Справа №490/4209/13-ц 07.05.2014 07.05.2014 07.05.2014
Провадження №22-ц/784/1124/14
інстанції: Алєйнікова В.О.
Доповідач апеляційної інстанції:
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем
України

07 травня 2014 р.
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого: Галущенка О.І.

суддів: Самчишиної
Н.В.

Серебрякової Т.В.

із секретарем

судового засідання: Свіщук О.В.

з участю:

позивачки - ОСОБА_4

представників:

відповідача - ОСОБА_5

позивачки - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу за

апеляційною
скаргою

ОСОБА_4 на рішення Центрального
районного суду м. Миколаєва від 03. 12. 2013
р., у справі за

позовом

ОСОБА_4 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 та
ОСОБА_9 (третя особа: - ОСОБА_10,
приватний нотаріус Миколаївського
міського нотаріального округу) про
визнання договору дарування житлової
квартири недійсним та застосування
наслідків недійсності,

встановила:

19. 07. 2013 р. ОСОБА_4 звернулася з
позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9
про визнання договору дарування
житлової квартири недійсним та
застосування наслідків недійсності.

Позивачка зазначала, що 07.12.2012 р.
її колишній чоловік ОСОБА_9 за
нотаріально посвідченим договором
подарував своїм батькам ОСОБА_7 та
ОСОБА_8 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1.

Зазначена квартира є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, оскільки придбана 06.02.1996 р. на
ім'я ОСОБА_9 підчас перебування з ним у
шлюбі.

Зазначена угода є недійсною,
оскільки укладена без її нотаріально
посвідченої згоди та внаслідок обману
з боку продавця, який не повідомив
набувачів про її право спільної
сумісної власності на відчужувану
квартиру.

Посилаючись на викладене,
позивачка просила про задоволення
позову.

Рішенням Центрального
районного суду м. Миколаєва від 03. 12. 2013
р. постановлено про відмову у
задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі позивачка
ставить питання про скасування
рішення, як незаконного і ухвалення
нового про задоволення позову,
посилаючись на необгрунтованність
висновків суду і порушення норм
процесуального та матеріального права.

Перевіряючи законність та
обгрунтованість рішення в межах
оскарження, визначених ст. 303 ЦПК
України, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково виходячи з таких
підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову суд виходив з того,
що підчас судового розгляду не
встановлено наявності будь-яких
документів, якими посвідчується право
власності позивачки на квартиру.

Крім того, суд вважав, що
позивачкою пропущено строк позовної
давності для захисту цивільного права
та, що оспорювана угода її право
власності не порушує.

Але з такими висновками суду
погодитись неможливо, оскільки вони не
відповідають дійсним обставинам
справи та ухвалені всупереч вимогам
норм матеріального права.

Частиною 1 ст. 22 Кодексу про шлюб
та сім'ю України (далі - КпШС України),
який діяв на момент виникнення спірних
правовідносин, визначено, що майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

Відповідно до ст. 23 КпШС України
майном, нажитим за час шлюбу, подружжя
розпоряджається за спільною згодою.
При укладенні угод одним з подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя.

Для укладення угод по відчуженню
спільного майна подружжя, що
потребують обов'язкового
нотаріального засвідчення, згода
другого з подружжя повинна бути
висловлена у письмовій формі.

Згідно з положеннями ст.11 КпШС
України в тих випадках, коли для
окремих вимог встановлено строк
позовної давності, його перебіг
починається від дня, коли особа
дізналася про порушення свого права,
або повинна була дізнатися про його
порушення. Таким чином, за цими
нормами сімейного законодавства,
перебіг строку позовної давності
пов'язується не з часом втрати зв'язку з
об'єктом права спільної сумісної
власності, а з фактом порушення цього
права.

Вказані вимоги сімейного
законодавства залишені поза увагою
судом першої інстанції та належним
чином не встановлено обставин, за якими
законом встановлена презумпція
виникнення права спільної сумісної
власності подружжя на майно, придбане
одним з подружжя під час перебування у
шлюбі.

Спростування цієї презумпції
відповідно до положень статтей 59-60 ЦПК
України, покладається на особу, яка
оспорює зазначений факт.

Встановлене свідчить про
невідповідність висновків суду
дійсним обставинам справи та вимогам
закону, що є підставою для скасування
рішення суду першої інстанції та
ухвалення нового відповідно до
приписів ч.1 ст. 309 ЦПК України.

Ухвалюючи нове рішення колегія
суддів виходить з таких встановлених
фактів та вимог закону.

Належними доказами у справі
підтверджено, що спірна квартира
придбана на ім'я відповідача підчас
перебування у шлюбі з позивачкою.

Зазначене житлове приміщення
відповідно до положень ст. 22 КПШС
України є об'єктом права спільної
сумісної власності.

Відповідач належними доказами не
спростував зазначений факт та не довів,
що зазначене майно є його приватною
власністю.

Оспорювана угода укладена
відповідачем 07.12.2012 р. без передбаченої
ст. 23 КпШС України для таких випадків
письмової згоди позивачки.

Встановлене є підставою
недійсності цієї угоди згідно до вимог
ч.1 215 ЦК, як такої, що укладена з
порушенням вимог передбачених ст. 203 ЦК
України.

Про порушення свого права шляхом
відчуження відповідачем об'єкту права
спільної сумісної власності позивачка
повинна була дізнатися не раніше
укладення оспорюваної угоди та
звернулася до суду в межах,
передбаченого ст. 257 ЦК України, строку
давності.

Підстав для визнання угоди
недійсною, як такої, що вчинена
внаслідок обману, колегія суддів не
вбачає, оскільки позивачка не була
стороною оспорюваного договору, а
зазначена обставина ( обман) стосується
лише сторін цієї угоди, які її не
оспорюють з цих підстав.

Що стосується вимоги про
визнання угоди недійсною також і з
підстав невідповідності угоди вимогам
ст. 16 Закону України «Про власність»,
ст. 22 КПШС України та ст. 369 ЦК, то
підстав для цього також не вбачається,
оскільки порушене право, відповідно до
вимог ст.16 ЦК України, може бути
відновлене судом шляхом визнанння
угоди недійсною лише з однієї, з
передбачених законом підстав.

Не підлягає задоволенню і вимога
про застосування наслідків
недійсності угоди, оскільки реституція
відповідно до правил ст. 216 ЦК підлягає
застосуванню судом за вимогою однієї з
сторін оспорюваної угоди.

Позивачка не була стороною угоди ,
а відповідачі такої вимоги не заявляли.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК
України, колегія судів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 -
задовольнити частково.

Рішення Центрального районного
суду м. Миколаєва від 03. 12. 2013 р.
скасувати.

Ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_4
задовольнити частково.

Визнати недійсним договір
дарування однокімнатної квартири
АДРЕСА_1, ОСОБА_9 на користь обдарованих
ОСОБА_7 та ОСОБА_8, посвідченого 07.12.2012 р.
приватним нотаріусом Миколаївського
міського нотаріального округу ОСОБА_10
та зареєстрованого в реєстрі за № 3763.

В задоволенні вимог про
застосування наслідків недійсності
угоди - відмовити.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту
проголошення, але з цього часу на
протязі двадцяти днів може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:
О.І. Галущенко

Судді:
Н.В. Самчишиної

Т.В. Серебрякової