Справа № 338/2437/13-ц
Провадження № 22-ц/779/657/2014
Головуючий у 1 інстанції Гутич П.Ф.
Суддя-доповідач Горейко М.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючої Горейко М.Д.

суддів: Вакарук В.М.,
Ясеновенко Л.В.

секретаря Гавриляк Є.М.

з участю апелянта ОСОБА_2, відповідача
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа -
управління освіти, молоді та спорту
Богородчанської райдержадміністрації
про відшкодування матеріальної та
моральної шкоди за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Богородчанського
районного суду Івано-Франківської
області від 05 лютого 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Богородчанського районного
суду Івано-Франківської області від 05
лютого 2014 року відмовлено в
задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
третя особа - управління освіти, молоді
та спорту Богородчанської
райдержадміністрації про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_2
подала апеляційну скаргу, в якій
посилається на неповне з'ясування
судом обставин справи, невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи, неправильне застосування норм
матеріального та порушення норм
процесуального права.

Зокрема апелянт зазначає, що ухвалюючи
оскаржуване рішення суд першої
інстанції не дав належної оцінки її
доводам про порушення відповідачем
ОСОБА_3 ст. 32 КЗпП України, а саме зміни
істотних умов праці шляхом переведення
її з посади вчителя з повним тижневим
навантаженням (18 годин) на посаду
вчителя з неповним тижневим
навантаженням (16,5 годин) та не
повідомлення її при цьому про таку
зміну за два місяці відповідно до вимог
законодавства.

Також, на думку апелянта, суд не дав
належної оцінки акту, в якому вказано,
що вона у відповідь на повідомлення про
планову кількість годин на 2012-2013
навчальні роки від підпису
відмовилася, тобто не погодилася
працювати при неповному тижневому
навантаженні. Такого акту їй вручено не
було, а про його існування вона
дізналася 13 червня 2013 року, тобто більш
ніж через 12 місяців з дати його
складання. При цьому вказаний акт не
містить належних реквізитів, зокрема,
дати його складання, печатки і підпису,
а в судовому засіданні свідок ОСОБА_4,
яка складала акт, дала суперечливі
пояснення про час написання акту, що
може свідчити про те, що він є
підробленим, за що настає
відповідальність, встановлена ст. 358 КК
України.

Апелянт вказує на порушення
відповідачем ОСОБА_3 її прав як
інваліда. На підставі ст. 17 ЗУ «Про
соціальну захищеність інвалідів в
Україні» за своєю згодою вона
працювала на неповному тижневому
навантаженні в 2007-2008 та в 2011-2012
навчальних роках. Відповідної заяви
працювати на неповному тижневому
навантаженні у 2012-2013 навчальних роках
вона не писала, що свідчить про
автоматичну дію наказу про повне
тижневе навантаження, тобто це 18 годин
уроків, факультативних та
індивідуальних занять. Гуртки в
тижневе навантаження вчителя не
входять і оплачуються за нижчим
тарифом.

Крім того, апелянт зазначає про невірне
застосування судом ч. 1 ст. 1172 ЦК
України, яка стосується відшкодування
юридичною або фізичною особою шкоди,
завданої їхнім працівником під час
виконання ним своїх трудових
(службових) обов'язків. Оскільки в
обов'язки директора (ні трудові, ні
службові) не входить право укладати
трудовий договір чи змінювати його, це
є компетенцією вищестоящої інстанції -
відділу освіти, як роботодавця, то в
даному випадку є факт перевищення
службових повноважень директором
школи ОСОБА_3

З наведених підстав просить рішення
Богородчанського районного суду
Івано-Франківської області від 05
лютого 2014 року скасувати та ухвалити
нове рішення, яким її позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі.

У засіданні апеляційного суду апелянт
доводи апеляційної скарги підтримала з
наведених у ній мотивів.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні
доводи апеляційної скарги не визнала,
рішення суду першої інстанції вважала
законним і обґрунтованим.

Представник третьої особи - управління
освіти, молоді та спорту
Богородчанської райдержадміністрації
у засідання апеляційного суду не
з'явився, про час та день розгляду
справи повідомлений у встановленому
законом порядку, причину неявки суду не
повідомив.

З урахуванням положень ст. 305 ЦПК
України колегія суддів ухвалила про
розгляд справи за його відсутності.

Заслухавши доповідача, пояснення
сторін, дослідивши матеріали справи,
перевіривши відповідність висновків
суду фактичним обставинам справи та
правильність застосування судом норм
матеріального і процесуального права у
вирішенні даного спору, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційну скаргу
слід відхилити з наступних підстав.

Судом першої інстанції установлено та
вбачається з матеріалів справи, що
сторони перебувають у трудових
відносинах із відділом освіти
Богородчанської районної державної
адміністрації. Позивач ОСОБА_2 працює
вчителем хімії і обслуговуючої праці в
Богородчанській ЗОШ І-ІІІ ступенів №2
відповідно до наказу від 22 червня 1994
року №257-к. Відповідач ОСОБА_3 працює
директором цієї школи.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди, суд
першої інстанції виходив з того, що в
2012-2013 навчальному році істотних змін
умов праці вчителя ОСОБА_2 в сторону
зменшення фактично не відбулося,
оскільки зменшення тижневого
навантаження сталося ще в 2011-2012
навчальному році за її заявою від 08.09.2011
р. Крім того, як ОСОБА_2, так і ОСОБА_3
перебувають у трудових відносинах з
управлінням освіти, молоді та спорту
Богородчанської райдержадміністрації,
а тому ОСОБА_3 не може бути відповідачем
у даній справі.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Судом першої інстанції установлено, що
08 вересня 2011 року ОСОБА_2 звернулася до
відділу освіти Богородчанської
районної державної адміністрації з
заявою про зменшення тижневих
навантажень в 2011-2012 навчальному році до
14,5 годин і така заява була задоволена.

У травні 2012 року адміністрацією школи
був складений попередній навчальний
план на 2012-2013 навчальний рік, у якому
було передбачене тижневе навантаження
для навчальної дисципліни «Хімія» 14
годин. Крім того, дирекцією школи було
додатково виділено з варіативної
частини навчального плану ще 2,5 години.

ОСОБА_2 була ознайомлена із попереднім
навчальним планом, однак від підпису
про ознайомлення відмовилася, що
підтверджується показаннями свідків
ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_4 і складеним
про це актом.

Не заперечуючи проти зменшення
тижневого навантаження, ОСОБА_2
продовжила роботу за новим навчальним
планом.

З урахуванням наведеного та положень п.
6 ст. 36 КЗпП України суд першої
інстанції правильно дійшов висновку,
що ОСОБА_2 погодилася на продовження
роботи в нових умовах.

Доводи апелянта про неправильне
застосування судом ст. 1172 ЦК України не
заслуговують на увагу, оскільки суд з
огляду на встановлені обставини справи
правильно дійшов висновку, що спірні
правовідносини врегульовуються саме
наведеною нормою матеріального права,
за змістом якої юридична або фізична
особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім
працівником під час виконання ним
своїх трудових (службових) обов'язків.

Відтак, нормами процесуального права
встановлено, що обґрунтуванням позову
є фактичний виклад обставин справи. В
силу п. 5 ч. 2 ст. 119 ЦПК України
законодавець вимагає вказівки в
позовній заяві на фактичну підставу
позову, однак не вимагає посилання на
норму права, що регулює дане спірне
правовідношення (правова підстава
позову). Під підставами позову
розуміються обставини, якими
обґрунтовуються позовні вимоги, а не
самі по собі посилання позивача на
певну норму закону, яку суд може
змінити, якщо її дія не поширюється на
дані правовідносини.

За змістом позову ОСОБА_2 ствердила про
спричинення їй шкоди під час
перебування у трудових відносинах з
відділом освіти Богородчанської
районної державної адміністрації, а
тому її посилання на ст.ст. 1166, 1167 ЦК
України, які встановлюють загальні
підстави відшкодування матеріальної
та моральної шкоди, не підлягають
застосуванню, а такими є спеціальні
норми матеріального права, які
містяться в ст. 1172 ЦК України, у зв'язку
з чим суд першої інстанції правильно
вказав, що належним відповідачем у
спірних правовідносинах мав би бути
відділ освіти Богородчанської
районної державної адміністрації, а
питання відповідальності директора
школи може вирішуватися в порядку ст.
ст. 134, 237, 237-1 КЗпП України, ст. 1191 ЦК
України.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_2
є такими, що були предметом дослідження
суду та не спростовують висновки суду
першої інстанції і не містять підстав
для скасування або зміни судового
рішення.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК
України, суд апеляційної інстанції не
вправі переоцінювати докази, які судом
першої інстанції досліджені у
встановленому законом порядку, а
апеляційна скарга не містить посилання
на нові докази, що давало б підставу для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення.

Розглянувши справу в межах заявленого
позову та в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що фактичні обставини справи
судом першої інстанції з'ясовано, дано
їм вірну правову оцінку, а рішення суду
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313- 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Богородчанського районного
суду Івано-Франківської області від 05
лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з часу
набрання законної сили.

Головуюча
Горейко М.Д.

Судді:
Вакарук В.М.

Ясеновенко Л.В.