Справа №
Провадження № 2/621/68/14
РІШЕННЯ

іменем України

17.01.2014 року м.
Зміїв

Зміївський районний суд Харківської
області в складі:

головуючого судді
- Бережної Н.М.,

при секретарі
- Друповій А.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Змієві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням, усунення перешкод у
здійсненні права власності шляхом
виселення та зняття з реєстраційного
обліку, третя особа - Зміївський РС ГУ
ДМС у Харківській області,

встановив:

30.09.2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду із
позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
визнання осіб такими, що втратили право
користування житловим приміщенням,
усунення перешкод у здійсненні права
власності шляхом виселення та зняття з
реєстраційного обліку.

15.11.2013 року ОСОБА_1 надав уточнений
позов, пред'явивши його лише до ОСОБА_2
та залучивши до участі у справі у
якості третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмету спору -
Зміївський РС ГУ ДМС у Харківській
області. В обґрунтування свого позову
ОСОБА_1 вказував на те, що на підставі та
відповідно до умов Договору
купівлі-продажу квартири, посвідченого
26.07.2010 року приватним нотаріусом ОСОБА_5
та зареєстрованого нею за реєс. №? 2571,
позивач придбав квартиру АДРЕСА_1. Своє
право власності ОСОБА_1 зареєстрував у
КП «Зміївське БТІ» за № 27287352. ОСОБА_1
зазначав, що, гарантуючи захист права
власності, закон надає йому право
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав. Аналіз змісту норм діючого
законодавства свідчить про те, що за
відсутності інших для цього підстав,
припинення права власності ОСОБА_2 на
квартиру припиняє його право
користування цією квартирою, а також
право проживання в ній членів його
родини та/або інших осіб, що проживали в
ній з його дозволу або з його згоди.
Однак, в супереч всім вищевикладеним
положенням законодавства у квартирі
АДРЕСА_1 зареєстрована та проживає
стороння позивачу особа, а саме
відповідач по справі - ОСОБА_2 Даний
факт заважає власнику квартири - ОСОБА_1
вільно користуватися, розпоряджатися
квартирою та призводить до багатьох
незручностей. У родинних стосунках
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не перебувають, права
користування квартирою, відповідно до
положень ст. 405 ЦК України та ч. 1 ст. 156 ЖК
України, відповідач не має, спільного
господарства з позивачем не ведеться,
угод про порядок користування даним
житловим приміщенням не укладено.
Враховуючи, що порушуються права
власника квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_1,
позивач просив визнати ОСОБА_2 таким, що
втратив право користування спірною
квартирою; усунути позивачу перешкоди
у здійсненні ним права користування
квартирою АДРЕСА_1 шляхом виселення
ОСОБА_2 з вказаної квартири та зняття
його з реєстраційного обліку; стягнути
з відповідача судові витрати по справі.

У судовому засіданні представник
позивача, ОСОБА_6 на задоволенні позову
наполягала, посилаючись на обставини,
викладені в ньому, вказуючи на те, що
ОСОБА_2 втратив будь-яке право на спірну
квартиру та порушує права ОСОБА_1 як
власника.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні
проти позову заперечував, вказував на
те, що квартира АДРЕСА_1 була придбана
ОСОБА_1 шахрайським шляхом. Позивач на
даний момент відбуває покарання за
вчинення злочину щодо шахрайських дій,
однак, відповідач не був потерпілим по
даній справі. ОСОБА_2 зазначив, що він та
члени його родини брали у позивача в
кредит грошові кошти у розмірі 5000
доларів США на лікування батька,
укладався нотаріально посвідчений
договір, під заставу визначалася
квартира АДРЕСА_1. Повернення грошових
коштів здійснювалося регулярно, однак,
майже відразу спірне житло було
продано позивачем. Про договір
купівлі-продажу квартири ОСОБА_2
дізнався лише влітку 2013 року. З метою
оскарження злочинних дій позивача
ОСОБА_2 звертався до прокуратури, однак,
там йому було повідомлення про
відсутність складу злочину в діях
ОСОБА_1 та цивільно-правовий характер
даних правовідносин. До суду
відповідач не звертався. На підставі
зазначеного, ОСОБА_2 просив відмовити у
задоволенні позову ОСОБА_1

Суд, вислухавши думку осіб, які беруть
участь у справі, дослідивши матеріали
справи, оцінивши належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, прийшов до наступного
висновку:

Судом встановлено, що ОСОБА_1 придбав
АДРЕСА_1, що підтверджується копією
Договору купівлі-продажу квартири від
26.07.2010 року та копією Витягу з
Державного реєстру правочинів від
26.07.2010 року /а.с. 5, 6/.

ОСОБА_1 здійснив державну реєстрацію
свого права на вказану квартиру та
відповідно до копії Витягу про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно від 10.09.2010 року є єдиним власником
АДРЕСА_1 на підставі Договору
купівлі-продажу від 26.07.2010 року №? 2571
/а.с. 7/.

Крім того, право власності ОСОБА_1 на
спірну квартиру підтверджується
копією Технічного паспорту /а.с. 8-9/.

З довідки відділу адресно-довідкової
роботи ГУ ДМС України в Харківській
області від 16.10.2013 року вбачається, що
за адресою АДРЕСА_1, зареєстрований
ОСОБА_2 /а.с. 14/.

Отже, спірним питанням є реалізація
ОСОБА_1 його права приватної власності
на квартиру АДРЕСА_1, усунення перешкод
у користуванні нею.

Відповідно до ст.10 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

В силу ч. 1 ст.11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Твердження відповідача ОСОБА_2 щодо
шахрайських дій позивача не знайшли
свого підтвердження в ході розгляду
справи, відповідач, в порушення ст. 60
ЦПК України, не надав жодних доказів на
підтвердження даного факту, а отже, суд
не приймає їх до уваги, оскільки ОСОБА_2
мав право оскаржити незаконні, на його
думку, дії ОСОБА_1, однак, до суду він не
звертався.

Відповідно до ст. 316 ЦК України правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб.

Статтею 317 ЦК України визначено зміст
права власності, а саме власникові
належать права володіння, користування
та розпоряджання своїм майном. На зміст
права власності не впливають місце
проживання власника та
місцезнаходження майна.

Згідно зі ст. 319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Положеннями ст. 383 ЦК України визначено,
що власник житлового будинку, квартири
має право використовувати помешкання
для власного проживання, проживання
членів своєї сім'ї, інших осіб і не має
права використовувати його для
промислового виробництва.

У ст. 328 ЦК України перелічено підстави
набуття права власності, зокрема, право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Судом встановлено, що ОСОБА_1
добросовісно набув право власності на
квартиру АДРЕСА_1, та є єдиним її
власником.

Відповідно до ст. 391 цього ж Кодексу
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Статтею 150 ЖК УРСР передбачено, що
громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Згідно зі ст. 155 ЖК УРСР жилі будинки
(квартири), що є у приватній власності
громадян, не може бути в них вилучено,
власника не може бути позбавлено права
користування жилим будинком
(квартирою), крім випадків,
установлених законодавством Союзу РСР
і Української РСР.

Статтею 158 цього ж Кодексу передбачено,
що інша особа (не власник та не член
його сім'ї) може користуватися жилим
приміщенням у будинку (квартирі), що
належить громадянину на підставі права
приватної власності, лише у разі
укладення договору найму житлового
приміщення.

Судом встановлено, що між сторонами
жодного договору не укладалося.

На підставі вищевикладеного,
враховуючи, що судом встановлений факт
втрати права ОСОБА_2 права на АДРЕСА_1, а
також те, що, оскільки, права членів
сім'ї колишнього власника є похідними
від прав власника, то з припиненням для
власника права власності на жиле
приміщення члени його сім'ї також
втрачають право користування цим
приміщенням, тобто після переходу
права власності на жиле приміщення усі
члени сім'ї колишнього власника цього
приміщення підлягають виселенню.

Крім того, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 ЗУ
"Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні"
зняття з реєстрації місця проживання
особи здійснюється на підставі
судового рішення, яке набрало законної
сили, про позбавлення права власності
на житлове приміщення або права
користування житловим приміщенням, про
виселення, про визнання особи безвісно
відсутньою або оголошення її померлою.

З огляду на вищевикладене, суд вважає
позов обґрунтованим та таким, що
підлягає частковому задоволенню, а
саме визнання ОСОБА_2 таким, що втратив
право користування АДРЕСА_1,
необхідність усунення ОСОБА_1
перешкоди у здійсненні ним права
користування квартирою АДРЕСА_1 шляхом
виселення відповідача з вказаної
квартири.

Позовні вимоги в частині зняття ОСОБА_2
з реєстраційного обліку за адресою
АДРЕСА_1, не підлягають задоволенню,
оскільки є похідними і застосовуються
лише на підставі рішення суду, тобто
позивач, після ухвалення даного
рішення, має право звернутися до
відповідного органу із заявою про
зняття відповідача з реєстраційного
обліку на підстав рішення суду.

На підставі ст. 88 ЦПК України з ОСОБА_2
на користь ОСОБА_1 підлягають стягненню
судові витрати по справі, а саме
судовий збір у розмірі 114,7 грн.

Керуючись ЗУ "Про свободу пересування
та вільний вибір місця проживання в
Україні", ст. 316, 317, 319, 328, 383, 391 ЦК України,
ст. ст. 150, 155, 158 ЖК УРСР, ст.ст. 10, 11, 60, 79, 88,
209, 212-215 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
особи такою, що втратила право
користування житловим приміщенням,
усунення перешкод у здійсненні права
власності шляхом виселення та зняття з
реєстраційного обліку, третя особа -
Зміївський РС ГУ ДМС у Харківській
області - задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право
користування АДРЕСА_1.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди у здійсненні
ним права користування квартирою
АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2 з
вказаної квартири.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судовий збір у розмірі 114 (сто
чотирнадцять) грн. 70 коп.

В іншій частині позову - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Харківської області через
Зміївський районний суд Харківської
області шляхом подання апеляційної
скарги в десятиденний строк з дня його
проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Головуючий: