У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька
Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа - ОСОБА_5, про стягнення
аліментів на дитину, яка продовжує
навчання, за касаційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Хмельницького
міськрайонного суду Хмельницької
області від 26 листопада 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Хмельницької
області від 20 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з вищевказаним позовом,
посилаючись на те, що рішенням
Хмельницького міськрайонного суду
Хмельницької області від 25 лютого 2009
року з відповідача стягнуто на її
користь аліменти на утримання сина
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 470 грн
щомісячно до досягнення сином
повноліття. 1 жовтня 2013 року сину
виповнилося 18 років, проте він
продовжує навчання та потребує
матеріальної допомоги, знаходиться на
її повному утриманні, а відповідач
жодної матеріальної допомоги на
навчання не надає, хоча має таку
можливість, адже забезпечений роботою
та отримує заробітну плату більше 5 тис.
грн щомісячно.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила
суд стягнути з відповідача на її
користь аліменти на утримання сина в
розмірі 1 тис. грн щомісячно, починаючи
з 1 жовтня 2013 року до досягнення ним 23
років на період навчання.

Рішенням Хмельницького міськрайонного
суду Хмельницької області від
26 листопада 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Хмельницької області від 20 січня 2014
року, у задоволенні позову ОСОБА_3
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
оскаржувані судові рішення скасувати,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального й процесуального права,
та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
син сторін навчається на заочному
факультеті та може бути
працевлаштований, тому не взяв до уваги
доводи позивача щодо стягнення з
ОСОБА_4 аліментів на утримання сина в
розмірі 1 тис. грн щомісячно.

Апеляційний суд погодився з такими
висновками суду першої інстанції,
зазначивши, що ОСОБА_3 не надала
належних та допустимих доказів того, що
син ОСОБА_5 саме у зв'язку з навчанням
потребує матеріальної допомоги та, що
відповідач має можливість надавати
таку матеріальну допомогу й саме в
розмірі 1 тис. грн., що є
предметом позовних вимог.

Проте повністю погодитись із таким
висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Таким вимогам закону судове рішення
апеляційної інстанції не відповідає.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є
батьками ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, який
навчається на заочній формі навчання в
Хмельницькому університеті управління
та права. ОСОБА_4 є працездатним, працює
неофіційно по найму, сталого
щомісячного доходу не отримує, сплачує
аліменти на утримання малолітньої
дочки в розмірі 470 грн щомісячно.

Згідно зі ст. 198 СК України батьки
зобов'язані утримувати своїх
повнолітніх непрацездатних дочку,
сина, які потребують матеріальної
допомоги, якщо вони можуть таку
матеріальну допомогу надавати.

Частиною 1 ст. 199 СК
України передбачено, якщо повнолітні
дочка, син продовжують навчання і у
зв'язку з цим потребують матеріальної
допомоги, батьки зобов'язані
утримувати їх до досягнення двадцяти
трьох років за умови, що вони можуть
надавати матеріальну допомогу.

Відповідно до ч. 3 ст. 199
СК України право на звернення до суду з
позовом про стягнення аліментів мають
самі дочка, син, які продовжують
навчатися, а також той із батьків, з
яким вони проживають.

Як роз'яснив пленум у п. 20 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 15
травня 2006 року № 3 «Про застосування
судами окремих норм Сімейного кодексу
України при розгляді справ щодо
батьківства, материнства та стягнення
аліментів» Обов'язок батьків
утримувати повнолітніх дочку, сина, які
продовжують навчатися після
досягнення повноліття незалежно від
форми навчання), виникає за
обов'язкової сукупності таких
юридичних фактів: досягнення дочкою,
сином віку, який перевищує 18, але є
меншим 23 років; продовження ними
навчання; потреба у

зв'язку з цим у матеріальній допомозі;
наявність у батьків можливості
надавати таку допомогу.

Згідно зі ст. 200 СК
України суд визначає розмір аліментів
на повнолітніх дочку, сина у твердій
грошовій сумі і (або) у частці від
заробітку (доходу) платника аліментів з
урахуванням обставин, зазначених у
статті 182 цього Кодексу. При визначенні
розміру аліментів з одного з батьків
суд бере до уваги можливість надання
утримання другим з батьків, своїми
дружиною, чоловіком та повнолітніми
дочкою, сином.

Перевіряючи рішення суду першої
інстанції, суд апеляційної інстанції
не врахував, що сторони як батьки
повинні утримувати свого
повнолітнього сина, який продовжує
навчатися після досягнення повноліття
незалежно від форми його навчання.

Встановлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати те, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (ч. 4 ст. 60, ст. 212 ЦПК
України).

При цьому апеляційний суд не звернув
уваги на те, що предметом позовних
вимог є стягнення аліментів, а не її
розмір, який визначається саме судом на
підставі доказів, поданих сторонами та
з урахуванням обставин, визначених
законом.

Таким чином, апеляційний суд у
порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК
України на зазначені вище обставини
справи уваги не звернув, доводів
апеляційної скарги не перевірив,
належним чином не встановив обставини,
що мають істотне значення, для
визначення розміру аліментів з
урахуванням положень ст. ст. 199, 200 СК
України та дійшов передчасного
висновку про залишення в силі рішення
суду першої інстанції.

За таких обставин судове рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню
з передачею справи на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції з підстав,
передбачених ч. 3 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Ухвалу апеляційного суду Хмельницької
області від 20 січня 2014 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська