Ухвала

Іменем України

07 травня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Ткачука О.С. Висоцької В.С.
Кафідової О.В.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про визнання договорів
дарування недійсними за касаційною
скаргою ОСОБА_5 на рішення
Житомирського районного суду
Житомирської області від 23 жовтня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Житомирської області від 18 грудня 2013
року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що 26 серпня 2010 року вона уклала із
ОСОБА_5 договори дарування житлового
будинку АДРЕСА_1 та земельної ділянки,
загальною площею 0,1658 га, розташованої
за тією ж адресою. Зважаючи на її
неосвіченість (два класи початкової
школи) та нероз'яснення умов та
наслідків указаних договорів
договорів, вона вважала, що укладає
договір довічного утримання, а не
договори дарування, тобто уклала їх під
впливом помилки. Враховуючи викладене
та з урахуванням уточнення позовних
вимог, позивачка просила визнати
зазначені договори дарування
недійсним.

Рішенням Житомирського районного суду
Житомирської області від 23 жовтня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Житомирської
області від 18 грудня 2013 року, визнано
договори дарування житлового будинку
АДРЕСА_1 та земельної ділянки,
загальною площею 0,1658 га, розташованої
за тією ж адресою, недійсними.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати судові рішення, посилаючись
на порушення судами норм матеріального
та процесуального права, й направити
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що судові рішення
ухвалені з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Задовольняючи позов, суди, на підставі
поданих сторонами документів, які
належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК
України), дійшли до правильного
висновку про те, що позивачка, якій
більше 80 років і яка не має іншого
житла, під впливом помилки замість
договору довічного утримання уклала із
відповідачкою договір дарування
житлового будинку і земельної ділянки.

Доводи касаційної скарги стосуються
переоцінки доказів, що знаходиться
поза межами повноважень суду
касаційної інстанції (ст. 335 ЦПК
України).

Ураховуючи викладене та положення ч. 3
ст. 332 ЦПК України, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
касаційну скаргу і залишити судові
рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Житомирського районного суду
Житомирської області від 23 жовтня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Житомирської області від 18 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Ткачук О.С. Висоцька В.С.
Кафідова О.В.