Справа № 2-3024/11
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2014 року Приморський
районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Бондаря В.Я.

при секретарі Іщик О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю 3-ї особи
ОСОБА_3 про визнання угоди дарування
квартири недійсною.

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_2, та, змінивши предмет позовних
вимог письмовою заявою від 16.04.2014 року в
порядку ст.31 ЦПК України, просив суд
визнати недійсним договір дарування
382/1000 частини квартири АДРЕСА_1,
зареєстрований під №3-32 від 03.01.1995 року
у Другій Одеській державній
нотаріальній конторі, укладений між
ОСОБА_3 та ОСОБА_5, який діяв від імені
ОСОБА_2, та застосувати до договору
правила, що регулюють «договір
купівлі-продажу», визнати за ним право
власності на 1/2 частини 382/1000 частин
квартири АДРЕСА_1. При цьому
посилається на те, що у кінці 1994 року з
метою розширення нерухомості, вже
придбаною за адресою: АДРЕСА_1, він
разом з відповідачем запланував
здійснити викуп 382/1000 частин квартири
АДРЕСА_1. У грудні 1994 року за
розпорядженням відповідача її батько -
ОСОБА_5, який діяв на підставі
довіреності від імені відповідача, за
кошти, залишені сторонами, придбав 382/1000
частини квартири АДРЕСА_1. Однак, не
зважаючи не те, що між сторонами за
договором 03.01.1995 року склалися фактично
відносини купівлі-продажу нерухомого
майна, правочин був оформлений у
вигляді договору дарування, відповідно
до якого ОСОБА_2 прийняла у дар 382/1000
частин спірної квартири. У зв'язку з цим
просить звернувся до суду з
відповідним позовом.

Позивач та представник позивача у
судовому засіданні змінені позовні
вимоги підтримали у повному обсязі,
просили задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_6 у
судовому засіданні позовні вимоги не
визнала, заперечувала проти їх
задоволення.

Третя особа ОСОБА_3 у судове засідання
не з'явився, про час та місце розгляду
справи був сповіщений належним чином,
причини неявки суду не повідомив.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши пояснення сторін, суд
приходить до висновку, що у задоволенні
позовних вимог слід відмовити з
наступних підстав.

Судом встановлено, що позивач
перебував з відповідачем ОСОБА_2, у
зареєстрованому шлюбі з 02.04.1977 р., та їх
шлюб був розірваний рішенням
Жовтневого районного суду м. Одеси від
06.01.2000р. Прізвище відповідача до
розірвання шлюбу - «ОСОБА_2».

(а.с.212)

03 січня 1995 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_5,
який діяв від імені ОСОБА_2 був
укладений договір, відповідно до якого
ОСОБА_3 подарував, а ОСОБА_2 прийняла у
дар 382/1000 частини квартири АДРЕСА_1.
Договір був зареєстрований за № 3-32 у
Другій Одеській державній
нотаріальній конторі.

(а.с. 5)

Оскільки, згідно п. 4 Перехідних
положень Цивільного кодексу України,
Цивільний кодекс України (від 16 січня
2003 року, N 435-IV, набрав чинності 01.01.2004р.)
застосовується до цивільних відносин,
що виникли після набрання ним чинності,
суд вважає, що до правовідносин, які
виникли між сторонами щодо укладеного
03.01.1995 року договору дарування, слід
застосовувати норми Цивільного
Кодексу України (Кодекс введено в дію
01.01.1964 року).

Відповідно до ст. 243 ЦК України (в
редакції 01.01.1964 року, надалі - ЦК
України) за договором дарування одна
сторона передає безоплатно другій
стороні майно у власність. Договір
дарування вважається укладеним з
моменту передачі майна обдарованому.

Згідно до ст. 59 ЦПК України, обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Згідно до позовних вимог, позивач
вважає, що договір дарування від 03.01.1995
року є удаваним, та сторони договору
мали на меті укласти договір
купівлі-продажу. Згідно до ст. 44 ЦК
України, договір купівлі-продажу
повинен укладатись в письмовій
формі.Відповідно до ст.46 ЦК України,
недодержання простої письмової форми,
що вимагається законом (стаття 44 цього
Кодексу), позбавляє сторони права в
разі спору посилатися для
підтвердження угоди на показання
свідків, а у випадках, прямо зазначених
у законі, тягне за собою недійсність
угоди з наслідками, передбаченими
частиною другою статті 48 цього Кодексу.
Вказане також викладене в постанові
Пленуму Верховного Суду України №3 від
28.04.1978р. «Про судову практику в справах
про визнання угод недійсними». Крім
того, згідно до ст.. 227 ЦК України
Договір купівлі-продажу жилого
будинку повинен бути нотаріально
посвідчений, якщо хоча б однією з
сторін є громадянин. Недодержання цієї
вимоги тягне недійсність договору
(стаття 47 цього Кодексу). Договір
купівлі-продажу жилого будинку
підлягає реєстрації у виконавчому
комітеті місцевої Ради народних
депутатів.

Згідно до ст.58 ЦК України, недійсною є
угода, укладена лише про людське око,
без наміру створити юридичні наслідки
(мнима угода). Якщо угода укладена з
метою приховати іншу угоду (удавана
угода), то застосовуються правила, що
регулюють ту угоду, яку сторони дійсно
мали на увазі.

Згідно до ст.224 ЦК України, за договором
купівлі-продажу продавець
зобов'язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до п. 26 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №2 від
12.06.2009р. «Про застосування норм
цивільного процесуального
законодавства при розгляді справ у
суді першої інстанції», під час
судового розгляду предметом
доказування є факти, якими
обґрунтовують заявлені вимоги чи
заперечення або мають інше юридичне
значення для вирішення справи і
підлягають встановленню при ухваленні
рішення.

Суд вважає, що відповідно до вимог ст. 60
ЦПК України позивач, заявляючи вимогу
про визнання правочину удаваним, має
довести: факт укладання правочину, що
за його думкою є удаваним,
спрямованість волі сторін в удаваному
правочині на встановлення інших
цивільно-правових відносин, ніж ті, які
передбачені правочином, тобто
відсутність у сторін іншої мети ніж
приховати інший правочин, настання між
сторонами інших прав та обов'язків, ніж
ті, що передбачені удаваним правочином.
За таких обставин, для визнання угоди
удаваною позивачу необхідно надати
відповідні докази, а суду - встановити,
що обидві сторони договору діяли
свідомо для досягнення якоїсь
особистої користі, їх дії направлені на
досягнення інших правових наслідків і
приховують іншу волю учасників
договору.

Крім того, згідно до ч.4 п.27 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №2 від
12.06.2009р. «Про застосування норм
цивільного процесуального
законодавства при розгляді справ у
суді першої інстанції», виходячи зі
змісту статті 59 ЦПК та з урахуванням
положень частини першої статті 218 ЦК, не
може стверджуватися показаннями
свідків наявність правовідносин, що
виникають з правочинів, для яких
законом установлено письмову форму.

У ході судового розгляду справи
позивачем не були надані допустимі
докази того, що договір дарування,
вчинений між відповідачем та 3-ю особою
приховував договір купівлі-продажу, а
саме, здійснення передачі майна за
певну суму грошей.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і
заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу, а
згідно ч.4 ст.60 ЦПК України,
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Так, в позові позивач зазначав, що
батьком відповідача за придбання
частини квартири, належну на час
укладення договору дарування ОСОБА_3,
були передані грошові кошти. Проте,
матеріалами справи факт передачі
грошових коштів ОСОБА_3 свого
підтвердження не знайшов.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Таким чином, враховуючи, що позивачем
не було надано достатніх та
обґрунтованих доказів на
підтвердження своїх вимог, суд
приходить до висновку, що підстав для
визнання договору дарування 382/1000
частини квартири АДРЕСА_1,
зареєстрованого під №3-32 від 03.01.1995 року
у Другій Одеській державній
нотаріальній конторі, укладеного між
ОСОБА_3 та ОСОБА_5, який діяв від імені
ОСОБА_2), та застосування до договору
правил, що регулюють «договір
купівлі-продажу», не встановлено, а з
урахуванням цього, позовні вимоги про
визнання за позивачем права власності
на 1/2 частини 382/1000 частин квартири
АДРЕСА_1 також не підлягають
задоволенню.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 81, 88, ч. 3 ст. 209,
213-215, 218 ЦПК України суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволені позову ОСОБА_1 - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, яки брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя
В.Я. Бондар