Номер провадження № 22-ц/785/2264/14
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.03.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.

суддів - Парапана В.Ф., Драгомерецького
М.М.,

при секретарі - Горновій А.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Ізмаїльського міськрайонного суду
Одеської області від 25 листопада 2013
року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_2 до Саф'янської сільської ради
про визнання права власності на
спадкове майно,

встановила:

ОСОБА_2 звернулася до суду із позовом до
Саф'янської сільської ради про
визнання за нею, як спадкоємицею за
заповітом, права власності на спадкове
майно, яке залишилася після смерті
ІНФОРМАЦІЯ_1 матері ОСОБА_3, та
складається із права на 2/3 частки
земельного паю розміром 2,88 в умовних
кадастрових гектарах із землі, що
перебуває у колективній власності КСП
ім. Чапаєва с. Саф'яни Ізмаїльського
району Одеської області. Позовні
вимоги обґрунтовані тим, що
нотаріальною конторою їй відмовлено у
видачі свідоцтва про право на спадщину,
оскільки первинна реєстрація права на
вказане майно не була проведена, на ім'я
спадкодавця не виписано сертифікат на
право на земельну частку (пай) та не
отримано державного акта на право
власності на земельну ділянку.

Справа розглянута у відсутності
сторін.

Рішенням суду в задоволенні позову
відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням
позивачка подала апеляційну скаргу в
якій просить скасувати це рішення, та
постановити нове рішення, яким
задовольнити її позов в повному обсязі,
посилаючись при цьому на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
суддю-доповідача, доводи апеляційної
скарги та перевіривши законність і
обґрунтованість рішення в межах
позовних вимог і доводів апеляційної
скарги, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає у зв'язку з тим, що районний
суд повно і всебічно дослідив і оцінив
обставини по справі, надані сторонами
докази згідно ст.ст. 10, 60, 212 ЦПК України,
правильно визначив юридичну природу
спірних правовідносин, та вірно
послався на діюче законодавство.

Згідно ч. 1 статті 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних підстав.

Судом першої інстанції правильно були
встановлені наступні обставини.

Сторони, будучи своєчасно та належним
чином повідомленими про дату, час та
місце розгляду справи, у судові
засідання не з'явилися. Позивачка
надіслала до суду електронне
повідомлення за №10003/372219 від 15.10.2013 року
про підтримання позовних вимог та
розгляд справи у її відсутність (а.с.19).
Відповідач причини неявки не
повідомив, своєї думки щодо позову не
висловив.

16.10.2013 року ухвалою суду позивачку
викликано для дачі особистих пояснень
у справі, та роз'яснено, що цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається, як на підставу своїх
вимог або заперечень (а.с.21).

23.10.2013 року та 01.11.2013 року на адресу суду
надійшли телеграми позивачки, згідно з
якими всі особисті пояснення нею
викладені у позовній заяві в повному
обсязі, додаткових пояснень немає
(а.с.25-27).

11.11.2013 року на адресу позивачки
надісланий лист за вих.№17104, який
остання особисто отримала 16.11.2013 року
(а.с.34), про те, що у разі її чергової
неявки та ненадання оригіналів наданих
до позову документів, справу буде
розглянуто на підставі наявних у ній
даних і доказів, при цьому суд також
звернув свою увагу на те, що спадкова
справа в матеріалах справи відсутня,
клопотання нею про витребування не
заявлялись. (а.с.30). Разом з тим, у судове
засідання, призначене на « 14» годину «
00» хвилин 25.11.2013 року, позивачка в
черговий раз не з'явилася, оригінали
доказів не надала, відповідні причини
не повідомила.

20.11.2013 року на адресу суду надійшла
заява відповідача про визнання позову
та розгляд справи у відсутності
представника.

25.11.2013 року ухвалою суду відмовлено у
прийняті визнання відповідачем позову.

Розглянувши подані документи та
матеріали, з'ясувавши всі фактичні
обставини справи, на яких ґрунтуються
позовні вимоги, оцінивши докази, які
мають юридичне значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
першої інстанції дійшов наступного
висновку.

Судом першої інстанції правильно було
встановлено, що 14.03.1997 року на ім'я члена
КСП імені Чапаєва села Саф'яни
Ізмаїльського району Одеської області
ОСОБА_4 видано сертифікат серії ОД
№0068973 на право на земельну частку (пай)
розміром 2,88 в умовних кадастрових
гектарах без визначення меж цієї
частки в натурі (на місцевості), який
14.03.1997 року зареєстровано у Книзі
реєстрації сертифікатів на право на
земельну частку (пай) за №543 (а.с.8).

Після смертіІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4,
відкрилася спадщина на вищезазначене
спадкове майно, на 2/3 частки якого його
дружині ОСОБА_3 Ізмаїльською державною
нотаріальною конторою Одеської
області видано свідоцтво про право на
спадщину за законом, зареєстроване в
реєстрі 19.02.2008 року за №2-1161 (а.с.7).

15.07.2008 року до копії вищезазначеного
сертифікату на підставі свідоцтв про
право на спадщину ВКЕ №283781, ВКЕ №283784,
ВКЕ №283785 були внесені зміни, згідно з
якими право на земельну частку (пай)
передано: ОСОБА_3 - 4/6 частки, ОСОБА_5 - 1/6
частки, та ОСОБА_6 - 1/6 частки (а.с.8, 9).

Викладене узгоджується з відомостями,
викладеними у довідці відділу
Держземагенства в Ізмаїльському
районі Одеської області за вих.№10-10-18/38
від 17.08.2013 року (а.с.9).

Як вбачається з копії заповіту від
11.08.2011 року, зареєстрованого в реєстрі
за №2-1161, ОСОБА_3 все своє майно, де б
воно не було і з чого б воно не
складалося, заповіла ОСОБА_2 (а.с.6).

Відповідно до копії свідоцтва про
смерть серії НОМЕР_1 від 29.11.2011 року,
виданого виконкомом Очеретнянської
сільської ради Кривоозерського району
Миколаївської області, ОСОБА_3 померла
ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.11).

Кривоозерською державною нотаріальною
конторою листом за вих.№1044/01-16 від
06.08.2013 року позивачці відмовлено у
видачі свідоцтва про право на спадщину
за законом у зв'язку з тим, що первинна
реєстрація права на вказане майно не
була проведена, на ім'я спадкодавця не
виписано сертифікат на право на
земельну частку (пай) та не отримано
державного акта на право власності на
земельну ділянку (а.с.5).

За загальними положеннями про
спадкування право на спадщину виникає
в день відкриття спадщини, спадщина
відкривається внаслідок смерті особи
або оголошення її померлою (ч.1 ст.1220 ЦК
України).

Згідно з ч.1 ст.1223 ЦК України право на
спадкування мають особи, визначені у
заповіті.

Частиною 1 ст.1241 ЦК визначено вичерпний
перелік осіб, які мають право на
обов'язкову частку у спадщини
незалежно від змісту заповіту.

Статтею 1254 ЦК України передбачено
право заповідача на скасування та
зміну заповіту.

Частина 1 ст.1268 ЦК України визначає, що
спадкоємець за заповітом чи за законом
має право прийняти спадщину або не
прийняти її.

Відповідно до ч.1 ст.1269, ч.1 ст.1270 ЦК
України спадкоємець, який бажає
прийняти спадщину, але на час відкриття
спадщини не проживав постійно із
спадкодавцем, має подати до
нотаріальної контори заяву про
прийняття спадщини. Для прийняття
спадщини встановлюється строк у шість
місяців, який починається з часу
відкриття спадщини.

Відповідно до ч.1 ст.179 ЦПК України
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи.

Зокрема, предметом доказування у
справах про спадкування є: факт
відкриття спадщини; круг спадкоємців;
спадкова маса (яке майно
успадковується, його вартість);
належність майна спадкодавцю;
наявність або відсутність заповіту; чи
відносяться особи, що претендують на
отримання спадщини, до спадкоємців (до
якої черги спадкоємців); чи є
спадкоємці тієї ж самої черги; чи
призивається ця черга спадкоємців до
спадкоємства; чи є серед спадкоємців
особи, що володіють правом на
обов'язкову частку у спадщини; факт
фактичного вступу у володіння; чи не
було відмови від спадщини з боку
кого-небудь із спадкоємців; чи немає
підстав для усунення особи від права на
спадкування (ст.1224 ЦК).

Згідно роз'яснень Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, викладених у п.1 листа «Про
судову практику розгляду цивільних
спав про спадкування» за №24-753/0/4-13 від
16.05.2013 року, при розгляді справ про
спадкування, суди мають встановити
обставини, які входять до предмета
доказування, та які можна встановити
лише при дослідженні документів,
наявних у спадковій справі. Належними
доказами щодо фактів, які необхідно
встановити для вирішення спору про
право спадкування, є копії документів
відповідної спадкової справи, зокрема,
поданих заяв про прийняття спадщини,
виданих свідоцтв про право на спадщину,
довідок сільських, селищних рад за
місцем проживання спадкодавця.

У разі пред'явлення позову до
неналежного відповідача, суд за
клопотанням позивача, не припиняючи
розгляду справи, замінює первісного
відповідача належним відповідачем,
якщо позов пред'явлено не до тієї особи,
яка має відповідати за позовом, або
залучає до участі у справі іншу особу
як співвідповідача (ст.33 ЦПК України).

Якщо позивач не заявляє клопотання про
заміну неналежного відповідача, суд
повинен відмовляти у задоволенні
позову.

За змістом ч.1 ст.11, ч.ч.1, 2, 4 ст.60 ЦПК
України суд розглядає справи в межах
заявлених вимог і на підставі наданих
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі. Кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі. Доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно з ч.2 ст.64 ЦПК України письмові
докази, як правило, подаються в
оригіналі. Якщо подано копію
письмового доказу, суд за клопотанням
осіб, які беруть участь у справі, має
право вимагати подання оригіналу.

Відповідно до ч.1 ст.137 ЦПК України у
випадках, коли щодо отримання доказів у
сторін та інших осіб, які беруть участь
у справі, є складнощі, суд за їх
клопотанням зобов'язаний витребувати
такі докази.

Вивченням матеріалів справи, судом
першої інстанції правильно було
встановлено, що будь-які відомості про
наявність або відсутність спадкоємців
тієї ж самої черги, які мають бути
належними відповідачами у справі,
відсутні. Також відсутні відомості, що
підтверджують наявність або
відсутність осіб, що мають право на
обов'язкову частку у спадщині
незалежно від змісту заповіту тощо.

При цьому, незважаючи на роз'яснення
позивачці наслідків не вчинення
процесуальних дій, остання із заявою
про витребування доказів, зокрема, із
нотаріальної контори не звернулася,
оригінали долучених до позову
документів для огляду у судовому
засіданні не надала тощо.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції прийшов до правильного
висновку про те, що позивачка не довела
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх позовних вимог, а
тому суд не знайшов законних підстав
для задоволення позову.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції, виконавши всі вимоги
цивільно-процесуального законодавства
і всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
діючими нормами матеріального права,
що підлягають застосуванню до даних
правовідносин, та дійшов до
правильного висновку, що позовні
вимоги позивача не підлягають
задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

П. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24 жовтня 2008 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ в апеляційному порядку»
передбачено, що відповідно до статті 303
ЦПК апеляційний суд при перевірці
законності й обґрунтованості рішення
суду першої інстанції не має права
виходити як за межі доводів
апеляційної скарги, так і за межі вимог,
заявлених у суді першої інстанції, крім
випадків, передбачених частинами
третьою та четвертою цієї статті.

За змістом пункту 6 частини третьої
статті 295, частини другої статті 303 та
пункту 1 частини першої статті 309 ЦПК
апеляційний суд може встановлювати
нові обставини, якщо їх наявність
підтверджується новими доказами, що
мають значення для справи (з
урахуванням положень про належність і
допустимість доказів), які особа не
мала можливості подати до суду першої
інстанції з поважних причин, доведених
нею, або які неправомірно не були цим
судом прийняті та досліджені, або
доказами, які судом першої інстанції
досліджувались із порушенням
установленого порядку.

Вирішуючи питання щодо дослідження
доказів, які без поважних причин не
подавалися до суду першої інстанції,
апеляційний суд повинен врахувати як
вимоги частини третьої статті 27 ЦПК
щодо зобов'язання особи, яка бере
участь у справі, добросовісно
здійснювати свої права та виконувати
процесуальні обов'язки, так і виключне
значення цих доказів для правильного
вирішення справи.

При цьому мають враховуватися вимоги
частини третьої статті 27 ЦПК про те, що
особи, які беруть участь у справі,
зобов'язані добросовісно здійснювати
свої права й виконувати процесуальні
обов'язки.

Дослідження нових доказів провадиться,
зокрема, у таких випадках: якщо докази
існували на час розгляду справи судом
першої інстанції, але особа, яка їх
подає до апеляційного суду, з поважних
причин не знала й не могла знати про їх
існування; докази існували на час
розгляду справи в суді першої
інстанції і учасник процесу знав про
них, однак з об'єктивних причин не міг
подати їх до суду; додаткові докази, які
витребувалися раніше, з'явилися після
ухвалення рішення судом першої
інстанції; суд першої інстанції
неправомірно виключив із судового
розгляду подані учасником процесу
докази, що могли мати значення для
вирішення справи; суд першої інстанції
необґрунтовано відмовив учаснику
процесу в дослідженні доказів, що могли
мати значення для вирішення справи
(необґрунтовано відмовив у призначенні
експертизи, витребуванні доказів, якщо
їх подання до суду для нього становило
певні труднощі тощо); наявні інші
поважні причини для їх неподання до
суду першої інстанції у випадку
відсутності умислу чи недбалості
особи, яка їх подає, або вони не
досліджені судом унаслідок інших
процесуальних порушень.

Представник апелянта не довів
обставини, на які посилався як на
підставу апеляційної скарги.

Твердження апелянта в апеляційній
скарзі про те, що рішення суду першої
інстанції не відповідає вимогам
закону, є неспроможними.

Наведені в апеляційній скарзі доводи
не спростовують висновків суду і не
містять підстав для висновків про
порушення або неправильне
застосування судом норм права, які
привели до неправильного вирішення
справи.

Тому, на думку колегії суддів, справа
розглянута по суті правильно, законних
підстав для скасування чи зміни
рішення суду першої інстанції немає.

Керуючись ст. ст. 303-304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 315,
317, 319, 324-325 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити,
рішення Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області від 25 листопада
2013 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції може
бути оскаржена в касаційному порядку
до касаційного суду протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили
ухвалою.

Головуючий
Р.Д.
Громік

Судді
М.М.
Драгомерецький

В.Ф. Парапан