У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 березня 2014 рокум. КиївСуддя Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ Ситнік О.М., розглянувши
касаційну скаргу

ОСОБА_2 на рішення Ленінського
районного суду м. Запоріжжя від 16
жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Запорізької області від 12 грудня
2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання розписки
недійсною,

в с т а н о в и в:

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом, у якому зазначав, що з
грудня 2007 року вінпрацював менеджером
відділу продаж ТОВ «Юнітон»,
директором якого був ОСОБА_3

07 грудня 2012 року ОСОБА_2 вирішив
звільнитися з роботи, проте його було
викликано до службового кабінету
відповідача, де невідома особа, яка
була представлена як представник
правоохоронних органів, вчинила на
позивача психологічний тиск та
погрози, вказуючи, що він винен
товариству кошти. Внаслідок такого
тиску та погроз позивач написав
розписку про отримання ним 25 тис. грн.
Цього ж дня його звільнили з роботи за
власним бажанням. Просив суд визнати
вказану розписку недійсною.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 16 жовтня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Запорізької області
від 12 грудня 2013 року, у задоволенні
позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції, ухвалу суду апеляційної
інстанцій та передати справу на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
суд касаційної інстанції не може
встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені у рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про перевагу одних
доказів над іншими.

Судами першої та апеляційної
інстанції, відповідно до ст. 212 ЦПК
України, повно, всебічно досліджено і
оцінено обставини у справі, надані
сторонами докази, правильно визначено
юридичну природу спірних
правовідносин та закон, який їх
регулює.

Суди обґрунтовано відмовили у позові
відповідно до вимог ст. 231 ЦК України
згідно з роз'ясненнями, наведеними у п.
21 постанови пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними». Рішенням Ленінського
районного суду м. Запоріжжя від 15 липня
2013 року встановлено, що 07 грудня 2012 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було укладено
договір позики у розмірі 25 тис. грн та
надано оцінку доводам, що розписка про
їх отримання була написана під
психологічним тиском. Вказані
обставини є преюдиційними відповідно
до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України.

Доводи касаційної скарги зводяться до
переоцінки доказів, на правильність
висновків судів вони не впливають та їх
не спростовують.

Відповідно до п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України у
разі, якщо касаційна скарга є
необґрунтованою і викладені у ній
доводи не викликають необхідності
перевірки матеріалів справи,
суддя-доповідач відмовляє у відкритті
касаційного провадження у справі.

На підставі наведеного та керуючись п. 5
ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті
касаційного провадження у справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання
розписки недійсною.

Додані до касаційної скарги матеріали
повернути особі, яка подала касаційну
скаргу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду

цивільних і кримінальних справ
О.М. Ситнік