Справа № 310/554/14-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

29 жовтня 2014 року
Бердянський міськрайонний суд

У складі: головуючого -
судді Троценко Т. А.

При секретарі:
Корнієнко М. Е.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Бердянську цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про виселення,

Встановив:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом, в
якому зазначила, що згідно ордеру № 37
від 03. 08. 1993 року вона є основним
квартиронаймачем квартири АДРЕСА_1,
яку отримала на сім»ю з двох осіб - себе
та сина ОСОБА_4.

ОСОБА_4 без її згоди приватизував
квартиру і 15. 02. 2003 року подарував своїй
доньці ОСОБА_3

На підставі цього договору ОСОБА_2
зареєструвала своє місце проживання з
донькою ОСОБА_3 у вказаній квартирі,
хоча до цього мала на праві власності
іншу квартиру, яку продала, і стала
мешкати у квартирі АДРЕСА_1.

На вселення ОСОБА_2 та її дитини вона, як
квартиронаймач, свої згоди не надавала,
про її реєстрацію у квартирі нічого не
знала.

За її позовом рішенням Бердянського
міськрайонного суду від 11. 03. 2010 року
визнано незаконною приватизацію
квартири, а також договір дарування.

Не дивлячись на рішення суду
відповідачі квартиру не звільняють, не
дають їй ключі від вхідних дверей, хоча
вона має намір там проживати.

Вважаючи, що відповідачі самовільно
вселилися в квартиру, без її дозволу,
просить виселити їх без надання іншого
жилого приміщення на підставі ч. 3 ст. 116
ЖК України.

В судовому засіданні позивачка
підтримала свій позов і просить
задовольнити. Пояснила, що вона з 1991
року прописана у квартирі, але оскільки
з 1994 року в ній мешкають колишня
невістка з онукою, вона не може
користуватися квартирою. У с. Андріївка
Бердянського району у неї є половина
житлового будинку, але вона хоче
проживати у своїй квартирі. Вона не
давала своєї згоди ні на реєстрацію їх
у квартирі, ні на її приватизацію, тому
вони мешкають в ній незаконно.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому
засіданні позов не визнала і пояснила,
що у той час коли вона перебувала у
шлюбі з сином ОСОБА_1, у неї дійсно була
на праві власності квартира. ЇЇ продали
за тієї умови, що батько подарує
неповнолітній на той час доньці ОСОБА_3
квартиру по АДРЕСА_1, це була умова, за
якої орган опіки та піклування надав
згоду на продаж квартири. Кошти від
продажу пішли на поліпшення спірної
квартири, установку опалювальної
системи, косметичний ремонт. У неї
немає іншого місця помешкання, і в
квартирі вона проживає з 1994 року на
законній підставі, ОСОБА_1 ніколи до неї
не зверталася з тим, щоб жити разом з
ними, адже квартира однокімнатна, і син
ОСОБА_1 ОСОБА_4 розлучився з нею і пішов
жити до іншої родини.

Відповідачка ОСОБА_3 в судовому
засіданні позов не визнала і пояснила,
що вона проживає у цій квартирі з
моменту свого народження, а прописана
при отриманні паспорту громадянина
Україна. Вона з дитинства пам»ятає
розмови про продаж іншої квартири, а
також те, що її бабуся ОСОБА_1 знала про
це і про те, що ця квартира подарована
їй батьком.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали
справи, суд приходить до висновку про
необхідність відмови у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1, виходячи з
такого.

Сторонами не оспорюється той факт, що
квартира АДРЕСА_1 була надана у
користування ОСОБА_1 на підставі
ордеру № 37 від 03. 08. 1993 року на сім»ю з
двох осіб - ОСОБА_1 і сина ОСОБА_4

На даний час згідно довідки ОСББ
«Злагода» від 25. 10. 2014 року квартира не
приватизована, в ній зареєстровані та
мешкають ОСОБА_2 з 1994 року, ОСОБА_3 з дня
народження, зареєстрована по
досягненню 16 років ІНФОРМАЦІЯ_1. В
квартирі зареєстровані, але не
мешкають - ОСОБА_1 - не мешкала в ній
ніколи, ОСОБА_4 проживав в квартирі з 1994
по 2005 рік.

За договором дарування від 15. 02. 2003 року
спірна квартира була подарована ОСОБА_4
ОСОБА_3.

За рішенням Бердянського
міськрайонного суду від 11. 03. 2014 року у
зв'язку з порушеннями в ході
приватизації кватири визнано
незаконною приватизацію квартири
ОСОБА_4, і сторони повернуті у первинний
стан, визнано також недійсним договір
дарування квартири від 15. 02. 2003 року.

Також рішеннями Бердянського
міськрайонного суду від 23. 03. 2011 року, 14.
06. 2013 року, постановою Бердянського
міськрайонного суду від 17. 01. 2012 року
встановлена правомірність реєстрації
у спірній квартирі ОСОБА_2 і ОСОБА_3, а
також визначена правомірність їх
проживання.

Згідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлені ці обставини.

Позивачка посилається на ч. 3 ст. 116 ЖК
України, яка передбачає, що осіб, які
самоправно зайняли жиле приміщення,
виселяють без надання їм іншого жилого
приміщення.

Проте суд зважає на те, що дана стаття
стосується тих осіб, які відразу
вселилися в житло без законних на то
підстав, і не може бути застосована до
тих, які на момент вселення і
реєстрації в квартиру мали на те
законні підставі та належні дозволи,
які згодом відпали з незалежних від них
обставин. Тобто у даному випадку не
можна вважати, що станом на 1994 рік
ОСОБА_2, і ОСОБА_3, вселилися у квартиру
без достатніх правових підстав. На той
час вони були членами сім»ї ОСОБА_4,
який був зареєстрований і проживав у
квартирі, і тільки на тій підставі, що
на це не давала своєї згоди ОСОБА_1, не
може свідчити про незаконність їх
вселення і постійного проживання. Крім
того, ще у 1994 році при вселенні
колишньої невістки з дитиною в
квартиру позивачка знала про те, що
вона своєї згоди на це не давала, але не
зверталася до суду з відповідним
позовом.

Частини 2, 3 ст. 64 ЖК У країни
передбачають, що до членів сім»ї
наймача належить дружина наймача, їх
діти і батьки. Членами сім»ї наймача
може бути визнано й інших осіб, якщо
вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство.

Якщо особи, зазначені в частині другій
цієї статті, перестали бути членами
сім»ї наймача, але продовжують
проживати в займаному жилому
приміщенні, вони мають такі ж права і
обов'язки, як наймач і члени його сім»ї.

На підстав вищевикладеного суд вважає
позовні вимоги ОСОБА_1 безпідставними і
такими, що задоволенню не підлягають.

Керуючись ст. 64, 116 ЖК України, ст. ст.
10,60,61,212- 215 ЦПК України, суд

Вирішив:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційний суд Запорізької області
протягом десяти днів з дня його
проголошення через Бердянський
міськрайонний суд.

Суддя: Т. А. Троценко