АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА
справа №22-ц/796/1458/2014
інстанції: Колесник О.М.
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
26 лютого2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:
головуючого: Головачова Я.В.
суддів: Шахової О.В., Поливач Л.Д.
при секретарі: Охневській Т.В.
розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом комунального
підприємства з експлуатації і ремонту
житлового фонду "Житло-сервіс" до
ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за житлово-комунальні
послуги, за апеляційною скаргою
комунального підприємства з
експлуатації і ремонту житлового фонду
"Житло-сервіс" на рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 13 листопада
в с т а н о в и л а :
У березні 2013 року КП з експлуатації і
ремонту житлового фонду "Житло-сервіс"
(далі - КП "Житло-сервіс") звернулось до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що ОСОБА_1, ОСОБА_2 є співвласниками
трикімнатної квартири АДРЕСА_1, їм
надаються послуги з утримання будинку
та прибудинкової території, а також
послуги з централізованого опалення.
Однак відповідачі своєчасно не
оплачують їх, у зв'язку з чим утворилась
заборгованість за період з 1 травня 2009
року по 1 грудня 2010 року в розмірі 4601
грн. 46 коп. та заборгованість за період
з 1 січня 2012 року по 17 липня 2012 року в
розмірі 3671 грн. 59 коп.
Посилаючись на викладене, позивач
просив суд стягнути з ОСОБА_1, ОСОБА_2 на
свою користь заборгованість за
житлово-комунальні послуги на загальну
суму 8273 грн. 05 коп. в рівних частках,
тобто по 4136 грн. 53 коп. з кожного.
Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 13 листопада 2013 року у
задоволенні позову КП з експлуатації і
ремонту житлового фонду "Житло-сервіс"
відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі КП
"Житло-сервіс", посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення про
задоволення позову. Скаржник зазначає,
що суд дійшов помилкового висновку про
те, що позивач не є балансоутримувачем
будинку АДРЕСА_1, а тому не має права на
звернення до суду з позовом про
стягнення заборгованості за
житлово-комунальні послуги; суд
необґрунтовано виходив із того, що
позивач при нарахуванні вартості
отриманих послуг за вказані періоди
заборгованості взяв за основу
неправомірні тарифи та посилання на
акти, які не пройшли передбачену чинним
законодавством процедуру реєстрації,
оскільки відповідно до Закону України
"Про житлово-комунальні послуги"
ціни/тарифи на комунальні послуги та
послуги з утримання будинків і
прибудинкових територій формуються і
затверджуються органами виконавчої
влади та місцевого самоврядування
відповідно до їх повноважень, а
відповідні нормативно-правові акти
щодо встановлення цін/тарифів на
житлово-комунальні послуги, прийняті
такими органами в межах свої
повноважень, державній реєстрації в
органах юстиції не підлягають; судом не
надано належної оцінки тому факту, що
позивачем відповідні
житлово-комунальні послуги надавалися,
а відповідачі, як споживачі, не
виконували свого обов'язку та не
сплачували за отримані послуги.

Представник КП "Житло-сервіс" -
Мотрончук Д.П. в суді апеляційної
інстанції підтримав апеляційну скаргу
з наведених в ній підстав.

ОСОБА_1, ОСОБА_2 в суд апеляційної
інстанції не з'явилися, про час і місце
розгляду справи повідомлені належним
чином. З урахуванням положень ч. 2 ст. 305
ЦПК України їх неявка не перешкоджає
розглядові справи.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого рішення, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом установлено, що ОСОБА_1, ОСОБА_2 є
співвласниками трикімнатної квартири
АДРЕСА_1 (свідоцтво про право власності
від 15 липня 2008 року).

15 липня 2008 року між КП "Житло-сервіс" та
ОСОБА_1, ОСОБА_2 був укладений договір на
обслуговування будинку і
прибудинкової території, за умовами
якого позивач зобов'язався надавати
послуги з обслуговування житлового
будинку АДРЕСА_1 та прибудинкової
території, а відповідачі
зобов'язувалися оплачувати витрати по
обслуговуванню будинку та
прибудинкової території і оплачувати
комунальні послуги (а. с. 14 - 15).

КП "Житло-сервіс" нараховувало
відповідачам плату за
житлово-комунальні-послуги, однак
останні не сплачували кошти за вказані
послуги, унаслідок чого в них виникла
заборгованість за період з 1 травня 2009
року по 1 грудня 2010 року в розмірі 4601
грн. 46 коп.; за період з 1 січня 2012 року по
17 липня 2012 року в розмірі 3671 грн. 59 коп.

Відмовляючи у задоволенні позову КП
"Житло-сервіс", суд першої інстанції
виходив із того, що позивач не є
балансоутримувачем вказаного будинку,
оскільки не приймав його на баланс, і не
є власником, управителем, виробником
або виконавцем житлово-комунальних
послуг, а тому не має право на звернення
до суду з позовом про стягнення
заборгованості за житлово-комунальні
послуги. Крім того, жоден із зазначених
позивачем нормативно-правових актів не
пройшли процедуру державної
реєстрації, встановленими
відповідними нормами законодавства, що
підтверджується відсутністю посилання
на дату і номер державної реєстрації у
самих актах, як того вимагає
законодавство.

Проте з такими висновками суду
погодитися не можна.

Основні засади організаційних,
господарських відносин, що виникають у
сфері надання та споживання
житлово-комунальних послуг між
виконавцями і споживачами, а також їхні
права та обов'язки визначено у Законі
України "Про житлово-комунальні
послуги".

Суб'єктами цього Закону є органи
виконавчої влади, місцевого
самоврядування, виробники, виконавці
та споживачі житлово-комунальних
послуг, а також власники приміщень або
будинків та балансоутримувачі, які
залежно від цивільно-правових угод
можуть бути споживачем, виконавцем або
виробником послуг (ст. 1, ч. 2 ст. 3, ст. 19
Закону України "Про житлово-комунальні
послуги").

Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України
"Про житлово-комунальні послуги"
балансоутримувач будинку, споруди,
житлового комплексу або комплексу
будинків і споруд (далі -
балансоутримувач) - власник або
юридична особа, яка за договором з
власником утримує на балансі
відповідне майно, а також веде
бухгалтерську, статистичну та іншу
передбачену законодавством звітність,
здійснює розрахунки коштів, необхідних
для своєчасного проведення
капітального і поточного ремонтів та
утримання, а також забезпечує
управління цим майном і несе
відповідальність за його експлуатацію
згідно з законом.

Разом з тим законодавче визначення
терміну "балансоутримувач", дане в
статті 1 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги", допускає
можливість існування різних ситуацій,
у тому числі таких, коли
багатоквартиний будинок існує, а особи,
що має права та несе обов'язки
балансоутримувача, немає (власники
квартир балансоутримувачами бути не
можуть за визначенням, а договір з
будь-якою юридичною особою не
укладався). За відсутності вирішення в
цьому Законі питання про те, хто саме
має ці права й обов'язки, застосуванню
підлягає частині перша статті 11 Закону
України "Про об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку", зі змісту
якої випливає, щор функції
балансоутримувача до приватизації
квартир виконував попередній власник
будинку. Він повинен на вимогу
об'єднання власників
багатоквартирного будинку передати
житловий комплекс на баланс об'єднання.
Якщо ж немає особи, якій будинок може
бути переданий на баланс, попередній
власник (територіальна громада та
уповноважені нею юридичні особи)
змушені продовжувати виконувати
функції балансоутримувача.

Аналогічна правова позиція наведена у
постанові Верховного Суду України від
30 жовтня 2013 року (справа № 6-59цс13).

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних т тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповіднисть із рішенням Верховного
Суду України.

Передача майна з балансу на баланс
відбувається відповідно до Порядку
передачі житлового комплексу або його
частини з балансу на баланс,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 11 жовтня 2002 року
№ 1521. Цей Порядок регулює процедуру
передачі житлового комплексу на баланс
об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку, а також
житлового комплексу або його частини
на баланс іншої юридичної особи, статут
якої передбачає провадження такої
діяльності, з балансу колишнього
балансоутримувача.

Так, згідно з пунктами 2.1, 2.2 статуту КП
"Житло-Сервіс", указане підприємство
створене з метою отримання прибутку
від господарської діяльності із
утримання, обслуговування,
експлуатації та ремонту будинків і
споруд комунальної власності
територіальної громади м. Києва та
прибудинкових територій, а також
здійснення контролю за виконанням
громадянами Правил користування
приміщеннями житлових будинків і
прибудинковими територіями;
підприємство здійснює обов'язки
балансоутримувача майна, переданого
йому у повне господарське відання.

Розпорядженням Дарницької районної у
місті Києві державної адміністрації
від 29 грудня 2007 року № 1455 "Про
затвердження актів про прийняття актів
про прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом об'єктів"
утримання та обслуговування будинку
АДРЕСА_1 покладено на КП "Житло-Сервіс".

Постановою Київського апеляційного
господарського суду від 6 березня 2012
року зобов'язано КП "Житло-сервіс"
передати ОСББ "Сердолік" на баланс
житловий комплекс, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1 згідно Порядку
передачі житлового комплексу або його
частини з балансу на баланс,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 11 жовтня 2002 року
№ 1521.

Отже, позивач у цій справі у період
часу, за який порушується питання про
стягнення заборгованості за
житлово-комунальні послуги, був
належним балансоутримувачем, а тому
він має права, передбачені частиною
першою статті 24 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги".

Житлово-комунальні послуги
поділяються за: 1) фукціональним
призначенням; 2) порядком затвердження
цін/тарифів (ст. 12 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги").

Відповідно до ст. 13 Закону України "Про
житлово-комунальні послуги" залежно
від функціонального призначення
житлово-комунальні послуги
поділяються на: 1) комунальні послуги
(централізоване постачання холодної та
гарячої води, водовідведення, газо- та
електропостачання, централізоване
опалення, а також вивезення побутових
відходів тощо); 2) послуги з утримання
будинків і споруд та прибудинкових
територій (прибирання внутрішньо
будинкових приміщень та прибудинкової
території, санітарно-технічне
обслуговування, обслуговування
внутрішньо будинкових мереж, утримання
ліфтів, освітлення місць загального
користування, поточний ремонт,
вивезення побутових відходів тощо); 3)
послуги з управління будинком,
спорудою або групою будинків
(балансоутримування, укладання
договорів на виконання послуг,
контроль виконання умов договору тощо);
4) послуги з ремонту приміщень,
будинків, споруд (заміна та підсилення
елементів конструкцій та мереж, їх
реконструкція, відновлення несучої
спроможності несучих елементів
конструкцій тощо). Примірні переліки
житлово-комунальних та їх склад
залежно від функціонального
призначення визначаються центральним
органом виконавчої влади з питань
житлово-комунального господарства.

Залежно від порядку затвердження
цін/тарифів на житлово-комунальні
послуги вони поділяються на три групи:

1) перша група -
житлово-комунальні послуги,
ціни/тарифи на які затверджують
уповноважені органи виконавчої влади,
а у випадках, передбачених законом, -
національна комісія, що здійснює
державне регулювання у сфері
комунальних послуг та національна
комісія, що здійснює державне
регулювання у сфері енергетики;

2) друга група -
житлово-комунальні послуги,
ціни/тарифи на які затверджують органи
місцевого самоврядування для надання
на відповідній території;

3) третя група -
житлово-комунальні послуги,
ціни/тарифи на які визначаються
виключно за договором (домовленістю
сторін).

Ціни/тарифи на комунальні послуги та
послуги з утримання будинків і споруд
та прибудинкових територій формуються
і затверджуються центральними
органами виконавчої влади,
національними комісіями, що здійснюють
державне регулювання у відповідних
сферах, та органами місцевого
самоврядування відповідно до їхніх
повноважень, визначених законом (ст. 14
Закону України "Про житлово-комунальні
послуги").

За функціональним призначенням сума
заборгованості складається з послуг на
утримання будинку і прибудинкової
території та центрального опалення.

При цьому нарахування вартості послуг
з утримання будинку і прибудинкової
території здійснено за тарифами,
затвердженими розпорядженнями
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації), зокрема, за період з 1
травня 2009 року по 31 січня 2010 року за
тарифом, затвердженим розпорядженням
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) від 30 травня 2007 року №
641; за період з 1 лютого 2010 року по 1
грудня 2010 року за тарифом, затвердженим
розпорядженням виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації) від 31
серпня 2009 року № 978; за період з 1 січня
2012 року по 17 липня 2012 року за тарифом,
затвердженим розпорядженням
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) від 29 грудня 2010 року №
1221.

Нарахування вартості послуг з
центрального опалення здійснено на
підставі показників будинкового
лічильника за тарифами, затвердженими
розпорпядженнями виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації),
зокрема, за період з 15 жовтня 2009 року по
30 листопада 2009 року за тарифом,
затвердженим розпорядженням
затвердженим розпорядженням
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) від 15 жовтня 2009 року №
1192; за період з 1 грудня 2009 року по 15
квітня 2010 року за тарифом, затвердженим
розпорядженням виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації) від 30
листопада 2009 року № 1333; за період з 15
жовтня 2010 року по 1 грудня 2010 року за
тарифом, затвердженим розпорядженням
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) від 31 травня 2010 року №
392; за період з 1 січня 2012 року по 15
квітня 2012 року та за період з 15 жовтня
2011 року по 31 грудня 2011 року за тарифом,
затвердженим розпорядженням
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) від 29 грудня 2010 року №
1222.

Пунктом 1 частини 1 статті 20 Закону
України "Про житлово-комунальні
послуги" передбачене право споживача
одержувати вчасно та відповідної
якості житлово-комунальні послуги
згідно із законодавством та умовами
договору на надання
житлово-комунальних послуг, при цьому
такому право прямо відповідає
визначений пунктом 5 частини 3 статті 20
цього Закону обов'язок споживача
оплачувати житлово-комунальні послуги
у строки, встановлені договором або
законом.

Таким чином, згідно із зазначеними
нормами закону споживачі зобов'язані
оплатити житлово-комунальні послуги,
якщо вони фактично користувалися ними.

При цьому системний аналіз положень ст.
ст. 2, 9, 10, 189, 190 ЖК Української РСР дає
підстави для висновку про те, що
правовідносини, пов'язані з
несвоєчасною оплатою
житлово-комунальних послуг, за своєю не
є житловими.

Відповідно до загальних умов виконання
зобов'язання, установлених статтею 526
ЦК України, зобов'язання повинно
виконуватись належним чином згідно з
умовами договору та вимогами Ук
України, інших актів цивільного
законодавства. Недотримання таких
вимог призводить до порушення
зобов'язань.

Згідно із частиною першою статті 509 ЦК
України зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку.

За змістом частини першої статті 901,
частини першої статті 903 ЦК України за
договором про надання послуг одна
сторона (виконавець) зобов'язується за
завданням другої сторони (замовника)
надати послугу, яка споживається в
процесі вчинення певної дії або
здійснення певної діяльності, а
замовник зобов'язується оплатити
виконавцеві зазначену послугу, якщо
інше не встановлено договором.

Таким чином, правовідносини, які
склалися між сторонами, є грошовим
зобов'язанням, в якому, серед інших прав
і обов'язків сторін, на боржників
покладено виключно певний
цивільно-правовий обов'язок з оплати
отриманих житлово-комунальних послуг,
якому кореспондує право вимоги
кредитора (частина перша статті 509 ЦК
України) - вимагати сплату грошей за
надані послуги.

Належних доказів на підтвердження
того, що житлово-комунальні послуги
надавалися КП "Житло-сервіс" неякісно
або не в повному обсязі відповідачами
не надано.

Будь-яких доказів на спростування
розміру заборгованості відповідачами
також не подано.

За положеннями ст. 256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено, що
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно чч. 2, 3 ст. 264 ЦК України позовна
давність переривається у разі
пред'явлення особою до одного із
кількох боржників, а також якщо
предметом позову є лише частина вимоги,
право на яку має позивач. Після
переривання перебіг позовної давності
починається заново. Час, що минув до
переривання перебігу позовної
давності, до нового строку не
зараховується.

Із матеріалів справи вбачається, що
ухвалою Дарницького районного суду м.
Києва видано судовий наказ № 2н-662/2011
від 31 жовтня 2011 року про стягнення з
ОСОБА_1, ОСОБА_2 на користь КП
"Житло-сервіс" заборгованості за
житлово-комунальні послуги за період з
1 травня 2009 року по 1 грудня 2010 року в
розмірі 4601 грн. 46 коп. Однак, ухвалою
Дарницького районного суду м. Києва від
7 липня 2012 року вказаний судовий наказ
скасовано.

Крім того, наказом Дарницького
районного суду м. Києва від 6 листопада
2012 року з ОСОБА_1, ОСОБА_2 стягнуто на
користь КП "Житло-сервіс"
заборгованість за житлово-комунальні
послуги за період з 1 січня 2012 року по 17
липня 2012 року в розмірі 3671 грн. 59 коп.
Проте, даний наказ також було скасовано
ухвалою Дарницького районного суду м.
Києва від 15 лютого 2013 року.

Таким чином, в цьому випадку строк
позовної давності переривався з
моменту постановлення зазначених
ухвал про скасування судового наказу
та починався заново, що свідчить про
відсутність підстав для застосування
строку позовної давності.

За таких обставин рішення суду першої
інстанції підлягає сксуванню з
ухваленням нового рішення про
задоволення позову КП "Житло-сервіс".

Відповідно до ч. 5 ст. 88 ЦПК України якщо
суд апеляційної або касаційної
інстанції, не передаючи справи на новий
розгляд, змінює рішення або ухвалює
нове, суд відповідно змінює розподіл
судових витрат.

За таких обставин з ОСОБА_1, ОСОБА_2
підлягають стягненню по 172 грн. 05 коп.
судових витрат, понесених КП
"Житло-сервіс" при подачі позовної
заяви та апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316, 317 ЦПК України,
колегія суддів

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу комунального
підприємства з експлуатації і ремонту
житлового фонду "Житло-сервіс"
задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 13 листопада 2013 року скасувати
і ухвалити нове рішення наступного
змісту.

Позов комунального підприємства з
експлуатації і ремонту житлового фонду
"Житло-сервіс" задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь
комунального підприємства з
експлуатації і ремонту житлового фонду
"Житло-сервіс" заборгованість за
житлово-комунальні послуги у розмірі
4136 грн. 53 коп., а також витрати по сплаті
судового збору в розмірі 172 грн. 05 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
комунального підприємства з
експлуатації і ремонту житлового фонду
"Житло-сервіс" заборгованість за
житлово-комунальні послуги у розмірі
4136 грн. 53 коп., а також витрати по сплаті
судового збору в розмірі 172 грн. 05 коп.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили
шляхом подання до цього суду
касаційної скарги.

Головуючий

Судді: