РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2014 року Ворошиловський
районний суд м. Донецька в складі:

головуючого - судді Алтухової О.С.,

секретарі - Рябко Ю.В., Щукіна О.В.,

за участю представника позивача
ОСОБА_1, представників відповідачів
Бабалік І.В., Андрієвського О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Донецьку
цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до
Державного агентства Автомобільних
Доріг України, Служби автомобільних
доріг у Чернігівській області про
поновлення на роботі, стягнення коштів
за час вимушеного прогулу, -

встановив:

Позивач ОСОБА_4 звернувся до суду з
позовом до Державного агентства
Автомобільних Доріг України, Служби
автомобільних доріг у Чернігівській
області про поновлення на роботі,
стягнення коштів за час вимушеного
прогулу, посилаючись на наступні
обставини.

Він 10.03.2011 року був призначений на
посаду начальника Служби
автомобільних доріг у Чернігівській
області, відповідно до наказу №60-ВК
Державної служби автомобільних доріг
України (далі - Укравтодор) від 04.03.2011
року.

Відповідно до наказу Укравтодор №149-ВК
від 29.08.2013, та наказу №43-ОС від 29.08.2013
року, він був звільнений з посади
начальника Служби автомобільних доріг
у Чернігівській області за нез'явлення
на роботу протягом більш як чотирьох
місяців підряд внаслідок тимчасової
непрацездатності, згідно п.5 ст.40
Кодексу законів про працю.

Дійсно, у певні періоди він проходив
лікування, в тому числі - стаціонарне, у
медичних закладах різної
направленості, у зв'язку з різними
хворобами. Проте відповідне лікування
здійснювалося на протязі значно
меншого періоду, ніж зазначений в
якості підстави звільнення, тобто
менше 4-х місяців підряд.

Зазначений факт підтверджується
довідками, виписками та листами
непрацездатності відповідних закладів
охорони здоров'я, в яких саме й
відбувалося діагностування та
лікування, із зазначенням видів
захворювання та терміну перебування на
лікарняному. Звільнення вважає
незаконним з нижче наведених підстав.

Відповідно до статті 233 КЗпП працівник
може звернутися з заявою про вирішення
трудового спору безпосередньо до
районного, районного у місті, міського
чи міськрайонного суду у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

29.08.2013 року він був звільнений з посади.
Відповідно до Виписки №466 перебував на
лікуванні у Комунальній
лікувально-профілактичній установі
«Обласна клінічна туберкульозна
лікарня» в період з 23.08.2013 по 29.08.2013 року.
Тобто, фактично, день звільнення
співпадає з останнім днем перебування
на лікарняному. Ця ж довідка зазначає,
що рекомендований вихід на роботу
призначений на 30.08.2013 року. Даний факт
підтверджується, також, Листком
непрацездатності - Серія АГК №591028, який
виданий цим же медичним закладом.

Відповідно до ст.21 Закону України «Про
боротьбу із захворюванням на
туберкульоз», власник або
уповноважений ним орган підприємства,
установи, організації усіх форм
власності не має права звільнити
працівника у зв'язку з його
захворюванням на туберкульоз, крім
випадків, передбачених переліком видів
робіт, для виконання яких особи, хворі
на туберкульоз, можуть бути визнані
тимчасово або постійно непридатними».
Проте, уповноважений орган за місцем
його роботи не вчиняв жодних дій, щодо
з'ясування підстав його знаходження на
лікарняному у КЛПУ «Обласна клінічна
туберкульозна лікарня» в період з
23.08.2013 по 29.08.2013 року, стану його
здоров'я, а тим більше не з'ясовували
його стан на предмет визнання його
тимчасово чи постійно непридатним до
робот, передбачених переліком, й
свідомо звільнив його на підставі п.5
ст.40 КЗпП.

Застосування наведеної норми, як
підстави звільнення, вважає
неприпустимим.

Зазначена обставина підтверджує той
факт, що його ознайомлення з наказом
про звільнення, будь-якими іншими
нормативно-правовими актами (стосовно
звільнення) й безпосередньо, записом у
трудовій книжці, було неможливе, як і
взагалі її отримання ним в день
звільнення, до того ж про цей факт він
взагалі нічого не знав.

В період з 30.08.2013 року по 07.10.2013 року він
проходив лікування у Комунальній
установі «Львівський регіональний
фтизіопульмонологічний клінічний
лікувально-діагностичний центр»
(Листок непрацездатності-Серія АГД
№026269).

В період з 29.10.2013 по 10.11.2013 проходив
лікування у ГП МОУ «Сакському
центральному воєнному клінічному
санаторії ім. Н. І. Пирогова».

Весь цей період він не мав змоги
дізнатися про звільнення, й,
відповідно, будь-які листи не
отримував.

Дії, щодо одержання трудової книжки він
доручив уповноваженій за довіреністю
-ОСОБА_7 (Довіреність від 19.12.2013 року,
зареєстрована за № 1359). Саме в цей день
ОСОБА_7 передала йому трудову книжку,
копію Наказу (УКРАВТОДОР) №149-ВК від
29.08.2013 року про звільнення, копію Наказу
№43-ОС (Розпорядження) про припинення
трудового договору (контракту) від
29.08.2013 року, Лист за підписом Начальника
Служби автомобільних доріг у
Чернігівській області від 03.09.2013 №1498/12
та поштовий конверт з повідомленням, в
якому зазначалося, що лист було
повернуто у зв'язку із закінченням
терміну зберігання, тобто взагалі
невідомо, які саме документи були
відправлені поштою.

Важливим також є те, що отриманий
уповноваженою особою-СоломоненкоО.М.
Наказ УКРАВТОДОРА від 29.08.2013 «Про
звільнення ОСОБА_4» містить інформацію
про те, що підставою звільнення були
копії листків непрацездатності,
доповідна записка в.о. начальника
Служби автомобільних доріг у
Чернігівській області Тишини О.М., та
погодження Чернігівської обласної
державної адміністрації, але з текстом
цих документів він до цього часу не
ознайомлений, хоча, відповідно до
посадових інструкцій його посада
вимагає особливого порядку
призначення й звільнення, із
залученням органів державної влади, а
саме: Чернігівської обласної державної
адміністрації.

Виходячи з викладеного, просив суд
поновити його на посаді начальника
Служби автомобільних доріг у
Чернігівській області; стягнути з
відповідача на його користь середній
заробіток з дати звільнення до дня до
поновлення на роботі.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги,
надала пояснення аналогічні,
викладеним в позовній заяві,
наполягала на задоволенні позову в
повному обсязі.

Представники відповідачів в судовому
засіданні заперечував проти позову в
повному обсязі, зауважили, що було
дотримано вимог чинного трудового
законодавства при звільненні позивача.
Наполягали на пропущенні позивачем
строку звернення до суду без поважних
причин. Просили відмовити в
задоволенні позову в повному обсязі.

Суд, вислухавши пояснення
представників сторін, дослідивши
докази по справі в їх сукупності,
дійшов висновку про те, що позовні
вимоги підлягають задоволенню,
виходячи з наступного.

ОСОБА_4 з 23.10.2011 року по 29.08.2013 року
працював на посаді начальника Служби
автомобільних доріг у Чернігівській
області (а.с. 27).

Згідно наказу голови Державного
агентства Автомобільних Доріг України
№ 149-ВК від 29.08.2013 року «Про звільнення
ОСОБА_4» ОСОБА_4, начальника Служби
автомобільних доріг у Чернігівській
області було звільнено із займаної
посади 29 серпня 2013 року в зв'язку з
нез'явленням на роботі протягом більш
як чотирьох місяців підряд внаслідок
тимчасової непрацездатності (а.с.22).

Підставою для звільнення згідно наказу
№ 149-ВК від 29.08.2013 року стало: копії
листків непрацездатності, доповідна
записка в.о. начальника Служби
автомобільних доріг у Чернігівській
області Тишини О.М., погодження
Чернігівської обласної державної
адміністрації.

На підставі наказу № 149-ВК від 29.08.2013
року, Службою автомобільних доріг у
Чернігівській області було видано
наказ №43-ОС (розпорядження) про
припинення трудового договору
(контракту) від 29.08.2013 р., відповідно до
якого ОСОБА_4 було звільнено 29 серпня
2013 року через нез'явлення на роботу
більш як чотирьох місяців підряд
внаслідок тимчасової непрацездатності
згідно п.5 ст.40 КЗпП України.

Відповідно до п.5 ст.40 КЗпП України,
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом лише у випадках: нез'явлення на
роботу протягом більш як чотирьох
місяців підряд внаслідок тимчасової
непрацездатності, не рахуючи відпустки
по вагітності і родах, якщо
законодавством не встановлений
триваліший строк збереження місця
роботи (посади) при певному
захворюванні.

Як вбачається з копій листків
непрацездатності, що містяться в
матеріалах справи, в період з квітня -
серпня 2013 року позивач перебував на
наступних лікарняних: ЛН серії АВЮ №
160117 з 29.04.2013 по 09.05.2013 року; ЛН серії АВІ
№ 105119 з 09.05.2013 по 04.06.2013 року; ЛН серії
АБО № 672394 з 04.06.2013 по 21.06.2013 року; ЛН
серії АВГ № 581470 з 25.06.2013 по 22.07.2013 року;
ЛН серії АГБ № 488343 з 23.07.2013 по 03.08.2013
року; ЛН серії АГК № 044236 з 05.08.2013 по
23.08.2013 року; ЛН серії АГК №591028 з 23.08.2013
року по 29.08.2013 року (а.с.73-79).

Враховуючи перенесення святкових днів
у 2013 році (перенесення святкового дня
на 24.06.2013 року у зв'язку святкуванням
Трійці 23.06.2013 року), загалом позивач
знаходився на лікарняному рівно чотири
місяці з 29.04.2013 р. по 29.08.2013 р. , тобто
ОСОБА_4 був відсутній на роботі
протягом чотирьох місяців.

Вказана обставина окрім іншого також
підтверджується довідкою Служби
автомобільних доріг у Чернігівській
області від 25.03.2014 року №441/04, наданою на
запит Укравтодору (а.с.93).

Таким чином, не зважаючи на те, що
позивач був відсутній на роботі
протягом чотирьох місяців, а не «більш
як чотирьох місяців», що є суттєвим,
оскільки законодавець чітко визначив
період нез'явлення на роботі, як
підставу для звільнення, відповідач
звільнив позивача з посади за п.5 ч.1 ст.40
КЗпП України, що є порушенням законних
прав позивача.

Крім того, суд вважає за необхідне
звернути увагу на наступне.

Відповідно до п.4.1 розділу 4 Положення
про Службу автомобільних доріг у
Чернігівській області (нова редакція),
затвердженого наказом Державного
агентства автомобільних доріг України
№12 від 02.11.2011 р., Службу очолює
начальник, який призначається на
посаду і звільняється з посади Головою
Укравтодору за погодженням з
відповідними органами виконавчої
влади (а.с.96-103).

Так, в матеріалах справи, міститься
лист за вих.№09-04/2979 від 16.05.2013 р. за
підписом голови Чернігівської
обласної державної адміністрації
Хоменко В.М. «Про погодження звільнення
ОСОБА_4», відповідно до змісту якого,
обласна державна адміністрація
погоджує звільнення ОСОБА_4 з посади
начальника Служби автомобільних доріг
у Чернігівській області. Вказане
погодження було надане у зв'язку із
надісланим Головою Державного
агентства автомобільних доріг України
до Чернігівської обласної державної
адміністрації листом за вих.1193/1/9.2-23 від
30.04.2013 р.

Лист за вих.№09-04/2979 від 16 травня 2013 р.
було розцінено відповідачем -
Державним агентством автомобільних
доріг України як належне, відповідно до
п. 4.1 розділу 4 Положення про Службу
автомобільних доріг у Чернігівській
області, погодження відповідного
органу виконавчої влади щодо
звільнення ОСОБА_4 з посади начальника
Служби автомобільних доріг у
Чернігівській області, яке відбулось 29
серпня 2013 року.

Є незрозумілим, яким чином, 30.04.2013 року
(лист Голови Державного агентства
автомобільних доріг України до
Чернігівської обласної державної
адміністрації за вих.1193/1/9.2-23 датований
30.04.2013 р.) відповідач вже знав про те, що
позивача 29 серпня 2013 року буде
звільнено за п.5 ч.1 ст.40 КЗпП України.
При цьому, погодження від 16.05.2013 р.
вказується підставою для звільнення
відповідно до тексту наказу №149-ВК від
29.08.2013 р.

Також, не зважаючи на те, що 29.08.2013 р.
позивач ще фактично перебував на
лікарняному, відповідач 29.08.2013 р.
звільняє позивача з посади з
посиланнями, окрім іншого і на листок
непрацездатності серії АГК №591028, який
хоча і було закрито 29.08.2013 року, однак
останнім днем лікарняного є 29.08.2013 р. та
фактично його можливо було отримати
тільки 30.08.2013 р. для пред'явлення за
місцем потреби. Тобто, станом на 29.08.2013
року відповідач не знав причину
відсутності ОСОБА_4 на робочому місці з
23.08.2013 року.

На підставі викладеного, суд дійшов
висновку, що звільнення ОСОБА_4 було
здійснено з порушенням вимог закону, а
тому вимоги позивача про поновлення
його на роботі підлягають задоволенню,
наказ голови Державного агентства
Автомобільних Доріг України № 149-ВК від
29.08.2013 року про звільнення ОСОБА_4 на
підставі п.5 ст.40 КЗпП України та наказ
№43-ОС (розпорядження) про припинення
трудового договору (контракту) від
29.08.2013 р. - скасуванню.

Частиною 1 ст. 233 КЗпП України
встановлений строк звернення
працівника до суду із заявою про
вирішення трудового спору, який у
справах про звільнення становить один
місяць з дня вручення копії наказу про
звільнення або з дня видачі трудової
книжки. Відповідно до ст. 234 КЗпП
України у разі пропуску з поважних
причин строків, установлених статтею 233
цього Кодексу суд може поновити ці
строки.

Згідно з роз'ясненнями Пленуму
Верховного Суду України, які містяться
в п.4. постанови від 6 листопада 1992 року
№ 9 «Про практику розгляду судами
трудових спорів», встановлені статтею
233 КЗпП України строки звернення до
суду застосовуються незалежно від
заяви сторін. У кожному випадку суд
зобов'язаний перевірити і обговорити
причини пропуску строків, передбачених
ст. 233 КЗпП України, а також навести у
рішенні мотиви, чому він поновлює або
вважає неможливим поновити порушений
строк. Передбачений ст. 233 КЗпП України
місячний строк поширюється на всі
випадки звільнення незалежно від
підстав припинення трудового договору.

Як встановлено в судовому засіданні,
трудову книжку ОСОБА_4 отримав через
свого представника 19.12.2013 року і саме з
цього дня починає перебіг місячний
термін . Заперечення представників
відповідачів з приводу того, що позивач
дізнався про своє звільнення значно
раніше, з огляду на ч. 1 ст. 233 КЗпП
України, не мають правового значення.

Суд вважає, що причини пропуску строку
звернення до суду є поважними, оскільки
з 17.12.2013 року по 27.01.2014 року ОСОБА_4
перебував на лікуванні в
нейрохірургічному відділенні № 2 КЛПУ
«Донецьке обласне клінічне
територіальне медичне об'єднання», а в
період з 01.02.2014 року по 25.02.2014 року
знаходився на лікуванні в
офтальмологічному центрі Клініка
«Лазер Плюс», а тому строк підлягає
поновленню (а.с. 17, 18).

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст.235 КЗпП України
у разі звільнення без законної
підстави працівник повинен бути
поновлений на попередній роботі
органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення
на роботі, орган який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату працівникові
середнього заробітку за час
вимушеного прогулу.

Розрахунок середнього заробітку для
таких виплат проводиться відповідно до
Порядку обчислення середньої
заробітної плати, затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
№ 100 від 8 лютого 1995 р. (далі - Порядок).
Згідно з цим Порядком середньомісячна
заробітна плата обчислюється виходячи
з виплат за останні 2 календарні місяці
роботи, що передують події, з якою
пов'язана відповідна виплата.
Нарахування виплат, що обчислюються
із середньої заробітної плати за
останні два місяці роботи, провадяться
шляхом множення середньоденного
(годинного) заробітку на число робочих
днів (годин), а у випадках,
передбачених чинним законодавством,
календарних днів, які мають бути
оплачені за середнім заробітком.
Середньоденна (годинна) заробітна
плата визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі ( календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а у
випадках, передбачених чинним
законодавством, - на число календарних
днів за цей період.

Згідно довідки, наданої відповідачем
Службою автомобільних доріг у
Чернігівській області, середньоденний
заробіток ОСОБА_4 склав 318,45 гривень.

Періодом вимушеного прогулу є період
з часу звільнення позивача 30 серпня 2013
року і до дня ухвалення судового
рішення про поновлення на роботі,
тобто до 05 травня 2014 року. Кількість
робочих днів за цей період складає 171
день.

Таким чином, стягненню з відповідача на
користь позивача підлягає сума
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу в розмірі 54454,95 гривень (318,45 х171).

Відповідно до ч. 5 ст. 235 КЗпП України
рішення про поновлення на роботі
незаконно звільненого працівника,
прийняте органом, який розглядає
трудовий спір, підлягає негайному
виконанню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України
стягненню з Державного агентства
Автомобільних Доріг України на користь
держави підлягає судовий збір в
розмірі 544,55 гривень.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 5, 60, 88, 213, 214, 215 ЦПК України, суд -

вирішив:

Позов ОСОБА_4 до Державного агентства
Автомобільних Доріг України, Служби
автомобільних доріг у Чернігівській
області про поновлення на роботі,
стягнення коштів за час вимушеного
прогулу - задовольнити.

Визнати незаконними і скасувати накази
голови Державного агентства
Автомобільних Доріг України № 149-ВК від
29.08.2013 року в.о.начальника Служби
автомобільних доріг у Чернігівській
області №43-ОС від 29.03.2013 р. про
звільнення ОСОБА_4 на підставі п.5 ч.1
ст.40 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_4 на роботі на посаді
начальника Служби автомобільних доріг
у Чернігівській області.

Стягнути з Служби автомобільних доріг
у Чернігівській області на користь
ОСОБА_4 суму середнього заробітку за
весь час вимушеного прогулу в розмірі 54
454 (п'ятдесят чотири тисячі чотириста
п'ятдесят чотири) гривні 44 копійки.

Стягнути з Державного агентства
Автомобільних Доріг України на користь
держави судовий збір в розмірі 544
(п'ятсот сорок чотири) гривні 55 копійок.

Рішення в частині поновлення на роботі
підлягає негайному виконанню.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Донецької області
через Ворошиловський районний суд м.
Донецька протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Суддя Ворошиловського районного суду

м. Донецька
О.С. Алтухова