Справа №436/2504/13ц
Провадження №2/436/186/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2014 року
м. Луганськ

Кам'янобрідський районний суд м.
Луганська у складі:

головуючого - судді
ТЕМНІКОВОЇ А.О.,

при секретарі -
ЧЄГЛАКОВІЙ О.О.,

за участю позивача -
ОСОБА_1,

відповідачки -
ОСОБА_2,

представника відповідачки -
ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду у м. Луганську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до
Кам'янобрідського районного суду м.
Луганська із вищезазначеним позовом. В
обґрунтування заявлених вимог ОСОБА_1
зазначив, що 14.09.1990 року було
зареєстровано шлюб з відповідачкою.
Під час шлюбу з ОСОБА_2 на підставі
нотаріально посвідченого договору
купівлі-продажу сторони придбали у 1991
році будинок з господарськими
будівлями та спорудами за адресою:
АДРЕСА_1, власником якого було вказано
лише відповідачку. З огляду на
викладене, оскільки житло придбано в
період шлюбу, позивач просив визнати
будинок АДРЕСА_1 спільною сумісною
власністю подружжя та визнати за ним
право власності на ? частину даного
будинку.

В подальшому позивачем ОСОБА_1
було подано уточнений позов, в якому
він просив окрім зазначених вище вимог
визнати спільною сумісною власністю
подружжя та поділити холодильник
«SAMSUNG», телевізор «DISTAR», телевізор «LG»,
котел газовий, піч газову «GRETA», DVD-плеєр
«FILIPS», стінку кухонну, м'який куточок
(диван та два крісла), два ліжка
дерев'яних.

Ухвалою Кам'янобрідський
районний суд м. Луганська від 25.04.2014р.
було закрито провадження по справі в
частині поділу майна, зазначеного в
уточненому позові (окрім житлового
будинку), у зв'язку з відмовою позивача
ОСОБА_1 від пред'явленого позову у даній
частині.

Відповідачка ОСОБА_2, визнавши
позов в частині визнання на ОСОБА_1
права власності на ? частину будинку,
пред'явила до суду зустрічний позов,
який в подальшому неодноразово
уточнювався. В обґрунтування вимог,
заявлених за зустрічним позовом,
позивачка зазначила, що вона дійсно
перебувала в зареєстрованому шлюбі з
позивачем з 14.09.1990р. Даний шлюб було
розірвано рішенням суду від 04.11.2013р. Від
даного шлюбу сторони мають дитину
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який мешкає з
відповідачкою. Під час сумісного
проживання сторонами дійсно було
придбано будинок за адресою: АДРЕСА_1,
право власності на який зареєстровано
за ОСОБА_2 Крім того, під час шлюбу за
спільні кошти було придбано та
зареєстровано на ім'я ОСОБА_1
автомобіль «ВАЗ-210634», 1990 року випуску,
НОМЕР_1, вартість якого становить 7911,96
гривень. З огляду на викладене, ОСОБА_2
просила визнати автомобіль спільною
сумісною власністю подружжя та у
зв'язку з тим, що даний транспортний
засіб перебуває у постійному
користуванні позивача, а грошові кошти
на його придбання були витрачені із
сімейного бюджету, просила стягнути на
її користь ? частину вартості даного
автомобілю у сумі 3955,00 гривень а також
судові витрати по справі.

У судовому засіданні позивач
ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги в
частині визнання будинку АДРЕСА_1
спільною сумісною власністю подружжя
та визнання за ним права власності на ?
частину даного будинку. Вимоги за
зустрічним позовом визнав частково та
не заперечував проти визнання
автомобіля «ВАЗ-210634», 1990 року випуску,
державний номер НОМЕР_1, спільною
сумісною власністю подружжя. Однак, у
зв'язку з тим, що спільним автомобілем
позивач не користується через його
незадовільний технічний стан та даний
транспортний засіб фактично просто
розміщено в гаражі, ОСОБА_1 заперечував
проти сплати відповідачці половини
його вартості, та зазначив про згоду на
передачу ОСОБА_2 даного автомобілю для
подальшого безоплатного користування
у будь-який спосіб.

Відповідачка ОСОБА_2 у судовому
засіданні не заперечувала проти
визнання будинку АДРЕСА_1 спільною
сумісною власністю подружжя та
визнання за ОСОБА_1 право власності на ?
частину даного будинку. Також
відповідачка підтримала зустрічний
позов у повному обсязі та наполягала на
його задоволенні саме шляхом визнання
автомобілю «ВАЗ-210634», 1990 року випуску,
державний номер НОМЕР_1, спільною
сумісною власністю подружжя та сплати
їй ? частини його вартості. При цьому
ОСОБА_2 зазначила, що не бажає отримати
у фактичне користування спірний
автомобіль, оскільки не є водієм, не має
прав на керування транспортним засобом
та не знає, який реальний стан має
автомобіль на даний момент. У зв'язку з
тим, що автомобіль було придбано в
період шлюбу та спільні кошти,
відповідачка бажає отримати саме
грошову компенсацію.

Представник відповідачки ОСОБА_3
у судовому засіданні підтримала
уточнений зустрічний позов у повному
обсязі та наполягала на його
задоволенні.

Заслухавши пояснення учасників
судового провадження, дослідивши
матеріали страви, суд приходить до
наступного.

Згідно ст. 10 ЦПК України обставини
цивільних справ встановлюються судом
за принципом змагальності. Суд,
зберігаючи об'єктивність і
неупередженість, створює необхідні
умови для всебічного і повного
дослідження обставин справи. Згідно ст.
11 ЦПК України суд розглядає цивільні
справи в межах заявлених вимог і на
підставі наданих сторонами доказів.
Крім того згідно ст. 60 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на основу
своїх вимог або заперечень.

Конвенція про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року,
ратифікована Законом України від
17.07.1997р. №475/97-ВР, а також ст. 1 Протоколу
№1 до неї передбачають право кожної
фізичної чи юридичної особи
безперешкодно користуватися своїм
майном, не допускаючи позбавлення
особи свого майна, крім як в інтересах
суспільної необхідності й на умовах,
передбачених законом та загальними
принципами міжнародного права.

Згідно ст. 41 Конституції України, право
приватної власності набувається в
порядку, визначеному законом. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
права власності. Право приватної
власності є непорушним. Використання
власності не може завдавати шкоди
правам, свободам та гідності громадян,
інтересам суспільства, погіршувати
екологічну ситуацію і природні якості
землі.

Згідно ст. 316 ЦК України правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб. Дане право, відповідно до
ст. 328 ЦК України, набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Статтею 355 ЦК України передбачено,
що майно, що є у власності двох або
більше осіб (співвласників), належить
їм на праві спільної власності (спільне
майно). Майно може належати особам на
праві спільної часткової або на праві
спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 368 ЦК України
спільна власність двох або більше осіб
без визначення часток кожного з них у
праві власності є спільною сумісною
власністю. Майно, набуте подружжям за
час шлюбу, є їхньою спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Згідно ст. 369 ЦК України,
співвласники майна, що є у спільній
сумісній власності, володіють і
користуються ним спільно, якщо інше не
встановлено домовленістю між ними.
Розпоряджання майном, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється за
згодою всіх співвласників.

Відповідно до ст. 372 ЦК України,
майно, що є у спільній сумісній
власності, може бути поділене між
співвласниками за домовленістю між
ними. У разі поділу майна, що є у
спільній сумісній власності,
вважається, що частки співвласників у
праві спільної сумісної власності є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними або законом. За
рішенням суду частка співвласника може
бути збільшена або зменшена з
урахуванням обставин, які мають
істотне значення. У разі поділу майна
між співвласниками право спільної
сумісної власності на нього
припиняється.

Згідно ст. 60 СК України, майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, відповідно до ст. 61
СК України, може бути будь-яке майно, за
винятком виключеного з цивільного
обороту.

Статтею 63 СК України передбачено, що
дружина та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Відповідно до ст. 68 СК України,
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу. Розпоряджання
майном, що є об'єктом права спільної
сумісної власності, після розірвання
шлюбу здійснюється співвласниками
виключно за взаємною згодою,
відповідно до Цивільного кодексу
України.

Згідно ст. 69 СК України, дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу. Дружина і чоловік мають право
розділити майно за взаємною згодою.

У разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
згідно ст. 70 СК України, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Відповідно до ст. 71 СК України, майно, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, ділиться між ними в
натурі. Неподільні речі присуджуються
одному з подружжя, якщо інше не
визначено домовленістю між ними.
Присудження одному з подружжя грошової
компенсації замість його частки у
праві спільної сумісної власності на
майно, зокрема на житловий будинок,
квартиру, земельну ділянку,
допускається лише за його згодою, крім
випадків, передбачених Цивільним
кодексом України. Присудження одному з
подружжя грошової компенсації можливе
за умови попереднього внесення другим
із подружжя відповідної грошової суми
на депозитний рахунок суду.

Згідно ст. 22 Кодексу про шлюб та
сім'ю України (далі КпШС України),
чинного на момент придбання житлового
будинку, майно, нажите подружжям за час
шлюбу, є його спільною сумісною
власністю. Кожен з подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном.

Судом встановлено, що 14.09.1990 року
відділом ЗАГС Артемівського РВК м.
Луганська було зареєстровано шлюб між
сторонами, про що видано відповідне
свідоцтво НОМЕР_2 (а.с.14).

Після реєстрації шлюбу, ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 за спільні кошти на підставі
нотаріально посвідченого договору
купівлі-продажу від 25.09.1991 року було
придбано будинок АДРЕСА_1 (а.с.16-17), право
власності на який зареєстровано за
ОСОБА_2 (а.с.69).

Крім того, в період шлюбу подружжям
було придбано автомобіль «ВАЗ-210634», 1990
року випуску, державний номер НОМЕР_1. З
метою придбання вказаного
транспортного засобу між ОСОБА_1 та ТОВ
«Банк Ренесанс Капітал» було укладено
кредитний договір від 02.04.2008р., сума
якого була сплачена за рахунок
спільних сімейних коштів (а.с.22-23). Право
власності на автомобіль зареєстровано
за ОСОБА_1 (а.с.32). Вартість автомобілю,
згідно висновку судової
автотоварознавчої експертизи №01/02/2014
від 17.02.2014р. складає 7911,96 гривень
(а.с.70-82).

Зазначені обставини визнані у судовому
засіданні між сторонами, документально
підтверджені, та, згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК
України, додатковому доказуванню не
підлягають.

З огляду на викладене, оскільки будинок
АДРЕСА_1 та автомобіль «ВАЗ-210634», 1990
року випуску, державний номер НОМЕР_1,
було придбано ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в період
шлюбу за спільні кошти, зазначене майно
підлягає визнанню спільною сумісною
власністю подружжя, проти чого не
заперечували і самі сторони.

У зв'язку з тим, що частки майна дружини
та чоловіка є рівними, та в ході
судового розгляду було встановлено
відсутність будь-яких інших
домовленостей між подружжям або
законодавчо визначених підстав для
відступлення від рівності часток на
користь когось із них, суд вважає за
необхідне визнати за ОСОБА_1 право
власності на ? частку будинку АДРЕСА_1.

Щодо вимог про стягнення на користь
ОСОБА_2 ? вартості автомобілю, суд
виходить з наступного.

Згідно п. 25 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» Вирішуючи питання про поділ
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, зокрема
неподільної речі, суди мають
застосовувати положення частин 4, 5 ст.
71 СК України щодо обов'язкової згоди
одного з подружжя на отримання
грошової компенсації та попереднього
внесення другим із подружжя
відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду. За
відсутності такої згоди присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених ст. 365 ЦК України,
за умови звернення подружжя (одного з
них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК
України) та попереднього внесення на
депозитний рахунок суду відповідної
грошової суми. У разі коли жоден із
подружжя не вчинив таких дій, а
неподільні речі не можуть бути реально
поділені між ними відповідно до їх
часток, суд визнає ідеальні частки
подружжя в цьому майні без його
реального поділу і залишає майно у їх
спільній частковій власності.

Як вбачається з матеріалів
справи, жоден із подружжя не бажає
залишити у своєму користуванні спірний
транспортний засіб та заперечує проти
сплати на користь іншого грошової
компенсації за нього. Таким чином,
оскільки позивачкою за зустрічним
позовом не було заявлено вимог з
підстав, передбачених ст. 365 ЦК України,
а виплата грошової компенсації без
згоди одного з подружжя на підставі ст.
71 СК України не передбачена діючим
законодавством, у задоволення
зустрічних позовних вимог про
стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
вартості ? части спірного
транспортного засобу слід відмовити
через їх необґрунтованість в межах
заявлених позовних вимог, що само по
собі не перешкоджає ОСОБА_2 звернутися
до суду з належними позовними вимогами
для захисту своїх прав.

Згідно ст. 88 ЦПК України у зв'язку із
задоволенням первісного позову з
відповідачки на користь позивача
підлягають стягненню понесені
документально підтверджені судові
витрати з оплати судового збору у сумі
500,00 гривень. Крім того, у зв'язку із
частковим задоволенням зустрічного
позову з позивача на користь
відповідачки підлягають стягненню
понесені документально підтверджені
судові витрати з оплати судового збору
у сумі 729,40 гривень, які складаються із
витрат з оплати судового бору у сумі
229,40 гривень та половини вартості
проведеної судової експертизи у сумі 500
гривень.

На підставі викладеного та керуючись
ст. 41 Конституції України, Конвенцією
про захист прав людини і
основоположних свобод та ст. 1
Протоколу №1 до неї, ст. ст. 10, 11, 59, 60, 88,
174, 209, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 316, 328, 355, 365,
368, 369, 372 ЦК України, ст. ст. 60, 63, 68-71 СК
України, ст. 22 КпШС України, -

ВИРІШИВ:

Уточнені позовні вимоги ОСОБА_1
задовольнити частково.

Визнати житловий будинок № АДРЕСА_1
спільною сумісною власністю подружжя
ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ?
(одну другу) частку житлового будинку №
АДРЕСА_1.

Уточнені позовні вимоги ОСОБА_2 за
зустрічним позовом задовольнити
частково.

Визнати автомобіль марки «ВАЗ-21063», 1990
року випуску, державний номер НОМЕР_1,
НОМЕР_3, спільною сумісною власністю
подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

У задоволенні іншої частини позовних
вимог відмовити за необґрунтованістю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судові витрати по справі у сумі 500
(п'ятсот) гривень 00 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
судові витрати по справі у сумі 729
(сімсот двадцять дев'ять) гривень 40
копійок.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Луганської області через
Кам'янобрідський районний суд м.
Луганська протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

ГОЛОВУЮЧИЙ:
А.О. ТЕМНІКОВА