Справа № 434/3283/13-ц
Провадження № 22ц/782/5253/13
РІШЕННЯ

іменем України

14 січня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у
складі:

головуючого судді - Авалян Н.М.

суддів - Назарової М.В., Туренка С.І.

при секретарі - Аліханян Г.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду апеляційні
скарги Луганського міського
комунального підприємства
«Теплокомуненерго» та ОСОБА_1 на
рішення Артемівського районного суду
міста Луганська від 19 листопада 2013 року
в цивільній справі за позовом
Луганського міського комунального
підприємства «Теплокомуненерго» до
ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за
комунальні послуги, -

ВСТАНОВИЛА :

В обґрунтування позову, з яким позивач
звернувся до суду 23 квітня 2013 року,
зазначено, що в квартиру за місцем
проживання відповідача за адресою:
АДРЕСА_1 позивач поставляє теплову
енергію. Оскільки відповідач своєчасно
не здійснював розрахунок за спожиті
послуги, за ним утворилась
заборгованість за період з 01 липня 1996
року по 01 липня 2012 року. Посилаючись на
вказані обставини, позивач просив
стягнути з відповідача заборгованість
за послугу теплопостачання та
гарячого водопостачання в розмірі 8
675,96 грн., а також за несвоєчасне
виконання зобов'язання по сплаті
комунальної послуги втрати від
інфляційних процесів в розмірі 3 694,68
грн., а також 3% річних в розмірі 1 278,99
грн., а всього 13 649,63 грн.

12 червня 2013 року позивачем була подана
уточнена позовна заява про стягнення з
відповідача заборгованості з
житлово-комунальних послуг за період з
01 липня 1996 року по 01 червня 2013 року в
розмірі 9 001,35 грн., а також за
несвоєчасне виконання зобов'язання по
сплаті комунальної послуги втрати від
інфляційних процесів в розмірі 3 735,87
грн., а також 3% річних в розмірі 1 488,43
грн., а всього 14 225,65 грн.

Таким чином, первинно заявлені позовні
вимоги були доповнені вимогою про
стягнення заборгованості, яка
утворилась за період з 01 липня 2012 року
по 01 червня 2013 року, а також стягнення
за вказаний період втрат від
інфляційних процесів та 3% річних.

Однак, в зазначеній частині позовні
вимоги не були розглянуті судом першої
інстанції. Предметом судового розгляду
були первинно заявлені позовні вимоги.

Рішенням Артемівського районного суду
міста Луганська від 19 листопада 2013
року позов задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ЛМКП
«Теплокомуненерго» заборгованість за
період з 01 грудня 2009 року по 01 липня 2012
року з урахуванням індексу інфляції та
3% річних в розмірі 5 231,59 грн.

В апеляційній скарзі позивач, не
погоджуючись з рішенням суду, просить
його скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення позову в
повному обсязі, посилаючись його
незаконність та необґрунтованість, а
також на порушення судом норм
процесуального права при вирішенні
питання про допуск до участі у справі
представника відповідача,
повноваження якого підтверджені
довіреністю, оформленою з порушенням
вимог законодавства.

В апеляційній скарзі відповідач, також
не погоджуючись з рішенням суду,
просить його змінити і ухвалити нове
рішення про часткове задоволення
позову, посилаючись на порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, а також судовій практиці
розгляду аналогічних справ. Доводи
апеляційної скарги зводяться до
наступного: 1) суд першої інстанції
неправильно застосував норми
матеріального права щодо загального та
спеціального строків позовної
давності; 2) суд першої інстанції
помилково задовольнив позов в частині
стягнення інфляційних втрат та 3%
річних, до заборгованості за
житлово-комунальні послуги не
передбачені такі нарахування.
Натомість, спеціальним законодавством
передбачено нарахування пені за
несвоєчасну сплату жилого-комунальних
послуг; 3) відповідач не погоджується з
наданим позивачем розрахунком
інфляційних втрат та 3% річних.
Відповідачем визнається позов про
стягнення з нього заборгованості в
розмірі 1 880,08 грн. за період з квітня 2010
року по червень 2012 року включно, без
нарахування інфляційних втрат та 3%
річних.

Колегія суддів, перевіривши матеріали
справи, заслухавши сторони, надавши
оцінку правильності застосування
судом норм матеріального та
процесуального права в межах доводів
апеляційної скарги вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції скасуванню, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суду першої інстанції.

Відповідно до п.п.1,2,3 ч.1 ст.307 ЦПК
України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право залишити рішення його без змін,
скасувати рішення і ухвалити нове
рішення по суті позовних вимог або
змінити рішення.

Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.309 ЦПК України
підставами для зміни чи скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є: 1) неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для
справи; 2) недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими; 3)
невідповід-ність висновків суду
обставинам справи; 4) порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права. Норми матеріального права
вважаються порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано
закон, який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті рішення лише тільки з формальних
міркувань.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції в
частині вирішення спору відповідає
зазначеним вимогам закону.

З матеріалів справи вбачається, що
квартира АДРЕСА_1 є місцем проживання
відповідача та була ним приватизована
01 лютого 2007 року. Квартира розташована
в багатоквартирному житловому будинку,
обладнаному централізованою системою
опалення.

На ім'я відповідача відкритий особовий
рахунок НОМЕР_1, на який позивачем
нараховується плата за послуги
теплопостачання, яка відповідачем за
спірний період часу не сплачувалась.

Відповідно до особового рахунку
нарахована заборгованість за теплову
енергію станом за період з 01 липня 1996
року по 01 липня 2012 року складає в
сумарному виразі 8 675,96 грн.

Задовольняючи позов частково, суд
першої інстанції виходив з того, що між
сторонами існували фактичні договірні
відносини з приводу надання та
споживання житлово-комунальної
послуги теплопостачання та гарячого
водопостачання, оплату яких відповідач
за спірний період не здійснював, через
що виникла заборгованість. При цьому
суд першої інстанції застосував
правила позовної давності до вимог про
стягнення заборгованості за період 01
липня 1996 року по 30 листопада 2009 року
включно, стягнувши з відповідача на
користь позивача заборгованість в
межах строку позовної давності в
розмірі 3 325,18 грн., а також нараховані в
межах строку позовної давності
інфляційні втрати в розмірі 1 416,17 грн.,
а також 3% річних в розмірі 490,24 грн.

Цей висновок суду відповідає
обставинам справи та нормам
матеріального права, які правильно
застосовані судом до правовідносин
сторін з приводу надання та споживання
житлово-комунальних послуг.

Відповідач є виробником комунальної
послуги - теплопостачання та гарячого
водопостачання в квартиру, власником
якої є відповідач, який є споживачем
вказаної послуги.

Згідно з ч.1 ст.10 ЦК України цивільні
права та обов'язки виникають із дій
осіб, що передбачені актами цивільного
законодавства, а також дій осіб, що не
передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права та
обов'язки.

Відповідно до ст. 4 п. 4 ЦК України актами
цивільного законодавства є також
постанови Кабінету Міністрів України.

За відсутності письмового договору
права та обов'язки сторін врегульовані
Правилами надання послуг з
централізованого опалення, постачання
холодної та гарячої води і
водовідведення та типового договору
про надання послуг з централізованого
опалення, постачання холодної та
гарячої води і водовідведення,
затвердженими Постановою Кабінету
Міністрів України №630 від 21 липня 2005
року, а також відповідними нормами
Закону України «Про житлово-комунальні
послуги», Житлового кодексу України,
Цивільного кодексу України, що
регулюють правові відносини щодо
сплати комунальних послуг та загальні
положення про зобов'язання.

Оскільки відповідач не виконав
покладеного на нього законом
зобов'язання по оплаті
житлово-комунальних послуг, позивач
вправі вимагати стягнення з
відповідача заборгованості в судовому
порядку.

Задовольняючи позов про стягнення
інфляційних нарахувань та 3% річних, суд
першої інстанції виходив з того, що до
правовідносин сторін підлягає
застосуванню правила ст.625 ЦК України
про відповідальність за прострочення
грошового зобов'язання.

Цей висновок суду першої інстанції
колегія суддів вважає правильним,
виходячи з наступного.

Зазначена правова норма
передбачає відповідальність за
неналежне виконання грошового
зобов'язання у вигляді сплати інфляції
за весь час прострочення, а також 3%
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Виходячи з правових позицій,
викладених Верховним Судом України
(постанова від 06 червня 2012 р. № 6-49цс,
постанова від 20 червня 2012 р. у справі №
6-68 цс 12), на правовідносини, які виникли
між сторонами на підставі договору про
надання послуг з централізованого
опалення та постачання гарячої води,
щодо оплати отриманих
житлово-комунальних послуг, якому
кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1
ст. 509 ЦК України) щодо отримання
грошових коштів за надані послуги, є
грошовим зобов'язанням. У зв'язку з цим
на зазначені правовідносини
поширюється дія норми ч. 2 ст. 625 ЦК
України, як спеціальний вид
цивільно-правової відповідальності за
прострочення виконання грошового
зобов'язання. Передбачена п. 10 ч. З ст. 20
Закону України від 24 червня 2004 р. № 1875-IV
«Про житлово-комунальні послуги» норма
щодо відповідальності боржника за
несвоєчасне здійснення оплати за
житлово-комунальні послуги у вигляді
пені не виключає застосування
наслідків, встановлених ч. 2 ст. 625 ЦК
України.

Зазначені постанови Верховного Суду
України відповідно до ст.360-7 ЦПК
України є обов'язковими для всіх судів
України.

У зв'язку з цим доводи апеляційної
скарги відповідача про
необґрунтованість позову в зазначеній
частині не заслуговують на увагу.

Також не заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги відповідача про
його незгоду з розрахунком інфляційних
нарахувань, а також 3% річних, оскільки
ці доводи є голослівними та
спростовуються наданим позивачем
розрахунком, в якому відображені:
щомісячні нарахування плати за
житлово-комунальні послуги, відомості
про оплату , індекс інфляції, який
відповідає офіційним статистичним
даним, кількість днів кожного місяця
для визначення кількості днів
прострочення грошового зобов'язання, а
також розраховані щомісячно
інфляційні нарахування та 3% річних.

Також не заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги відповідача про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального права про
застосування строків позовної
давності, оскільки вони основані на
помилковому їх тлумаченні.

Правова природа стягнення
заборгованості за житлово-комунальні
послуги така, що строк позовної
давності щодо її стягнення
обчислюється по кожному місяцю, за яким
нараховується плата за спожиті послуги
окремо. Право на позов про стягнення
заборгованості за кожен місяць виникає
щомісяця на відповідну суму, а позовна
давність обчислюється з того місяця,
коли кредитор дізнався або повинен був
дізнатися про порушення права.

З 01 січня 2004 року (з моменту набрання
чинності ЦК України) позовна давність
застосовується лише за заявою сторони
у спорі (ч.ч.3,4 ст.267 ЦК України) а в
період дії ЦК України в редакції 1963
року позовна давність застосовувалась
за клопотанням про поновлення строку.

Враховуючи, що частина правовідносини
сторін виникла до набрання чинності ЦК
України в редакції з 01 січня 2004 року,
підлягають застосуванню правила
позовної давності, встановлені ЦК
України в редакції 1963 року, якими
передбачено наступне.

Відповідно до ст.ст.71,75,80 ЦК України в
редакції 1963 року загальний строк для
захисту права за позовом особи, право
якої порушене (позовна давність),
встановлюється в три роки. Позовна
давність застосовується судом
незалежно від заяви сторін. Сплив
строку позовної давності до подання
позову є підставою для відмови в
позові. Якщо суд визнає поважною
причину пропуску строку позовної
давності, порушене право підлягає
захисту.

Аналогічні норми щодо загального
трирічного строку позовної давності
містяться в ст.257 ЦК України, чинного з 01
січня 2004 року.

Відповідно до ст. 264 ЦК України перебіг
позовної давності переривається у разі
пред'явлення особою позову до одного із
кількох боржників, а також якщо
предметом позову є лише частина вимоги,
право на яку має позивач. Після
переривання перебіг позовної давності
починається заново. Час, що минув до
переривання перебігу позовної
давності, до нового строку не
зараховується.

Позовна заява щодо вимог, зазначених у
ч. 1 ст. 96 ЦПК України (про стягнення
заборгованості з комунальних послуг),
може бути подана тільки в разі відмови
у прийнятті заяви про видачу судового
наказу або скасування його судом (ч. 3
ст. 118 ЦПК України).

Таким чином, подання заяви про видачу
судового наказу як особливої форми
судового рішення перериває перебіг
позовної давності.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач звернувся до суду 23 квітня 2013
року з вимогою про стягнення
заборгованості, яка утворилась з 01
липня 1996 року по 01 липня 2012 року.

До звернення з позовом позивач
звертався до суду з заявою про видачу
судового наказу про стягнення
заборгованості за вказаний в
зазначеному позові розмірі. У видачі
наказу було відмовлено ухвалою
Артемівського районного суду
м.Луганська від 05 грудня 2012 року.

Оскільки з позовною заявою з тими
самими вимогами після відмови у видачі
судового наказу, позивач звернувся
до суду до спливу трирічного строку з
моменту відмови у видачі наказу,
позивачем не була пропущена позовна
давність за вимогою про стягнення
заборгованості, що утворилась з грудня
2009 року.

Доводи апеляційної скарги про те, що до
вимог про стягнення інфляційних втрат,
а також 3% річних суд помилково не
застосовував скорочений строк
позовної давності в один рік, є
помилковим.

За змістом ч.2 ст.258 ЦК України позовна
давність в один рік застосовується,
до вимог: 1) про стягнення неустойки
(штрафу, пені); 2) про спростування
недостовірної інформації, поміщеної у
засобах масової інформації. 3) про
переведення на співвласника прав та
обов'язків покупця у разі порушення
переважного права купівлі частки у
праві спільної часткової власності); 4)
у зв'язку з недоліками проданого
товару; 5) про розірвання договору
дарування; 6) у зв'язку з перевезенням
вантажу, пошти ; 7) про оскарження дій
виконавця заповіту .

Наведений перелік вимог, до який
застосовується скорочений строк
позовної давності в один рік, є
вичерпним.

Відповідач помилково вважає, що до
позовних вимог про стягнення
інфляційних нарахувань, а також 3%
річних підлягає застосуванню п.1 ч.2
ст.258 ЦК України оскільки поняття
«неустойка» та «відповідальність за
прострочення грошового зобов'язання»
не є тотожними і регулюються різними
правовими нормами.

Поняття неустойки (штрафу, пені)
визначені в ст.549 ЦК України.

Стягнення інфляційних нарахувань, а
також 3% річних врегульовані ст.625 ЦК
України про відповідальність за
прострочення грошового зобов'язання.
До зазначених вимог скорочений строк
позовної давності не застосовується.

За таких обставин колегія суддів не
вбачає підстав для скасування чи зміни
рішення суду в частині застосування
строків позовної давності, перебіг
якої судом першої інстанції визначений
правильно.

Доводи апеляційної скарги
позивача про порушення судом норм
процесуального права безпідставним
допуском до участі в справі
представника відповідача,
повноваження якого не підтверджені
належним чином, не заслуговують на
увагу, оскільки не впливають на
правильність висновків суду.

За змістом ст. ст.38,40,42 ЦПК України
відповідач мав право брати участь в
суді особисто або через представника,
повноваження якого мають бути
підтверджені довіреністю. Така
довіреність фізичної особи може бути
завірена посадовою особою організації,
в якій довіритель працює.

На підтвердження повноважень
представника суду була надана
довіреність від 01 серпня 2012 року,
завірена головою правління АТВТ
«ЛуганськоблМЖКбуд» Морозовим С.І. та
контракт про роботу відповідача в
зазначеному Товаристві. Між тим, суд
першої інстанції не звернув уваги на
зміст контракту від 01 серпня 2012 року,
яким сторони домовились про те, що
ОСОБА_1 приймається на роботу з 01 серпня
2013 року, тобто через рік з моменту
підписання контракту. Таким чином, з
огляду на те, що трудові відносини за
контрактом на момент завірення
довіреності не виникли, за законом вона
не могла бути завірена посадовою
особою АТВТ «ЛуганськоблМЖКбуд». Крім
того, ОСОБА_1 довірив представництво
своїх інтересів в суді саме тій
посадовій особі, яка підписала
контракт та завірила довіреність, що не
передбачено законодавством.

Однак, участь у справі
представника за неналежно оформленою
довіреністю не привела до
неправильного вирішення справи. Крім
того, відповідач особисто приймав
участь в судових засіданнях, чим не
були порушені його процесуальні права.

У зв'язку з вищевикладеним
колегія суддів не вбачає підстав для
зміни чи скасування рішення суду в
частині часткового задоволення позову.

Разом з тим рішення суду підлягає зміні
в частині розподілу судових витрат,
оскільки судом першої інстанції при
вирішенні питання про розподіл судових
витрат не враховані положення ст.88 ЦПК
України щодо пропорційності у разі
часткового задоволення позову.

Оскільки судом першої інстанції
задоволено 37% від заявлених позовних
вимог, то саме в зазначеній пропорції
підлягають відшкодуванню відповідачем
понесені позивачем витрати по сплаті
судового збору, що в сумарному виразі
становить 84,88 грн. (37% від 229,40 грн.)

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.3, 309 ч.1 п.4, 313-317,
319, 323-325, 327 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційні скарги Луганського
міського комунального підприємства
«Теплокомуненерго» та ОСОБА_1
задовольнити частково.

Рішення Артемівського районного
суду міста Луганська від 19 листопада 2013
року змінити в частині розподілу
судових витрат, вказавши, що підлягає
стягненню з ОСОБА_1 на користь
Луганського міського комунального
підприємства «Теплокомуненерго»
судовий збір в розмірі 84,88 грн.

В іншій частині рішення суду
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржено протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили шляхом подання
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя: (підпис)

Судді: (підписи)

Згідно з оригіналом

Суддя: