Провадження по справі № 2/522/1065/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2014 року

Приморський районний суд м. Одеси у
складі:

головуючого-судді -Абухіна Р.Д.,

за участю секретаря - Гонтар І.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
Департаменту комунальної власності
Одеської міської ради до ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа -
Одеська міська рада - "Про визнання
договору купівлі-продажу недійсним", -

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з позовом,
який у подальшому був уточнений, та за
останньою редакцією просить суд
визнати недійсним договір
купівлі-продажу від 01.09.2010 року,
укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_2
нежитлових підвальних приміщень,
загальною площею 48,3 кв.м., розташованих
за адресою: АДРЕСА_1, який нотаріально
посвідчений та зареєстрований в
реєстрі № 205734; витребувати у ОСОБА_3 ?
частину нежитлового приміщення
підвалу, площею 24,15 кв.м.( загальна площа
48,3 кв.м), розташованого за адресою:
АДРЕСА_1 на користь територіальної
громади м. Одеси, в особі Одеської
міської ради, в особі Департаменту
комунальної власності Одеської
міської ради; витребувати у ОСОБА_4 ?
частину нежитлового приміщення
підвалу, площею 24,15 кв.м., розташованого
за адресою: АДРЕСА_1, на користь
територіальної громади м. Одеси, в
особі Одеської міської ради; усунути
перешкоди у користуванні шляхом
виселення ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з
нежитлового приміщення підвалу,
загальною площею 48,3 кв. м., розташоване
за адресою: АДРЕСА_1; судові витрати
покласти на відповідача.

В обґрунтування позову позивач
посилається на те, що нежитлове
приміщення підвалу, загальною площею
48,3 кв.м., розташоване за адресою:
АДРЕСА_1, є комунальною власністю
Одеської міської ради згідно постанови
КМ України від 05.11.1991 року « Про
розмежування державного майна України
між загальнодержавною власністю і
власністю адміністративно-
територіальних одиниць ( комунальною
власністю)», рішенням Одеської
обласної ради народних депутатів №
266-XXI від 25.11.1991 року, яким весь житловий
і нежитловий фонд міста Одеси був
переданий у власність територіальної
громади м. Одеси, тобто в комунальну
власність. В ході проведення
інвентаризації позивачу стало відомо,
що заочним рішенням Приморського
районного суду м. Одеси від 14.09.2007 року,
за позовом ОСОБА_1 до ПРА ОМР було
визнано право власності на підвальне
приміщення, загальною площею 48,3 кв.м. в
будинку літ. « А», за адресою: АДРЕСА_1 за
ОСОБА_1 Вищезазначене заочне рішення
суду ухвалою від 10.08.2010 року скасовано,
справу призначено до нового розгляду. В
подальшому ухвалою Приморського
районного суду м. Одеси від 10.11.2010 року,
позовні вимоги залишено без розгляду.
Таким чином позивачі свої позовні
вимоги обгрунтовують тим, що право
власності ОСОБА_1 на спірне нежитлове
приміщення було оформлено на підставі
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 14.09.2007 року, яке в подальшому
було скасовано, отже ОСОБА_1 не набув
права власності на дане приміщення, та
договір купівлі- продажу від 01.09.2010
року, був укладений після скасування
рішення, а отже особою, яка не мала
право його укладати.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав в
повному обсязі з підстав, зазначених у
позові, та просив їх задовольнити.

Відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4,до
судового засідання не з'явились, про
дату, час та місце проведення судового
засідання повідомлені належним чином.

Представник відповідача ОСОБА_3 в
судовому засіданні позов не визнав,
заперечував проти його задоволення.
Надав до суду заперечення на позовну
заяву, в яких зазначив, що заперечує
проти визнання договору
купівлі-продажу нерухомого майна від
01.09.2010 року недійсним посилаючись на ті
обставини, що позивачем не надано
доказів належності спірного мана до
комунальної власності, тобто позивачем
не підтверджено право власності на
витребуване майно або інше право на
майно. Також зазначив, що відповідно до
діючого законодавства, вимога про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, за
правилами реституції може бути
пред'явлена тільки стороні недійсного
правочину, таким чином не підлягають
задоволенню позови власників майна
про визнання недійсними наступних
правочинів щодо відчуження цього
майна, які були вчинені після
недійсного правочину. Якщо ж набувач,
який набув майно за недійним
правочином, надалі відчужив таке майно
іншій особі, в суд потрібно звертатись
з віндикаційним позовом.

Представник третьої особи Одеської
міської ради в судовому засіданні
позовні вимоги підтримав, просив суд
задовольнити. В матеріалах справи
наявне клопотання представника
Одеської міської ради, відповідно до
якого Одеська міська рада позовні
вимоги не визнає, просить справу
розглядати за відсутності
представника. ( а.с. 44).

Суд ознайомившись та дослідивши
матеріали справи, Заслухавши пояснення
представників сторін, вважає, що
позовні вимоги задоволенню не
підлягають з наступних підстав. Судом
встановлені наступні фактичні
обставини:

Позивач вважає, що нежитлове
приміщення підвалу площею 48, 3 кв.м.,
розташоване за адресою: АДРЕСА_1 є
комунальною власністю Одеської
міської ради, згідно постанови
Кабінету міністрів України від 05.11.1991
року « Про розмежування державного
майна України між загальнодержавною
власністю і власністю
адміністративно-територіальних
одиниць ( комунальною власністю),
рішення Одеської обласної ради
народних депутатів № 266-ХХІ від 25.11.1991
року, яким весь житловий і нежитловий
фонд м. Одеси був переданий у власність
територіальної громади м. Одеси, тобто
в комунальну власність.

Відповідно до договору оренди від
16.06.2000 року № 4 укладеного з
представництвом по управлінню
комунальною власністю Одеської
міської ради та Одеською обласною
організацією спілки журналістів
України останньому було надано в
безоплатне користування нежитлове
приміщення підвалу, загальною площею 48,
3 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1,
що підтверджується копією договору,
наявною в матеріалах справи (а.с.13).

Згідно з рішенням Одеської міської
ради від 27.06.2006 року № 56-V «Про
впорядкування роботи виконавчих
органів Одеської міської ради по
виконанню функцій орендодавця
нежитлових приміщень, які є
комунальною власністю територіальної
громади м. Одеси, Представництво по
управлінню комунальною власністю
Одеської міської ради є єдиним
вповноваженим органом Одеської
міської ради з питань виконання
функцій орендодавця нежитлових
будівель ( споруд, приміщень), що
знаходяться у комунальній власності
територіальної громади м. Одеси.

Рішенням Одеської міської ради від
31.01.2011 року « Про затвердження
виконавчих органів, загальної
чисельності апарату Одеської міської
ради» було змінено найменування
Представництва на Департамент
комунальної власності Одеської
міської ради.

Відповідно до положення « Про
департамент комунальної власності
Одеської міської ради», затвердженого
рішенням Одеської міської ради від
28.02.2011 року № 384- VI, Департамент
комунальної власності Одеської
міської ради є правонаступником
Представництва по управлінню
комунальною власністю Одеської
міської ради.

Як вбачається з матеріалів справи,
заочним рішенням Приморського
районного суду м. Одеси від 14.09.2007 року
за позовом ОСОБА_1 до Приморської
районної адміністрації Одеської
міської ради визнано право власності
на підвальне приміщення, загальною
площею 48,3 кв.м. в будинку під літ. «А», за
адресою: АДРЕСА_1 за ОСОБА_1 .(а.с.7).

Ухвалою Приморського районного суду м.
Одеси від 10.08.2010 року вищезазначене
заочне рішення суду скасовано (а.с.8), в
подальшому ухвалою від 10.11.2010 року
позовні вимоги ОСОБА_1, залишено без
розгляду (а.с.10-11).

На підставі договору купівлі-продажу
нерухомого майна від 01.09.2010 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 спірне майно, на умовах
передбачених договором було передано
у власність ОСОБА_2, що підтверджується
копією договору, наявною в матеріалах
справи ( а.с.9).

Як вбачається з ч. 2 Договору на момент
укладення договору купівлі-продажу
спірне нерухоме майно належало ОСОБА_1
на підставі рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 01.09.2007 року
по справі № 2-7671/07, зареєстроване в КП
"ОМБТІ та РОН" 30.06.2010 року, запис №1544 в
книзі 97 неж - 109.

На підставі договору дарування
нежитлового підвального приміщення
від 03.12.2010 року, посвідченого приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_5, спірне
приміщення передано в дар ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, по ? частині кожному, що
підтверджується копією договору,
наявною в матеріалах справи ( а.с.12).

Проаналізувавши зазначені обставини,
підтверджені відповідними письмовими
доказами, суд приходить до наступних
висновків.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 27 ЦПК
України особи, які беруть участь у
справі, зобов'язані добросовісно
здійснювати свої процесуальні права і
виконувати процесуальні обов'язки.

Основним процесуальним обов'язком
позивача, відповідно до вимог ст. 60 ЦПК
України, є обов'язок доказування, тобто
позивач зобов'язаний довести ті
обставини, на які він посилається як на
підставу своїх вимог. Тому саме позивач
повинен надати докази, що
підтверджують наявність обставин,
зазначених статтею 388 Цивільного
Кодексу України, оскільки вона
встановлює спеціальні правила для
захисту такого права.

В порушення вищезазначених вимог
процесуального законодавства, при
розгляді справи, позивачем не надано, а
судом на знайдено доказів, які доводять
законність вимог позивача.

Так, позивач вважає, що спірне
нежитлове приміщення підвалу, є
комунальною власністю Одеської
міської ради, посилаючись на рішення
Одеської обласної ради народних
депутатів № 266-ХХІ від 25.11.1991 року, яке
прийнято на виконання Постанови КМУ №
311 від 05.11.1991 року, однак вищезазначеним
рішенням не визначений чіткий перелік
будинків, приміщень
житлового/нежитлового фонду, які
передані до комунальної власності
територіальної громади м. Одеси, а тому
у позивача відсутні докази, що саме це
спірне майно - приміщення підвалу
багатоквартирного будинку перейшло до
складу комунальної власності.

Відповідно до ч. 1 ст. 761 ЦК України,
право передання мана у найм має власник
речі або особа, якій належить майнові
права.

Оскільки 16.06.2000 року між позивачем та
Одеською обласною організацією Спілка
журналістів України було укладено
договір оренди приміщення підвалу
багатоквартирного будинку, що стало
основою для подальшої передачі даного
підвалу відповідачам, то в свою чергу
право передання майна у найм має
власник речі, яким позивач не
являється.

Згідно ст. 182 ЦК України, право
власності та інші речові права на
нерухомі речі, обтяження цих прав, їх
виникнення, перехід і припинення
підлягають державній реєстрації.
Державна реєстрація прав на
нерухомість є публічною, здійснюється
відповідним органом, який зобов'язаний
надавати інформацію про реєстрацію та
зареєстровані права в порядку,
встановленому законом.

Таким чином, на момент розпорядження
своїм майном, а саме на момент
виникнення відносин від передачі
позивачем приміщення підвалу
багатоквартирного будинку в оренду
Спілці журналістів, у позивача , як у
власника , повинні бути документи,
підтверджуючі його право власності .

Як вбачається з матеріалів справи,
приміщення підвалу багатоквартирного
будинку за територіальною громадою м.
Одеси в особі ОМР органами БТІ не
реєструвалось, що підтверджується
листом КП « ОМБТІ та РОН» від 29.11.2013
року за № 138-06/15/2 (а.с.81).

Отже, позивач не надав суду доказів, в
підтвердження того, що він здійснив
державну реєстрацію приміщення
підвалу багатоквартирного будинку.

За відсутності державної реєстрації
нерухомого майна органами БТІ, за
відсутності відомостей щодо
реєстрації права власності з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно, суд приходить до
висновку, що територіальна громада м.
Одеси в особі Одеської міської ради не
була власником спірного приміщення, у
зв'язку із чим її виконавчий орган-
Представництва по управлінню
комунальною Одеської міської ради не
мав повноважень на передачу нерухомого
майна в оренду.

Відповідно до ст. 12 ЦК України та
виходячи з приписів п. 10 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 6
листопада 2009 року № 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними" якщо
законом встановлені правові наслідки
недобросовісного або нерозумного
здійснення особою свого права,
вважається, що поведінка особи є
добросовісною та розумною, якщо інше не
встановлено судом.

Виходячи з того, що позивач не надав
суду жодного доказу того, що ОСОБА_2
станом на 01.09.2010 р., а ОСОБА_3 та ОСОБА_4
станом на 03.12.2010 р. - на час укладення
ними договорів купівлі-продажу та
дарування нежитлового приміщення
загальною площею 48,3 кв. м за адресою:
АДРЕСА_1, знали або могли знати про те,
що спірне приміщення придбане в особи,
яка не мала право його відчужувати, а
також приймаючи те, що право власності
на приміщення станом на момент його
відчуження було зареєстровано на праві
власності за продавцями (ОСОБА_1,
ОСОБА_2) посвідчувалися нотаріально,
повноваження відчужувачів на
розпорядження спірним майном та
відсутність перешкод для укладення
договорів купівлі-продажу та
дарування перевірялися нотаріусом при
посвідченні правочинів, суд вважає що
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 . є добросовісними
набувачами за договором дарування
нежитлового приміщення загальною
площею 48,3 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 від
03.12.2010.

Вимога позивача про визнання недійсним
договору купівлі-продажу нежитлового
приміщення загальною площею 48,3 кв. м за
адресою: АДРЕСА_1, укладеного 01.09.2010 р.
між ОСОБА_1, та ОСОБА_2 не підлягає
задоволенню оскільки вона є незаконною
та необґрунтованою.

Як зазначено в п.22 Постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 5 від 07.02.2014 року, якщо майно за
відплатним договором придбане в особи,
яка не мала права його відчужувати,
власник має право витребувати це майно
з незаконного володіння набувача
(статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації
(саме так обґрунтовано підставу позову)
пред'явлений позов про визнання
недійсними договорів про відчуження
майна, суду під час розгляду справи
слід мати на увазі правила, встановлені
статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди
повинні розмежовувати, що коли майно
придбано за договором в особи, яка не
мала права його відчужувати, то власник
має право на підставі статті 388 ЦК
звернутися до суду з позовом про
витребування майна у добросовісного
набувача, а не з позовом про визнання
договору про відчуження майна
недійсним. Це стосується не лише
випадків, коли укладено один договір із
порушенням закону, а й випадків, коли
спірне майно відчужено на підставі
наступних договорів.

Згідно ст. 34 Закону України "Про
нотаріат" посвідчення правочинів є
нотаріальною дією.

На підставі ст. 44 Закону України "Про
нотаріат" під час посвідчення
правочинів визначається обсяг
цивільної дієздатності фізичних осіб,
які беруть у них участь. Нотаріус
зобов'язаний встановити дійсні наміри
кожної із сторін до вчинення правочину,
який він посвідчує, а також відсутність
у сторін заперечень щодо кожної з умов
правочину. Встановлення дійсних
намірів кожного з учасників правочину
здійснюється шляхом встановлення
нотаріусом однакового розуміння
сторонами значення, умов правочину та
його правових наслідків для кожної із
сторін. Правочин посвідчується
нотаріусом, якщо кожна із сторін
однаково розуміє значення, умови
правочину та його правові наслідки, про
що свідчать особисті підписи сторін на
правочині.

Відповідно до ст. 55 Закону України "Про
нотаріат" угоди про відчуження та
заставу майна, що підлягає реєстрації,
посвідчуються за умови подання
документів, що підтверджують право
власності на майно, що відчужується або
заставляється.

Згідно ст. 5 Закону України "Про
нотаріат" нотаріус зобов'язаний
відмовити у вчиненні нотаріальної дії
в разі її невідповідності
законодавству України або міжнародним
договорам.

На підставі ст. 49 Закону України "Про
нотаріат" підставами для відмови
нотаріусом у вчиненні нотаріальної дії
є, крім іншого, суперечливість
вчинюваної дії законодавству України;
неподання відомостей (інформації) та
документів, необхідних для вчинення
нотаріальної дії; сумніви у тому, що
фізична особа, яка звернулася за
вчиненням нотаріальної дії, усвідомлює
значення, зміст, правові наслідки цієї
дії.

Враховуючи викладене, а також
приймаючи до уваги неподання позивачем
доказів недодержання сторонами
оспорюваних правочинів положень ст. 203
ЦК України, суд приходить до висновку
про відповідність договорів
купівлі-продажу та дарування
нежитлового приміщення загальною
площею 48,3 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 від
03.12.2010 р. та від 01.09.2010 р. загальним
вимогам, додержання яких є необхідним
для чинності правочину.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень"
обов'язковій державній реєстрації
підлягають речові права та обтяження
на нерухоме майно, розміщене на
території України, що належить
фізичним та юридичним особам, державі в
особі органів, уповноважених управляти
державним майном, іноземцям та особам
без громадянства, іноземним юридичним
особам, міжнародним організаціям,
іноземним державам, а також
територіальним громадам в особі
органів місцевого самоврядування, а
саме: право власності на нерухоме
майно.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень" державна
реєстрація прав є обов'язковою. Права
на нерухоме майно та їх обтяження, які
підлягають державній реєстрації
відповідно до цього Закону, виникають з
моменту такої реєстрації.

Оскільки на момент укладення договору
купівлі-продажу нежитлового
приміщення загальною площею 48, 3 кв. м за
адресою: АДРЕСА_1 від 01.09.2010 право
власності на вказаний об'єкт
нерухомості було у встановленому
чинним законодавством порядку
зареєстровано на праві приватної
власності за фізичною особою - ОСОБА_1 і
правочин відбувався за його волею, він
не може бути кваліфікований як
правочин, спрямований на порушення
конституційних прав і свобод людини і
громадянина, знищення, пошкодження
майна фізичної або юридичної особи,
держави, Автономної Республіки Крим,
територіальної громади, незаконне
заволодіння ним. Теж саме стосується і
договору дарування спірних приміщень
від 03.12.2010 року.

Відповідно до ст. 388 Цивільного Кодексу
України якщо майно за відплатним
договором придбане в особи, яка не мала
права його відчужувати, про що набувач
не знав і не міг знати (добросовісний
набувач), власник має право витребувати
це майно від набувача лише у разі, якщо
майно: 1) було загублене власником або
особою, якій він передав майно у
володіння; 2) було викрадене у власника
або особи, якій він передав майно у
володіння; 3) вибуло з володіння
власника або особи, якій він передав
майно у володіння, не з їхньої волі
іншим шляхом.

Відповідно до положень ч. 3, 4 ст. 334 ЦК
України право власності на майно за
договором, який підлягає нотаріальному
посвідченню, виникає у набувача з
моменту такого посвідчення; якщо
договір про відчуження майна підлягає
державній реєстрації, право власності
у набувача виникає з моменту такої
реєстрації.

Власником спірного приміщення на
момент його дарування ОСОБА_3 та ОСОБА_4
була ОСОБА_2, що підтверджується
договором купівлі-продажу від 01.09.2010 р.з
володіння поза її волі майно не
виходило, її в неї ніхто не викрадав і
вона нею розпорядилася на свій розсуд -
подарувала ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Ніякого
відношення до попередніх операцій з
приміщенням ОСОБА_3, та ОСОБА_4, не мали,
тому підстави для витребування майна
від них відсутні.

Враховуючи викладене суд приходить до
висновку , що позивач по справі не був
власником спірного майна, підтверджень
виникнення права власності на них, та
на підставі яких повинна проводитись
державна реєстрація права власності на
об'єкт нерухомого майна, надано суду не
було.

Крім того, суд вважає, що обставини
справи свідчать про відсутність
підстав для застосування до спірних
правовідносин положень ст. 388 ЦК
України взагалі.

Так, ОСОБА_1 набув право власності на
спірне майно не підставі рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 14.09.2007 року по справі № 2-7671/07. В
даному випадку майно вибуло з
власності позивача не на підставі
правочину, а на підставі рішення суду. В
подальшому майно було реалізовано
ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 на підставі
договору купівлі-продажу від 01.09.2010 р.
посвідченого приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_6, р/н 620.

Як вже зазначалося вище, ухвалою
Приморського районного суду м. Одеси
від 10.08.2010 року вищезазначене заочне
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 14.09.2007року скасовано. Ухвалою
Приморського районного суду м. Одеси
від 10.11.2010 року, у зв'язку із повторною
неявкою, належним чином повідомленого
позивача, до судового засідання
позовні вимоги ОСОБА_1, до Приморської
районної адміністрації Одеської
міської ради залишено без розгляду.

Суд, на підставі сукупності зібраних по
справі доказів, прийшов до
обґрунтованого висновку, що вимоги
позивача є необґрунтованими та такими,
що не підлягають задоволенню..

Висновки суду відповідають вимогам
норм права, на які посилається суд під
час розгляду справи і фактичним
обставинам по справі, а також
підтверджується зібраними по справі
доказами.

У рішенні суду повно відображені
обставини, які мають значення для даної
справи, висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки, які є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

На підставі викладеного, керуючись 12, 16,
182, 203, 215, 228, 334, 388 ЦК України, ст. ст. 7, 8, 10,
15, 209, 212-215, 223, 294 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Департаменту
комунальної власності Одеської
міської ради до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, третя особа - Одеська міська
рада - "Про визнання договору
купівлі-продажу недійсним", -відмовити
повністю.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Одеської області через Приморський
районний суд м. Одеси протягом десяти
днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні в судовому засіданні під
час проголошення рішення можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання її копії.

Суддя
Абухін Р.Д.