Ухвала

іменем україни

7 травня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Євтушенко О.І.,
Карпенко С.О.,

Ситнік О.М.,
Юровської
Г.В.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором,

за касаційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПриватБанк» на
рішення Калуського міськрайонного
суду Івано-Франківської області від 13
грудня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Івано-Франківської області від 6
лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ
«ПриватБанк») звернулося до суду з
позовом до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
в розмірі 26 106,93 грн, яка складається з:
заборгованості за кредитом - 2 107,85 грн;
заборгованості по процентам за
користування кредитом - 10 107,05 грн;
заборгованості по комісії за
користування кредитом - 296,88 грн; пені за
несвоєчасне виконання зобов'язання за
договором; штрафу, передбаченого
договором - 11 875,77 грн; штрафу (фіксована
частина) - 500 грн та штрафу (процентна
складова) - 1 219,38 грн.

Посилалося на те, що 5
грудня 2006 року між сторонами був
укладений кредитний договір № IFI0RX06500301,
відповідно до якого відповідачу був
наданий кредит у розмірі 2 473,90 грн зі
сплатою 24 % річних строком на один рік.
Відповідач порушив умови кредитного
договору, внаслідок чого утворилась
вищезазначена заборгованість.

Рішенням Калуського міськрайонного
суду Івано-Франківської області від 13
грудня 2013 року в задоволенні позовних
вимог відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду
Івано-Франківської області від 6 лютого
2014 року рішення Калуського
міськрайонного суду
Івано-Франківської області від 13
грудня 2013 року залишено без змін.

У касаційній скарзі представник ПАТ КБ
«ПриватБанк» - Шуліка А.В. просить
скасувати оскаржувані судові рішення
та справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції, мотивуючи свої
вимоги порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції, з яким
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що позивач пропустив
строк позовної давності для вимоги про
повернення кредиту, строк давності
якого минув.

Проте погодитись із таким висновком
судів не можна, оскільки суди дійшли
його з порушенням норм матеріального
та процесуального права.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин; 5) чи слід позов
задовольнити або в позові відмовити; 6)
як розподілити між сторонами судові
витрати; 7) чи є підстави допустити
негайне виконання судового рішення; 8)
чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Судами встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що 5 грудня 2006 року
між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3 було
укладено кредитний договір № IFI0RX06500301,
згідно з умовами якого відповідачу був
наданий кредит у розмірі 2 473,90 зі
сплатою 24 % на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом, строком на
один рік. Свої зобов'язання за
кредитним договором у повному обсязі
ОСОБА_3 не виконав і станом на 26 вересня
2013 року утворилася заборгованість у
розмірі 26 106,93 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України
строком договору є час, протягом якого
сторони можуть здійснити свої права і
виконати свої обов'язки відповідно до
договору.

Статтею 256 ЦК України визначено, що
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки, а відповідно до
вимог ч. 5 ст. 261 ЦК України за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання.

Частиною 1 ст. 259 ЦК України позовна
давність, встановлена законом, може
бути збільшена за домовленістю сторін.

Сплив позовної давності є підставою
для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК
України). Якщо суд визнає поважними
причини пропущення позовної давності,
порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст.
267 ЦК України).

ЦК України не передбачає заборони
пред'явлення окремих вимог у зв'язку з
пропущенням позовної давності.

Згідно з ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення.

Пункт 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів», яким
кредитодавцю забороняється вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув, у системному
зв'язку з самою ч. 11 ст. 11 зазначеного
Закону стосується позасудового
порядку повернення споживчого кредиту
і спрямований на те, щоб встановити
судовий контроль за вирішенням таких
вимог кредитодавця з метою захисту
прав споживача як слабшої сторони
договору споживчого кредиту.

Суди, пославшись на п. 31 постанови
пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 березня 2012
року № 5 «Про практику розгляду судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
не звернули уваги на зміни в
законодавстві й на те, що в зазначеному
пункті постанови роз'яснюються
застосування ч. 13, а не ч. 11 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів».

Отже, для застосування позовної
давності необхідна заява відповідача,
якої у справі немає.

Крім того, відповідно до п. 5.5 Умов
надання споживчого кредиту фізичним
особам («Розстрочка») (Стандарт) термін
позовної давності по вимогах про
стягнення кредиту, процентів за
користування кредитом, винагороди,
неустойки - пені, штрафів за даним
договором встановлюється сторонами
тривалістю у п'ять років.

Таким чином, сторони у письмовій формі
домовились про збільшення строку
позовної давності відносно стягнення
заборгованості за кредитом до п'яти
років, що не заборонено ст. 259 ЦК
України.

Отже висновок судів про відмову в
задоволенні позову у зв'язку зі спливом
строку позовної давності незалежно від
наявності заяви сторони у спорі щодо
вимог про повернення споживчого
кредиту та без з'ясування причин
пропущення строку позовної давності є
передчасним.

Суд першої інстанції в порушення вимог
ст. ст. 212-215 ЦПК України на зазначені
положення закону уваги не звернув,
доводів позивача належним чином не
перевірив та дійшов передчасного
висновку про застосування строків
позовної давності без заяви
відповідача про її застосування.

Суд апеляційної інстанції в порушення
вимог ст.ст. 303, 315 ЦПК України належним
чином не перевірив доводів апеляційної
скарги, в ухвалі не зазначив конкретні
обставини і факти, що спростовують такі
доводи, і залишив рішення суду першої
інстанції без змін.

Згідно з ч. 2 ст. 338 ЦПК України підставою
для скасування судових рішень судів
першої та (або) апеляційної інстанцій і
направлення справи на новий судовий
розгляд є порушення норм
процесуального права, що унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Калуського
міськрайонного суду
Івано-Франківської області від 13
грудня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Івано-Франківської області від 6
лютого 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий М.А. МакарчукСудді:О.І.
Євтушенко С.О. Карпенко О.М. Ситнік
Г.В. Юровська