року №27/16
постановлено передати в оренду
терміном на 49 років гр. ОСОБА_2 земельну
ділянку, площею 0,057 га, для
обслуговування жилового будинку,
господарських будівель і споруд в
АДРЕСА_1 (за основним цільовим
призначенням - землі житлової та
громадської забудови, за функцією
використання - землі житлової
забудови), а 27 липня 2010 року між ОСОБА_2
та Маневицької селищною радою
Волинської області був укладений
відповідний договір оренди земельної
ділянки (а.с. 9-10).

Суд касаційної інстанції ухвалою
від 28 березня 2012 року скасував судові
рішення першої та апеляційної
інстанцій і направив справу на новий
судовий розгляд.

У зв»язку із самовідводами суддів
Маневицького районного суду
Волинської області справу передано на
розгляд Любешівського районного суду
Волинської області.

Рішенням Любешівського районного
суду Волинської області від 11 вересня
2012 року, що набрало законної сили 20
листопада 2012 року, позов задоволено,
визнано недійсним виданий 11 березня 2008
року ОСОБА_4 державний акт на право
власності на земельну ділянку серії ЯГ
№547409, яка розташована АДРЕСА_1 (а.с.11-12).

16 грудня 2013 року позивач звернувся до
Маневицької селищної ради із заявою
про відміну договору оренди земельної
ділянки від 27 липня 2010 року та надання
йому в оренду земельної ділянки для
обслуговування житлового будинку та
надвірних споруд АДРЕСА_1, площею 0,1022 га
(а.с.9-10, 16).

Рішенням Маневицької селищної ради
Волинської області від 24 грудня 2013 року
№31/10 було відмовлено гр. ОСОБА_2 у
розірванні договору оренди земельної
ділянки від 27 липня 2010 року, площею 0, 057
га, що знаходиться АДРЕСА_1 та наданні
йому земельної ділянки в АДРЕСА_1,
загальною площею, 0, 1022 га для
обслуговування житлового будинку та
надвірних споруд в оренду терміном на 49
років у зв»язку з тим, що рішенням
Любешівського районного суду
Волинської області від 11 вересня 2012
року визнано недійсним виданий 11
березня 2008 року гр. ОСОБА_4 державний
акт на право власності на земельну
ділянку серії ЯГ №547409, яка розташована
АДРЕСА_1, а рішення вищезазначеного
суду щодо позбавлення права власності
гр. ОСОБА_4 на земельну ділянку АДРЕСА_1 -
відсутнє (а.с.17).

Допитаний в якості свідка
землевпорядник Маневицької селищної
ради ОСОБА_6 підтвердив, що селищна рада
відмовила позивачу у задоволенні заяви
саме тому, що у рішенні Любешівського
районного суду Волинської області від
11 вересня 2012 року нічого не вказано про
передачу права власності на земельну
ділянку і на даний час Маневицька
селищна рада не приймала рішення щодо
її вилучення.

Приписами частини 2 статті 377 ЦК
України унормовано, що у разі коли
житловий будинок, будівля або споруда
розміщені на земельній ділянці,
наданій в користування, то у разі їх
відчуження до набувача переходить
право користування тією частиною
земельної ділянки, на якій вони
розміщені, та частиною ділянки, яка
необхідна для їх обслуговування.

За змістом частини 2 статті 120 ЗК
України якщо жилий будинок, будівля або
споруда розміщені на земельній
ділянці, що перебуває у користуванні,
то в разі набуття права власності на ці
об»єкти до набувача переходить право
користування земельною ділянкою, на
якій вони розміщені, на тих самих
умовах і в тому ж обсязі, що були у
попереднього землекористувача.

Отже, правочини, що тягнуть
перехід права власності на нерухомий
об»єкт, одночасно є підставою для
переходу права на землю, проте
оформлення такого права здійснюється у
встановленому законом порядку.

Згідно зі статтею 125 Земельного
кодексу України право власності на
земельну ділянку, а також право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до статей 116, 123 цього ж
Кодексу громадяни та юридичні особи
набувають права власності та права
користування земельними ділянками із
земель державної або комунальної
власності за рішенням органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень,
визначених цим Кодексом, або за
результатами аукціону. Відмова органу
виконавчої влади чи органу місцевого
самоврядування у наданні земельної
ділянки у користування або залишення
клопотання без розгляду можуть бути
оскаржені до суду.

Відповідно до постанови Пленуму
Верховного Суду України від 16 квітня 2004
року №7 (із змінами і доповненнями,
внесеними постановою ПВСУ від 19
березня 2010 року №2) «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ» при розгляді справ за позовами
до органів виконавчої влади чи органів
місцевого самоврядування в разі
незгоди з рішеннями з питань,
віднесених у галузі земельних відносин
до їх компетенції (зокрема, про відмову
в передачі земельної ділянки у
власність чи користування, у продажі
земельної ділянки, в наданні дозволу і
вимог на розроблення проекту
відведення земельної ділянки тощо), суд
за наявності підстав для задоволення
позову визнає рішення такого органу
недійсним і зобов»язує його залежно
від характеру спору виконати певні
дії, передбачені його компетенцією (або
не вчиняти чи припинити їх), на захист
порушеного права, як цього вимагає
законодавство або надає право
позивачеві вчинити певні дії для
усунення порушень його права. Суд
вирішує ці питання по суті, якщо це
відповідає закону (наприклад, визнає
відповідно до ч.3 ст.1 ЗУ від 5 червня 2003
року №899-IV «Про порядок виділення в
натурі (на місцевості) земельних
ділянок власникам земельних часток
(паїв)» право на земельну частку (пай),
якщо районною (міською) державною
адміністрацією безпідставно
відмовлено у видачі документа, що
посвідчує право на земельну частку
(пай); вирішує відповідно до ч.4 ст.7 ЗУ
від 19 червня 2003 року №973- IV «Про
фермерське господарство» питання про
надання земельної ділянки у власність
або оренду для створення фермерського
господарства, якщо відповідна районна
(міська) державна адміністрація чи
орган місцевого самоврядування
безпідставно відмовили в цьому або,
незважаючи на рішення суду, що
зобов»язує їх розглянути заяву з цього
приводу, не розглядають її за наявності
необхідних документів). В інших
випадках суд не може вирішувати
питання, віднесені до компетенції
органів виконавчої влади чи органів
місцевого самоврядування, зокрема про
передачу земельних ділянок у постійне
користування, оренду, укладення чи
поновлення договору оренди земельної
ділянки, зміну цільового призначення
землі тощо.

Крім того, в судовому засіданні
представником відповідача заявлялись
клопотання про залучення в якості
співвідповідача або в якості третьої
особи ОСОБА_4, в задоволенні яких
заперечив позивач у даній справі
ОСОБА_2, мотивуючи тим, що спірні
правовідносини існують лише між ним та
Маневицької селищної радою, а тому
судом, на підставі вимог ст. ст. 11, 33-36
ЦПК України, було відмовлено в
задоволенні даних клопотань.

Зважаючи на вищевикладене та беручи до
уваги вимоги частини 1 ст. 11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі,
суд приходить висновку про відмову у
задоволенні позову.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 58, 60, 215 Цивільного
процесуального кодексу України, на
підставі ст. 377 Цивільного кодексу
України, ст.ст. 116, 120, 121, 123, 125 Земельного
кодексу України, суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову ОСОБА_2 до
Маневицької селищної ради Волинської
області про надання в оренду земельної
ділянки - відмовити.

На рішення суду може бути подано
апеляційну скаргу до Апеляційного суду
Волинської області через Маневицький
районний суд Волинської області
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні в судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя

Маневицького районного суду
І.С. Токарська