Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа №338/2371/13-ц

06 березня 2014 р.
Богородчанський районний суд
Івано-Франківської області

в складі: головуючого - судді
Битківського Л.М.

з участю секретаря Дякун
М.В.

позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

представника відповідача
ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в селищі
Богородчани справу за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_3 про визнання недійсним
заповіту, -

в с т
а н о в и в:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_3 про визнання недійсним
заповіту, який посвідчений від імені
ОСОБА_5 19.09.2011 року державним нотаріусом
Богородчанської державної
нотаріальної контори ОСОБА_6

Заявлені вимоги позивачка мотивувала
тим, що ОСОБА_5 являється матір'ю її та
відповідачки ОСОБА_3 07.06.2011 року мати
склала в її користь заповіт, яким
заповіла усе своє майно їй (ОСОБА_1) Про
вказаний заповіт знали усі члени сім'ї,
оскільки вона постійно проживала з
матір'ю, доглядала за нею. ІНФОРМАЦІЯ_1
мати померла. Після смерті матері їй та
іншим членам сім'ї стало відомо про те,
що 19.09.2011 року від імені матері ОСОБА_5 в
Богородчанській державній
нотаріальній конторі посвідчено
заповіт, яким усе майно мати заповіла в
користь ОСОБА_3 Вважає вказаний заповіт
недійсним, оскільки він не відповідав
волі покійної матері, її волевиявлення
під час посвідчення заповіту не було
вільним, а також допускає, що мати могла
не усвідомлювати значення своїх дій та
(або) не могла ними керувати.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1
та представник позивача ОСОБА_2
пояснили, що ОСОБА_3 не мала з матір'ю
особливих стосунків, оскільки ніколи
не допомагала їй. ОСОБА_3 та її чоловік
ОСОБА_7 постійно тероризували матір
домаганнями переписати на них своє
майно. 16.09.2011 року ОСОБА_3 під приводом
необхідності лікування матері, на
таксі забрала матір до себе додому в
с.Похівка Богородчанського району. А
вже 19.09.20111 року, як згодом з'ясувалось,
після посвідчення заповіту, не
автобусі відправила матір додому саму.
Після цієї події мати перебувала в
тяжкому фізичному та психологічному
стані, ймовірно була під впливом
лікарських засобів. В січні 2012 року
мати перед іншими дітьми визнала, що
підписала в користь ОСОБА_3 якісь
документи, просила вибачення і хотіла,
щоб її відвезти до нотаріуса
переписати заповіт, однак цього
зробити не встигли, бо мати ІНФОРМАЦІЯ_1
Оскільки заповіт не відповідав
останньому волевиявленню матері і
поставив ОСОБА_3 у особливе становище
перед іншими 8-ма дітьми покійної, то
просили визнати цей заповіт недійсним.

Відповідач ОСОБА_3 заявлений позов не
визнала. В судовому засіданні
відповідач та представник відповідача
пояснили, що мати перебувала з ОСОБА_3 в
особливих стосунках, оскільки вона
була наймолодшою дочкою. Покійна
постійно дбала про її сім'ю, допомагала
матеріально, оскільки четверо онуків
(дітей ОСОБА_3) виростали під її опікою.
21.12.2007 року мати склала в її користь
заповіт, посвідчений у державній
нотаріальній конторі в
смт.Богородчанах. Згодом мати хотіла
зробити дарчу на ОСОБА_3, і для цього
оформила на неї у сільській раді
довіреність на виготовлення
необхідних документів. Але через це у
матері погіршились стосунки з
позивачкою ОСОБА_1, яка постійно
проживала біля матері. Щоб заспокоїти
позивачку мати 07.06.2011 року склала в
Горохолинській сільській раді заповіт
в її користь. Однак, 19.09.2011 року, за
проханням матері, яка в той час
перебувала у неї, вона відвезла її до
нотаріуса, оскільки мати бажала
змінити заповіт в її користь, а
перебуваючи вдома не могла цього
зробити. В державній нотаріальній
конторі мати посвідчили заповіт, після
чого повернулась додому. Вважають, що
підстав, визначених ст. 203 ЦК України
для визнання правочину недійсним
немає. Заповіт відповідав волі
заповідача. Послання позивача на те, що
заповідачка не усвідомлювала значення
своїх дій та не могла ними керувати
безпідставні, не підтверджені жодним
доказом. Просили в позові відмовити.

Заслухавши пояснення сторін, свідків,
дослідивши письмові докази, які подані
у розпорядження суду, з'ясувавши
фактичні обставини справи, суд прийшов
до висновку, що позов задоволенню не
підлягає.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені ч.1-3, 5,6 ст.203 цього
Кодексу.

Згідно ч.1-3 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Судом встановлено, що від імені ОСОБА_5,
яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, 19.09.2011 року в
Богородчанській державній
нотаріальній конторі посвідчений
заповіт. Відповідно до змісту заповіту
усе своє майно ОСОБА_5 заповіла своїй
дочці ОСОБА_3.

Відповідно до оглянутого в судовому
засіданні оригіналу заповіту,
представленого завідувачем державної
нотаріальної контори ОСОБА_6 в тексті
правочину заповідачем зроблено запис
про те, що заповіт перед підписання
прочитаний і підписаний власноручно.

Допитана в судовому засіданні як
свідок ОСОБА_6 - завідувач
Богородчанської державної
нотаріальної контори пояснила, що
заповідачка ОСОБА_5 особисто з'явилась
в нотаріальну контору та виявила
бажання посвідчити заповіт. Жінка була
цілком адекватною, грамотною, раніше
зверталась до нотаріальної контори з
приводу оформлення своїх спадкових
прав після смерті свого чоловіка, тому
її дієздатність сумнівів не викликала.
Заповіт записувався зі слів ОСОБА_5 без
будь-якого стороннього впливу і
відповідав її волевиявленню.

Допитані в судовому засіданні з
ініціативи позивача свідки ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 у своїх
поясненнях підтвердили позицію
позивача в тій частині, що покійна
ОСОБА_5 за життя публічно не виявляла
наміру заповідати своє майно ОСОБА_3
Також підтвердили, що відповідачка та
її чоловік ОСОБА_7 практично не
допомагали матері у веденні
господарства, не займались її доглядом
і утриманням, часто заявляли про свої
претензії на майно. Одночасно у своїх
показаннях стверджували, що мати зі
свого боку надавала матеріальну
допомогу відповідачці як грішми так і
фізичною працею (доглядала онуків,
утримувала у своєму господарстві для
відповідачки худобу, тощо). Пояснення
свідків щодо їх суб'єктивного
сприйняття волі ОСОБА_5, яка нібито з
січня 2012 року мала намір змінити свій
заповіт, посвідчений на користь ОСОБА_3,
не можуть бути поставлені в основу
судового рішення. За наявності такої
волі, заповідачем міг бути змінений
заповіт в односторонньому порядку в
будь-якій нотаріальній конторі чи у
місцевій сільській раді і вказана дія
не потребувала надзвичайних зусиль.

Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень.

Стороною позивача не подано суду
жодного переконливого доказу на
підтвердження того, що оскаржуваний
заповіт ОСОБА_5 не відповідав її волі чи
волевиявлення її не було вільним. Також
суду не подано жодного доказу на
підтвердження заявленого в позові
припущення про те, що на момент
вчинення правочину ОСОБА_5 не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла ними керувати. Клопотати
про призначення у справі судової
посмертної психіатричної експертизи
позивачка відмовилась, зважаючи на
відсутність фактів звернення ОСОБА_5 за
медичною допомогою і мединчної
документації. Тому, на підставі
наведеного суд прийшов до висновку, що
позовні вимоги є безпідставними і в
задоволенні позову слід відмовити.

Разом з тим, суд вважає за необхідне
зазначити, що за своєю юридичною
природою свобода розпорядження
власністю шляхом вчинення заповіту є
одним із основоположних принципів
спадкового права, при цьому вона не є
абсолютною. Ст. 1241 ЦК України визначено
обмеження волі заповідача щодо права
розпоряджатись власністю шляхом
встановлення права окремої категорії
осіб на обов'язкову частку у спадщині.
Тому позивачка, яка є інвалідом 3 групи,
відповідно до ч.1 ЦК України належить до
кола осіб, які мають право на
спадкування визначеної законом частки
незалежно від змісту заповіту.
Тлумачення ч.1 ст.1241 ЦК України надано
рішення Конституційного суду України у
справі №1-рп/2014 від 11.02.2014 року.

На підставі наведеного, керуючись ст.
213-215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
визнання недійсним заповіту,
посвідченого 19.09.2011 року державним
нотаріусом Богородчанської районної
державної нотаріальної контори від
імені ОСОБА_5 - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Івано-Франківської області
протягом 10 днів з моменту його
проголошення.

Головуючий
Битківський Л.М.