АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ Апеляційного суду м.
Києва в складі:

головуючого: Соколової В.В.

суддів: Усика Г.І., Нежури В.А.,

при секретарі Соколюк О.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Деснянського районного суду
міста Києва від 05.11.2013 в справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
аліментів, -

В С Т А Н О В И Л А

У вересні 2013 року позивач звернувся до
суду з даним позовом, мотивуючи свої
вимоги своєю непрацездатністю та
необхідністю стороннього догляду та
утримання. Вважає, що оскільки
відповідач є його колишньою дружиною,
то у відповідності до ст. 75 СК України
він має право на отримання аліментів.

Рішенням Деснянського районного
суду міста Києва від 05.11.2013 в
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про стягнення аліментів - відмовлено.

Не погоджуючись із ухваленим рішенням
суду, позивачем подано апеляційну
скаргу, посилаючись на його
незаконність, необґрунтованість,
вважає таким, що ухвалене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, не доведеністю обставин, що
мають значення для справи,
невідповідності висновків суду
дійсним обставинам справи. Зокрема,
апелянт вказує про порушення його
процесуального права відмовивши в
задоволенні заявлених ним клопотань
про допит свідків та про відвід суду.
На підставі викладеного, просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове, яким задовольнити позовні вимоги,
а також просить визнати заяву про
відвід суду обґрунтованою та допитати
свідків.

В судовому засіданні
представник позивача підтримав
апеляційну скаргу та заявлені позовні
вимоги, просив рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове
про задоволення позову.

Справа № 754/14379/13 № апеляційного
провадження:22-ц-796/1817/2014Головуючий у
суді першої інстанції: Дубінін
В.І.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Соколова В.В.Відповідач в
судове засідання не з'явилася, про день
та час слухання справи повідомлена у
встановленому законом порядку, що
підтверджується повідомленнями про
вручення, причини неявки суду не
повідомила. Тому, керуючись
положеннями ст. ст. 303-1, 305 ч. 2 ЦПК
України, колегія суддів вважає, що її
неявка не перешкоджає розгляду справи.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника позивача, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив з того, що матеріальний стан
позивача та інші обставини на які він
посилається як на обґрунтування своїх
вимог, не є такими, що могло би бути
підставою для задоволення позову та не
знайшли свого підтвердження доказами.

Такі висновки відповідають
встановленим фактам та ґрунтуються на
законі.

Судом встановлено, що між позивачем та
відповідачем 15.04.1989 відділом
реєстрації актів цивільного стану
реєстраційної служби Чернігівського
міського управління юстиції був
зареєстрований шлюб.

Від шлюбу мають двох синів: ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

На даний час позивач та відповідач
проживають окремо. Докази про
розірвання шлюбу в матеріалах справи
відсутні.

ОСОБА_1 порушив перед судом питання про
стягнення з дружини ОСОБА_2 аліменти у
розмірі 1/5 частини з усіх видів
заробітку (доходів), щомісячно на його
утримання. Посилається на те, що в
період подружнього життя отримав
інвалідність 2 групи і не має
можливості за станом здоров'я
працювати, на його утриманні перебуває
один із синів та, те що він сплачує за
його навчання. Отримує лише пенсію і не
має будь-яких інших джерел доходів.
Також просив стягнути на його користь з
відповідача аліменти за минулий час з
02.09.2012 по 02.09.2013.

Відповідно до положень ст. 75 СК України
дружина, чоловік повинні матеріально
підтримувати один одного. Право на
утримання (аліменти) має той із
подружжя, який є непрацездатним,
потребує матеріальної допомоги, за
умови, що другий із подружжя може
надавати матеріальну допомогу.

Непрацездатним вважається той із
подружжя, який досяг пенсійного віку,
встановленого законом, або є інвалідом
I, II чи III групи.

Один із подружжя є таким, що потребує
матеріальної допомоги, якщо заробітна
плата, пенсія, доходи від використання
його майна, інші доходи не забезпечують
йому прожиткового мінімуму,
встановленого законом.

Таким чином, один із подружжя набуває
право на утримання, іншим із подружжя,
відповідно до змісту ст. 75, СК України,
якщо він потребує матеріальної
допомоги, тобто, якщо заробітна плата,
пенсія, доходи від використання його
майна, інші доходи не забезпечують йому
прожиткового мінімуму, встановленого
законом.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач є інвалідом другої групи
відповідно до пенсійного посвідчення
Серія НОМЕР_1, виданого 04.04.2012 (а. с. 11). За
станом здоров'я позивач потребує
лікування. Разом з тим, в матеріалах
справи відсутні докази які б свідчили,
що матеріальне становище позивача є
недостатнім для задоволення його
потреб. Також, не вбачається з медичної
документації, що позивач в силу стану
свого здоров'я потребує стороннього
догляду і необхідність в зв'язку з цим
надання послуг «сиделки-домработницы»

Право на утримання непрацездатний або
той, хто потребує матеріальної
допомоги, може реалізувати також лише
за умови, що другий з подружжя може
надавати матеріальну допомогу.
Наявність такої можливості
визначається порівнянням доходів
кожного з подружжя, співвідношенням їх
з прожитковим мінімумом і з реальними
витратами кожного з подружжя. Само по
собі отримання одним з подружжя більш
високого доходу не є підставою для
відрахування частини його доходу на
користь іншого з подружжя.

Позивач зазначає, що відповідач
зобов'язана надавати йому матеріальну
допомогу посилаючись на її матеріальне
становище, яка володіє нерухомим
майном, отримує своєчасно, регулярно
гідну заробітну плату, а тому є такою,
що може забезпечити і його. Проте
порівняння доходів не вбачається
можливим, так як позивачем не надано
даних про власний дохід.

Відтак, той факт, що відповідач отримує
заробітну плату та має у власності
нерухоме майно не є підставою для
призначення аліментів на утримання
позивача.

Перебування на утриманні позивача сина
ОСОБА_5, та понесення витрат пов'язаних
з його утриманням, зокрема сплата за
навчання в розмірі 7000 грн за сесію не
підтверджено в ході розгляду справи, а
тому не може підтверджувати факт
потреби позивачав матеріальній
допомозі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Всупереч вказаній нормі та положенням
ст. 60 ч. 1 ЦПК України стороною
відповідача не було надано жодних
доказів на спростування доводів та
доказів наданих позивачем. Разом з тим,
апеляційна скарга переважно
мотивована неповним з'ясуванням судом
обставини справи в зв'язку з
відсутністю доказів, що виходячи з
наведених положень є обов'язком сторін
у справі, а повноваження суду
стосуються оцінки наданих сторонами
доказів.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

В оскаржуваному рішенні наведені
мотиви, з яких суд надає перевагу одним
доказам над іншими і його висновки в
цій частині є обґрунтованими.

Колегія суддів дійшла висновку, що
позивачем не доведено наявність
підстав для призначення аліментів на
підставі ст.ст. 75, 86 СК України.

Доводи апеляційної скарги на те, що суд
прийшов до неправильних висновків,
порушив норми матеріального та
процесуального права, не можуть бути
прийняті судом апеляційної інстанції в
якості підстав для скасування
оскаржуваного рішення, оскільки
доказами не підтверджені, апеляційна
скарга позивача за своїм змістом є
викладом обставин справи та були
предметом дослідження в судовому
засіданні суду першої інстанції і суд
дав їм належну оцінку, правильно визнав
їх необґрунтованими, а тому вони не
можуть бути підставою для зміни чи
скасування рішення суду.

Інші доводи апеляційної скарги, як, то
безпідставна відмова суду першої
інстанції в допиті свідків,
упереджений розгляд справи, висновків
суду про недоведеність позовних вимог
не спростовують, а тому в силу ч.3 ст. 309
ЦПК України не можуть бути взяті до
уваги суду в якості підстав для
скасування рішення.

Що стосується доводів про розгляд
справи неповноважним судом, то з
матеріалів справи вбачається, що до
початку розгляду справи по суті
відводів заявлено не було. Заява про
відвід складу суду була подана через
канцелярію суду в день ухвалення
рішення, а надійшла до судді вже після
закінчення розгляду справи, що
унеможливлює її вирішення в порядку
встановленому ст. 24 ЦПК України. А отже,
підстав вважати, що розгляд справи
відбувся неповноважним судом не
вбачається.

З врахуванням наведеного, колегія
суддів приходить до висновку, що суд
першої інстанції правильно
встановивши фактичні обставини
справи, дав належну оцінку
представленим доказам, та правильно
вирішив спір по суті у, визначений
спосіб.

Рішення ухвалено з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
тому підстави для його скасування
відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити

Рішення Деснянського районного суду
міста Києва від 05.11.2013 - залишити без
змін

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: