РІШЕННЯ

Іменем України

„06" лютого 2014 року

Амур-Нижньодніпровський районний
суд м. Дніпропетровська у складі:

головуючого - судді Спаї В.В.,

секретар - Шахназарян М.А.,

за участі позивача - ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську у
порядку заочного розгляду цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
виселення,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду із
даним позовом, в його обґрунтування
посилаючись на те, що є власником 52/100
частин домоволодіння АДРЕСА_1; інші 48/100
частин належать відповідачу. Згідно
рішення Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
17.11.2011 р. позивачу було виділено в
домоволодінні АДРЕСА_1, що складає 52/100
частин домоволодіння з наступними
приміщеннями: 1-2 площею 4,0 в.м, 1-5 площею
6,5 кв.м, та 2.-5 площею 7-9 кв.м з
господарськими дворовими будовами та
спорудами: льох під «А-1», ? частина
сараю Б, ? частина вбиральні И, ? частина
літнього душу З, ? частина огорож 1-4, ?
частина водо колонки 5, ? замощенні І;
дійсна вартість 52/100 частин
домоволодіння АДРЕСА_1 становить 180 733,00
грн.

Як зазначається позивачем при
зверненні до суду 14.02.2013 р. відповідач
попросив позивача надати йому у
тимчасове користування дві належних
позивачу кімнати до кінця
опалювального сезону, про що надав
розписку, утім, порушив зобов'язання та
не звільнив зайняті кімнати.

Предмет позову становить вимога
про зобов'язання відповідача усунути
ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права
користування власністю шляхом
виселення ОСОБА_2 без надання іншого
житлового приміщення з належних
позивачу двох кімнат.

У судовому засіданні позивача
вимоги позову підтримала повністю,
надала пояснення, аналогічні
викладеним в позовній заяві, та просив
суд повністю задовольнити поданий
позов.

За ст. 224 ЦПК у разі неявки в судове
засідання відповідача, який належним
чином повідомлений і від якого не
надійшло заяви про розгляд справи за
його відсутності або якщо повідомлені
ним причини неявки визнані
неповажними, суд може ухвалити заочне
рішення на підставі наявних у справі
доказів, якщо позивач не заперечує
проти такого вирішення справи.

Відповідач у судове засідання не
з'явилася, причини неявки суду не
повідомила, позивачем предмет та
підстава позову не змінювалися та
позивач висловився про заочний розгляд
справи, тому справа ухвалою суду
розглядалася у порядку заочного
розгляду.

Суд, заслухав пояснення
представник позивача та дослідив
докази в межах заявлених вимог
згідно ст. 11 ЦПК України, дійшов до
висновку про наявність підстав для
задоволення позову повністю,
виходячи з наступного.

За ст. 41 Конституції України кожен
має право володіти, користуватися і
розпоряджатися своєю власністю,
результатами своєї інтелектуальної,
творчої діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб; на виконання ч. 1 та ч. 2
ст. 317 ЦК України власникові належать
права володіння, користування та
розпоряджання своїм майном, та на зміст
права власності не впливають місце
проживання власника та
місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону (ст. 319 ЦК).

Отже, Конституцією (ст. 41) та ст. 1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася
17.07.97 відповідно до Закону N 475/97-ВР від
17.07.97 "Про ратифікацію Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод 1950 року, Першого протоколу та
протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції",
закріплено принцип непорушності права
приватної власності, який означає
право особи на безперешкодне
користування своїм майном та закріплює
право власника володіти, користуватися
і розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд учиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК).
Гарантуючи захист права власності,
закон надає власнику право вимагати
усунення будь-яких порушень його права,
хоч би ці порушення і не були поєднані з
позбавленням володіння. Способи
захисту права власності передбачені
нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК.

Об'єктом власності особи може бути,
зокрема, житло - житловий будинок,
садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК).

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК,
які передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання в право
власника можливе лише з підстав,
передбачених законом.

Як було встановлено за судового
розгляду, відповідач є власником 52/100
частин домоволодіння АДРЕСА_1; інші 48/100
частин належать відповідачу.

Згідно рішення
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 17.11.2011 р.
позивачу було виділено в
домоволодінні АДРЕСА_1, що складає 52/100
частин домоволодіння з наступними
приміщеннями: 1-2 площею 4,0 в.м, 1-5 площею
6,5 кв.м, та 2.-5 площею 7-9 кв.м з
господарськими дворовими будовами та
спорудами: льох під «А-1», ? частина
сараю Б, ? частина вбиральні И, ? частина
літнього душу З, ? частина огорож 1-4, ?
частина водо колонки 5, ? замощенні І.

14.02.2013 р. відповідач попросив
позивача надати йому у тимчасове
користування дві належних позивачу
кімнати до кінця опалювального сезону,
про що надав розписку, утім, порушив
зобов'язання та не звільнив зайняті
кімнати, продовжуючи їх займати та
порушуючи права власника на
користування даним майном.

Відповідно до ч. 1 ст. ст. 3, 4 ЦПК
України кожна особа має право в порядку
встановленому цим Кодексом, звернути
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів, який здійснюється
судом у спосіб, визначений законами
України.

Цивільним процесуальним засобом,
яким забезпечується реалізація права
на звернення до суду, є позов, тобто
матеріально-правова вимога до суду
заінтересованої особи (позивача) про
здійснення правосуддя в цивільній
справі на захист прав, свобод чи
інтересів, порушених чи оспорюваних
іншою особою (відповідачем).

Отже, на переконання суду, доводи
позивача є слушними та з метою
поновлення порушених прав позивача для
суду вбачаються підстави для ухвалення
рішення про зобов'язання ОСОБА_2
усунути ОСОБА_1 перешкоди у
здійсненні права користування
власністю шляхом виселення ОСОБА_2
без надання іншого житлового
приміщення з кімнат, які розташовані
у квартирі АДРЕСА_1 в житловому
будинку А-1: 1-2 площею 4,0 кв.м, 1-5 площею
6,5 кв.м.

Питання про розподіл судових
витрат вирішено у відповідності до
приписів ст.ст. 88 та 215 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 11, 15, ч. 1 ст. 88,
ст.ст. 212, 214-215, 224, 226 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
виселення задовольнити повністю.

Зобов'язати ОСОБА_2 усунути
ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні права
користування власністю шляхом
виселення ОСОБА_2 без надання іншого
житлового приміщення з кімнат, які
розташовані у квартирі АДРЕСА_1 в
житловому будинку А-1: 1-2 площею 4,0 кв.м,
1-5 площею 6,5 кв.м.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 судові витрати, пов'язані зі
сплатою судового збору, в розмірі 114,70
грн.

Заочне рішення може бути
переглянуте судом, що його ухвалив, за
письмовою заявою відповідача.

Заяву про перегляд заочного
рішення може бути подано протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Позивач має право оскаржити заочне
рішення в загальному порядку,
встановленому ЦПК України: рішення
може бути оскаржено в апеляційному
порядку до апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Амур-Нижньодніпровський районний суд
м. Дніпропетровська протягом десяти
днів з дня проголошення рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя