РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2014 року

Рівненський міський суд Рівненської
області в складі:

головуючого судді Сидорука Є.І.

при секретарі Патій Н.А.

з участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому засіданні в
місті Рівне цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням, суд, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з цивільним
позовом до ОСОБА_3 про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням.

В судовому засіданні позивач та
представник позивача заявлені вимоги
підтримали повністю за мотивів, що
викладені у позовні заяві, просили
позов задоволити.

Відповідач в судове засідання не
з'явився, про час та місце розгляду
справи повідомлявся належним чином у
встановлений законом строк, причини
неявки суду не повідомив, заяву про
перенесення розгляду справи не
подавав. До початку судового засідання
подав суду заперечення, в яких позовні
вимоги не визнав та просив в
задоволенню позову відмовити за
недоведеністю позовних вимог. Крім
того, будучи раніше в судовому
засіданні позовні вимоги не визнав,
оскільки він купував речі в квартиру,
оплачував навчання доньки, він
добровільно квартиру не покидав, і
речі не забирав. Також вважає, що він
як член сім"ї не втратив право
користування квартирою.

Дослідивши докази належного
повідомлення відповідача про час та
місце розгляду справи, а також
враховуючи, що позивач та представник
позивача не заперечують щодо розгляду
справи у відсутності відповідача, суд
прийшов до висновку про розгляд справи
без участі відповідача з
постановленням рішення по справі.

Суд, заслухавши пояснення позивача,
представника позивача та допитавши
свідків, повно, всебічно та об'єктивно
дослідивши матеріали справи та
оцінивши їх в сукупності, приходить до
наступного висновку.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду із захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім випадків
встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Судом встановлено, що 26 лютого 1993 року
позивач ОСОБА_1 та її донька отримали у
спільну сумісну власність квартиру
АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом
про право власності на житло від 23.02.1993
року.

11 березня 1994 року між позивачем та
відповідачем був зареєстрований шлюб,
що підтверджується витягом з
Держаного реєстру актів цивільного
стану громадян про шлюб.

Через деякий час після реєстрації
шлюбу, відповідач вселився до її
квартири для постійного проживання.
Однак з 2009року їх сім'я існувала лише
формально.

10 серпня 2012 року рішенням Рівненського
міського суду Рівненської області по
справі №1715/10593/12, шлюб між нею та
відповідачем було розірвано.

20 лютого 2013 року позивачем було змінено
прізвище з «ОСОБА_1» на «ОСОБА_1», що
підтверджується свідоцтвом про зміну
імені.

Відповідно до актів від 27 серпня 2012
року, 25 вересня 2012 року, 26 жовтня 2012
року, 26 листопада 2012 року, 27 грудня 2012
року, 21 січня 2013 року, 28 лютого 2013 року, 29
березня 2013 року, 25 квітня 2013 року, 30
травня 2013 року, 28 червня 2013 року, 25 липня
2013 року, 30 серпня 2013 року, складених
комісією в складі мешканців будинку
АДРЕСА_2, затвердженого начальником ЖКП
«Західне», у квартирі АДРЕСА_1, гр.
ОСОБА_3 був відсутній.

Також, свідки ОСОБА_4, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 в
судовому засідання вказали, що були
присутні при складанні актів. Під час
їх складання ні відповідача, ні його
особистих речей в квартирі не було.

Свідок ОСОБА_5 у судовому засіданні
підтвердила факт непроживання більше
двох років по місцю проживання ОСОБА_3

Однак відповідач, в порушення вимог
закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» від 11 грудня 2003
року №1382-IV, не знявся з реєстрації у
квартирі, що підтверджується
відомостями з будинкової книги.

Відповідно до ст. 41 Конституції України
кожен має право володіти,
користуватись і розпоряджатись своєю
власністю. Право власності є
непорушним. Вказане також викладене у
ч. 1 ст. 319 ЦК України та ст. 150 Житлового
Кодексу України.

Згідно ст. 317 ЦК України, власникові
належить право володіння, користування
та розпорядження своїм майном. На зміст
права власності не впливають місце
проживання власника та
місцезнаходження майна.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, ратифікованого
Законом України від 17 липня 1997 року,
кожна фізична або юридична особа має
право мирно володіти своїм майном.
Ніхто не може бути позбавлений своєї
власності інакше як в інтересах
суспільства і на умовах, передбачених
законом і загальними принципами
міжнародного права.

Згідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 383 ЦК України та ст. 150 ЖК
України, власник житлового будинку має
право використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
сім'ї, інших осіб і розпоряджатися
своїм житлом на власний розсуд.

Будучи власником вказаної квартири
позивач позбавлений свого права на
користування та володіння ним. Крім
того, реєстрація відповідача в
квартирі позивача призводить до
додаткових матеріальних витрат, так як
відповідно до кількості
зареєстрованих в квартирі осіб
проводилось та проводиться
нарахування платежів з оплати
житлово-комунальних послуг.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Статтею 71 Житлового кодексу України
передбачено, що при тимчасовій
відсутності наймача або членів його
сім'ї за ними зберігається жиле
приміщення протягом шести місяців.
Отже, зі спливом шестимісячного
терміну особа втрачає право
користування жилим приміщенням.

В судовому засіданні належними та
допустимими доказами підтверджено, що
відповідач більше 6 місяців не проживає
у АДРЕСА_1 без поважної причини, а тому
він втратив право користування
зазначеним житлом.

Статтею 72 ЖК України передбачено що
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
встановлені строки, проводиться в
судовому порядку.

Враховуючи вище наведене суд вважає, що
відповідач втратив право
користуватись житловим приміщенням за
адресою АДРЕСА_1, власником якого є
позивач, а тому позов в цій частині
підлягає задоволенню.

Згідно ст. 88 ЦПК України, підлягає
стягненню з відповідача користь
позивача судовий збір в розмірі 114,70
грн.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст.ст. 10, 11, 58, 60, 88, 212 - 215, 218, 294,
296, 297 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1
задовольнити.

Визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право
користування квартирою АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
судовий збір у сумі 114,7 грн.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Рівненської області
через Рівненський міський суд з
поданням в десятиденний строк
апеляційної скарги з дня проголошення
рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя:
Сидорук Є.І.

Повний текст рішення виготовлено 07
березня 2014 року.

Суддя:
Сидорук Є.І.