Апеляційний суд міста Севастополя
Справа №22ц/797/375/2014
інстанції Шкірай М.І.
Доповідач у апеляційній
інстанції Козуб О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2014 року, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду міста Севастополя у
складі:

Головуючого, судді - Козуб О.В.,

Суддів - Моцного М.В.,
Клочка В.П.,

при секретарі - Григорчук І.О.,

за участю:

прокурора - Шульги
О.Г.,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Севастополі апеляційну
скаргу заступника прокурора
м.Севастополя на рішення
Балаклавського районного суду
м.Севастополя від 20 грудня 2013 року по
цивільній справі за позовом заступника
прокурора м.Севастополя в інтересах
ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа без
самостійних вимог щодо предмету спору
Служба у справах дітей Ленінської
районної державної адміністрації в
м.Севастополі про стягнення грошової
компенсації вартості частки у спільній
частковій власності, -

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2011 року заступник прокурора
м.Севастополя звернувся до суду з
позовом в інтересах ОСОБА_4 до ОСОБА_5, в
якому просив зобов'язати відповідача
виплатити на користь ОСОБА_4 грошову
компенсацію за його частку у спільній
частковій власності, а саме 1/2 частки
житлової кімнати площею 8,6 кв.м. у
квартирі АДРЕСА_1, а також підсобних
приміщень, що знаходяться в загальному
користуванні, мотивуючи вимоги тим, що
за результатами перевірки проведеної
прокуратурою м.Севастополя за
зверненням опікуна ОСОБА_4 - ОСОБА_6
встановлено, що неповнолітньому ОСОБА_4
на праві власності належить 11/100 часток
квартири АДРЕСА_1, що фактично складає
1/2 частку житлової кімнати у вказаній
квартирі зазначеній. Інша частина
вказаної кімнати знаходиться у
власності ОСОБА_5, яку за рішенням суду
позбавлено батьківських прав відносно
ОСОБА_4 Виділити в натурі частку, яка
належить неповнолітньому, та спільне
проживання останнього разом з матер'ю
неможливі.

Ухвалою Балаклавського районного
суду м.Севастополя від 27 липня 2012 року
до участі у справі залучено позивача -
ОСОБА_4

Рішенням Балаклавського районного
суду м.Севастополя від 20 грудня 2013 року
у задоволенні вищевказаних позовних
вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням
суду І інстанції, прокурором подано
апеляційну скаргу, в якій ставиться
питання про скасування рішення суду
першої інстанції, як такого, що
постановлено з порушенням норм
матеріального права, та ухвалення
нового рішення про задоволення позову.
Зазначає, що відмовляючи у задоволенні
позову, суд виходив з того, що сплата
компенсації вартості частки, що є у
спільній власності, співвласнику, який
хоче виділити цю частку, не може бути
здійснена без згоди інших
співвласників. Проте, такий висновок
суду не заснований на нормах
матеріального права, оскільки право
співвласника на виділ частки зі
спільного майна шляхом отримання
грошової компенсації вартості частки в
майні не може бути обмежене іншими
співвласниками і такому праву
співвласника, що виділяється,
кореспондується обов'язок інших
співвласників сплатити грошову частку,
розмір якої визначається виходячи з
дійсної вартості майна на час розгляду
справи судом. При цьому, обов'язковою
умовою призначення грошової
компенсації є лише згода співвласника,
який заявив вимогу про призначення
компенсації, а не згода інших
співвласників на такий виділ.

Заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення прокурора,
який підтримав апеляційну скаргу в
підстав в ній викладених, думку
представника відповідача, який
заперечував проти задоволення
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали цивільної справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
та перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга прокурора
підлягає відхиленню, а рішення суду І
інстанції підлягає залишенню без змін
з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що суд не може зобов'язати
учасників спільної часткової
власності сплатити компенсацію
вартості частки учасникові, який хоче
виділити свою частку без їх згоди, а
також, що відповідач заперечує проти
стягнення з неї компенсації,
неможливості виплати відповідачем
компенсації позивачу за його частку у
спільному майні, а тому набуття нею
права власності на спірну частку майна
позивача у примусовому порядку є
незаконнім та порушує її права.

З такими висновками суду першої
інстанції погоджується колегія суддів
апеляційного суду.

Згідно до ч.1 ст.317 ЦК України,
власникові належать права володіння,
користування та розпоряджання своїм
майном.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власність зобов'язує.
Власник не може використовувати право
власності на шкоду правам, свободам та
гідності громадян, інтересам
суспільства, погіршувати екологічну
ситуацію та природні якості землі.

Статтею 364 ЦК України встановлено, що
співвласник має право на виділ в натурі
частки із майна, що є у спільній
частковій власності.

Якщо виділ в натурі частки із спільного
майна не допускається згідно із
законом або є неможливим (частина друга
статті 183 цього Кодексу), співвласник,
який бажає виділу, має право на
одержання від інших співвласників
грошової або іншої матеріальної
компенсації вартості його частки.

Компенсація співвласникові може бути
надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної
часткової власності у співвласника,
який отримав таку компенсацію,
припиняється з дня її отримання.

Як встановлено судом та
підтверджується матеріалами справи,
позивач ОСОБА_4 як на момент подання
позову так і на момент розгляду справи
по суті, є повнолітньою особою,
відповідач ОСОБА_5 є матір'ю ОСОБА_4, яка
раніше рішенням Балаклавського
районного суду м.Севастополя від 04
жовтня 2001 року була позбавлена
батьківських прав відносно
неповнолітнього ОСОБА_4 (а.с.12).

Відповідно паспорту КП «БТІ та ДРОНМ»
Севастопольської міської ради,
житловий будинок АДРЕСА_1, розташований
за земельній ділянці та складається з
двох квартир АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1.

Зі змісту договору дарування від
25.06.1998 року, на підставі якого позивач є
власником 11/100 часток житлового будинку
з надвірними будівлями (а.с.9),
вбачається, що квартири АДРЕСА_1
знаходиться в житловому будинку літер
«А» і складається з жилих кімнат: 2-6
площею 11,3 кв.м, 2-7 площею 17,2 кв.м, 2-8
площею 10,5 кв.м; коридорів: 2-1 площею 1,2
кв.м, 2-3 площею 4,5 кв.м; шафи 2-2 площею 0,4
кв.м; кухні 2-4 площею 5,7 кв.м; комори 2-5
площею 2,6 кв.м, коридору 1-1 площею 3,5 кв.м,
туалету 1-2 площею 2,9 кв.м, сараю літер
«Д». Також, до квартири АДРЕСА_1
відноситься 51/100 частка огороджень та
інших споруд. У власність обдарованого
поступає у житловому будинку літер «А»
1/2 частка жилої кімнати 2-7 площею 8,6 кв.м,
а підсобні приміщення: 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, 1-1,
1-2 перебувають у загальному
користуванні, що становить 11/100
ідеальну частку (а.с.9).

Відповідно до зведеного
оцінювального акту КП «БТІ та ДРОНМ»
Севастопольської міської ради, будинок
АДРЕСА_1 складається із жилого будинку
літер «А», сараїв літери «В», «Г», «Д»,
вбиральні літер «Е», огороджень та
інших споруд (а.с.101).

Згідно даних КП «БТІ та ДРОНМ»
Севастопольської міської ради, право
власності на квартиру АДРЕСА_1
зареєстровано:

12/100 часток - за відповідачем ОСОБА_5 на
підставі договору купівлі-продажу від
30.04.1998 року;

11/100 часток - за позивачем ОСОБА_4 на
підставі договору дарування від 25.06.98
року,

по 14/300 часток - за ОСОБА_7, ОСОБА_8 на
підставі свідоцтва про право на
спадщину за законом від 17.02.2006 р.;

14/300 часток - за ОСОБА_9 на підставі
договору дарування від 14.07.2006 року;

7/50 часток - за ОСОБА_10 на підставі
договору дарування від 23.10.2009 р. (а.с.8).

Таким чином, будинок АДРЕСА_1 належить
на праві спільної часткової власності,
крім позивача та відповідача, і іншим
особам.

Поняття спільної часткової власності
викладено в ч.1 ст.356 ЦК України, як
власність двох чи більше осіб із
визначенням часток кожного з них у
праві власності. Отже, право спільної
часткової власності - це право двох або
більше осіб за своїм розсудом володіти,
користуватися і розпоряджатися
належним їм у певних частках майном,
яке складає єдине ціле.

Кожен учасник спільної часткової
власності володіє не часткою майна в
натурі, а часткою в праві власності на
спільне майно у цілому.

Ці частки є ідеальними й визначаються
відповідними відсотками від цілого чи
у частковому виразі.

Відповідно до ст.358 ЦК України, право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою.

Співвласники можуть домовитися про
порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю.

Кожен із співвласників має право на
надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього,
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації.

Виходячи з аналізу зазначеної
правової норми, слід дійти висновку, що
ця норма регулює саме порядок
здійснення права часткової власності,
тобто порядок користування спільною
частковою власністю без її поділу в
натурі, наслідком якого є припинення
права спільної часткової власності.
Зокрема при встановленні порядку
користування будинком кожному із
співвласників передається в
користування конкретна частина
будинку, виходячи із його частки в
праві спільної власності на будинок.
Разом з тим виділені у користування
приміщення можуть бути і неізольовані
і не завжди точно відповідати належним
співвласникам часткам, оскільки
встановлення порядку користування
майном не припиняє право спільної
часткової власності на це майно.

Встановлення співвласниками порядку
користування будинком з виділенням
конкретних приміщень в натурі, не
припиняє право спільної часткової
власності, оскільки такі частини не
перетворюються в об'єкт самостійної
власності кожного з них.

Відповідно до ч.1 ст.364 ЦК України,
співвласник має право на виділ у натурі
частки з майна, що є у спільній
частковій власності.

Якщо виділ у натурі частки із
спільного майна не допускається згідно
із законом або є неможливим (ч.2 ст.183
цього Кодексу), співвласник, який бажає
виділу, має право на одержання від
інших співвласників грошової або іншої
матеріальної компенсації вартості
його частки.

Компенсація співвласникові може бути
надана лише за його згодою.

Право на частку у праві спільної
часткової власності у співвласника,
який отримав таку компенсацію,
припиняється з дня її отримання (ч.2
ст.364 ЦК України).

Частиною 2 ст.364 ЦК України передбачено,
що виділ в натурі частини неподільної
речі є юридично неможливим.

Неподільною є річ, яку не можна
поділити без втрати її цільового
призначення (ч.2 ст.183 ЦК України).

Річ, яку можна поділити без втрати її
цільового призначення, є подільною (ч.1
ст.183).

Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України,
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Пред'являючи позовні вимоги про
зобов'язання ОСОБА_5 виплатити на
користь ОСОБА_4, який на час подання
прокурором позову 14.07.2011 року до суду,
був повнолітнім, грошової компенсації
вартості його частки у спільній
частковій власності, яка складається з
1/2 жилої кімнати площею 8,6 кв.м в
квартирі АДРЕСА_1, а також підсобних
приміщень, що знаходяться в загальному
користуванні, прокурор посилався на
вимоги ст.364 ЦК України, а також на те, що
спільне користування співвласниками
ОСОБА_4 та відповідачем ОСОБА_5 майном,
яке знаходиться у спільній частковій
власності є неможливим, частка жилої
кімнати, яка належить позивачу площею
8,6 кв.м менше, ніж норма житлової площі,
передбачені ст.47 ЖК України, тому
виділити її в натурі неможливо (а.с.2-3).
При цьому, звертаючись до суду саме з
вищевказаними позовними вимогами,
прокурором та позивачем не взято до
уваги, що квартира АДРЕСА_1 на праві
спільної часткової власності належить
також іншим особам і частки кожного з
них (у тому числі позивача та
відповідача) у вказаній квартирі є
ідеальними.

Тобто, вимоги позову про виплату
позивачу грошової компенсації за його
частку у спільній частковій власності -
1/2 жилої кімнати площею 8,6 кв.м в
квартирі АДРЕСА_1, а також підсобних
приміщень, що знаходяться в загальному
користуванні, не грунтуються на
встановлених обставинах справи.

Не надано також доказів тому, що
позивач в особі його законного
представника, або самостійно після
набуття позивачем повноліття,
звертався до інших співвласників з
запропонуванням грошової або іншої
матеріальної компенсації вартості
його частки у спільній частковій
власності, такі відомості в матеріалах
справи відсутні.

До інших власників спільної часткової
власності квартири АДРЕСА_1, позовних
вимог не заявлено. Не вбачається з
матеріалів справи і клопотань, порядку
ст.33 ЦПК України, про притягнення
вказаних осіб до участі у справі як
співвідповідачів.

Крім того, з висновку судової
будівельно-технічної експертизи №763
від 04.11.2013 року, проведеної судовим
експертом Севастопольського
відділення Харківського
науково-дослідного інституту судових
експертиз ім.Засл. проф.М.С.Бокаріуса на
підставі ухвали Балаклавського
районного суду м.Севастополя від 18
червня 2013 року, також вбачається, що на
вирішення експертизи були поставлені
питання про визначення дійсної
вартості саме квартири АДРЕСА_1 з
господарськими будівлями та
визначення дійсної вартості 1/2 частки
квартири АДРЕСА_1 та 1/2 частки
господарських будівель.

Питання про визначення вартості 12
частини кімнати у квартирі АДРЕСА_1, про
сплату вартості якої просив прокурор
та позивач, то її вартість окремо не
визначалась, та відповідної експертизи
щодо її вартості не проводилось.

Також, виходячи із змісту ч.2 ст.364 ЦК
України, відсутні в матеріалах справи і
докази того факту, що виділ у натурі
частки із спільного майна не
допускається згідно із законом або є
неможливим (частина друга ст.183 УК
України), тобто є річчю, яку не можна
поділити без втрати її цільового
призначення. Доказів на підтвердження
обставин стосовно неможливості
вселення, проживання позивача у
спірній квартирі вселення або перешкод
з боку відповідача або інших
співвласників у користуванні ним своєю
власністю також не надано.

Обставини стосовно позбавлення
відповідача батьківських прав
відносно позивача ОСОБА_4 не мають
значення для вирішення питання про
проживання позивача у спірному
будинку, оскільки він є повнолітній, і
позбавлення матері батьківських прав
щодо неповнолітнього сина вже не має
правового значення. Тільки
неповнолітні (малолітні) особи,
відносно яких батьки позбавлені
батьківських прав, не можуть проживати
разом з ними в одному жилому
приміщенні.

Крім цього, колегія суддів
апеляційного суду вважає, що при
вирішення даного спору, окрім
спеціальної норми (ст. 364 ЦК України)
слід керуватися і загальними засадами
цивільного законодавства (ст. 3 ЦК
України) щодо справедливості,
добросовісності та розумності з
врахуванням прав і інших інтересів
усіх співвласників, при цьому мають
бути ретельно вивчені обставини справи
та з'ясовано, чи реалізація права на
отримання компенсації вартості частки
не порушить прав інших осіб, які не
мають змоги сплатити співвласникові
грошову або іншу матеріальну
компенсацію вартості його частки, і що
такий виділ не завдасть їм шкоди.

Виходячи з наведеного судова колегія
вважає вірним висновок суду першої
інстанції, яким розглянуто позов в
межах заявлених вимог і на підставі
доказів сторін, про відмову у
задоволенні вимог позову про
спонукання відповідача до виплати
грошової компенсації належної
позивачу частки спірного майна,
оскільки вона має маленьку заробітну
плату у розмірі 1000 гривень, працює
посудомийкою, інших доходів не має,
стягнення з відповідача компенсації
вартості частки позивача може
призвести до позбавлення відповідача
її частки нерухомості, позбавленню її
житла, оскільки у разі стягнення цієї
суми компенсації з відповідача у
вказаному розмірі та виконання цього
рішення в порядку виконавчого
провадження може бути накладено арешт
та реалізована частка відповідача в
рахунок погашення грошової
компенсації, яка з неї буде стягнута.

Доводи апеляційної скарги щодо
обов'язкової згоди на отримання
грошової компенсації лише з боку
власника який просить сплатити на його
користь компенсацію за частку
належного ньому майна та відсутності
вимог закону щодо необхідності згоди
іншого власника на надання цієї
компенсації є не обґрунтованими,
оскільки вимоги позову до інших
співвласників майна, що є у спільній
частковій власності не заявлялись, а
також не відповідають вимогам ч.ч.3,4
ст.319, ст.364 ЦК України.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307, ст.308, ст.313, ч.1
ст.314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу заступника
прокурора м.Севастополя на рішення
Балаклавського районного суду
м.Севастополя від 20 грудня 2013 року
відхилити.

Рішення Балаклавського районного
суду м.Севастополя від 20 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення.

Ухвала апеляційного суду може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ухвалою апеляційного суду
законної сили.

Головуючий, суддя:
О.В.Козуб

Судді:
В.П.Клочко

М.В.Моцний