Справа №489/6859/13-ц 27.02.2014 27.02.2014 27.02.2014
Провадження №22-ц/784/661/14
Головуючий у першій інстанції:
Доповідач апеляційного суду Шаманська
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2014 р.
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого: Данилової О.О.,

суддів: Лівінського І.В.,
Шаманської Н.О.,

при секретарі судового засідання:
Шпонарській О.Ю.,

за участю позивача - ОСОБА_3 та його
представника - ОСОБА_4, відповідача -
ОСОБА_5 та його представника - ОСОБА_6,
відповідача - ОСОБА_7 та його
представника - ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_7

на рішення Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 14 січня 2014 року за
позовом

ОСОБА_3

до

ОСОБА_5,

ОСОБА_7

про визнання договору дарування
житлового будинку недійсним та
визнання права власності на частину
житлового будинку в порядку
спадкування,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 р. ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_5, ОСОБА_7 про
визнання договору дарування житлового
будинку недійсним та визнання права
власності на частину житлового будинку
в порядку спадкування.

В обґрунтування позовних вимог
позивач зазначав, що він є сином ОСОБА_5
та ОСОБА_9, які перебували у
зареєстрованому шлюбі з 27 жовтня 1956 р.
За період шлюбу його батьки побудували
житловий будинок АДРЕСА_1, який був їх
спільною сумісною власністю.

ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_9 померла і
після її смерті відкрилась спадщина на
належну їй ? частину зазначеного
будинку. Після смерті матері позивач
фактично прийняв спадщину, оскільки
постійно проживав разом зі
спадкодавцем в вищезазначеному
будинку. Крім нього, спадкоємцем першої
черги є його батько - ОСОБА_5, який також
фактично прийняв спадщину після смерті
матері та їх частки мають складати по ?
частині спадкового майна.

У червні 2013 р. позивач звернувся
до Другої Миколаївської державної
нотаріальної контори із заявою про
видачу свідоцтва про право на
спадщину за законом після смерті
матері. Однак, нотаріус відмовив йому в
видачі свідоцтва у зв'язку з
відсутністю правовстановлюючого
документу та рекомендовано звернутися
до суду.

Вподальшому позивачу стало
відомо про те, що 6 березня 2003 р. між
ОСОБА_5 та ОСОБА_7 було укладено договір
дарування, відповідно до якого, його
батько ОСОБА_5 подарував ОСОБА_7
житловий будинок АДРЕСА_1.

Посилаючись на те, що частина
вищезазначеного житлового будинку
належить йому в порядку спадкування
після смерті матері,позивач просив
визнати недійсним договір дарування
житлового будинку АДРЕСА_1 та визнати
за ним право власності на ? частину
зазначеного будинку в порядку
спадкування за законом після смерті
матері ОСОБА_9, померлої ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 14 січня 2014 р. позов
задоволено частково. Визнано частково
недійсним договір дарування житлового
будинку від 6 березня 2013 р., посвідчений
приватним нотаріусом Миколаївського
міського нотаріального округу ОСОБА_10,
зареєстрований в реєстрі за № 419, а саме
в частині дарування ? частки житлового
будинку АДРЕСА_1 За позивачем визнано
право власності на ? частину
зазначеного будинку в порядку
спадкування після смерті матері
ОСОБА_9., померлої ІНФОРМАЦІЯ_1.
Розподілені судові витрати.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7,
посилаючись на помилковість висновків
суду щодо наявності спільної сумісної
власності на спірний будинок у ОСОБА_3
та ОСОБА_9, невірне застосування судом
норм матеріального права, відсутність
підстав для визнання договору
дарування недійсним, просив рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення осіб, які приймали участь у
розгляді справи, перевіривши
законність та обґрунтованість
судового рішення в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню на підставі
наступного.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_5
та ОСОБА_9 з 27 жовтня 1956 року перебували
у зареєстрованому шлюбі.

Відповідно до договору про
надання в безстрокове користування
земельної ділянки для будівництва
індивідуального житлового будинку від
23 травня 1957 р., укладеного між
виконкомом Сталінської райради та
ОСОБА_5, останньому на праві
безстрокового користування надано
земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_2,
загальною площею 536 кв.м.

Згідно з актом прийомки до
експлуатації індивідуального
домоволодіння від 28 жовтня 1960 р.
будинок за адресою: АДРЕСА_2 введено в
експлуатацію.

Право власності на спірний
житловий будинок зареєстровано в бюро
технічної інвентаризації 4 січня 1961 р.
на підставі договору про забудову від
22 травня 1957 р.

Рішенням виконавчого комітету
Миколаївської міської ради від 28
вересня 2012 р. змінено адресу житлового
будинку АДРЕСА_2 на АДРЕСА_1.

Відповідно до ст. 125 Кодексу
законів «Про сім'ю, опіку, шлюб та актів
цивільного стану Української РСР», в
редакції 1926 р., чинній на час придбання
майна, майно придбане подружжям працею
в період зареєстрованого шлюбу,
вважається належним обом подружжям на
началах спільної власності.

Згідно Примітки до даної статті
праця дружини по веденню домашнього
господарства або догляд за дітьми
прирівнюється в правах на майно до
праці чоловіка, який здобуває засоби
для існування.

Отже, зазначеною нормою права
презумується, що майно придбане в
період шлюбу є спільною власністю
подружжя.

Враховуючи викладені обставини
та норми матеріального права, висновок
суду про те, що спірний житловий
будинок є спільною сумісною власністю
подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_9 та їх частки
є рівними, є вірним.

За життя ОСОБА_9 не визначала свою
частку в спірному майні подружжя.

ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_9 померла.
Після її смерті відкрилась спадщина у
вигляді ? частини житлового будинку
АДРЕСА_1. Спадкоємцями першої черги
після її смерті є чоловік - ОСОБА_5 та
сини ОСОБА_3 та ОСОБА_11

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, в
редакції чинній на час відкриття
спадщини, спадкоємець вважається
таким, що прийняв спадщину, якщо він
протягом шести місяців з дня відкриття
спадщини подав до державної
нотаріальної контори заяву про
прийняття спадщини або фактично
вступив в управління чи володіння
спадковим майном.

Під фактичним вступом в
управління або володіння спадковим
майном слід розуміти будь-які дії
спадкоємців по управлінню,
розпорядженню й користуванню майном,
тобто дії, які дають підстави вважати,
що спадкоємець ставиться до спадкового
майна як до свого.

З матеріалів справи вбачається,
що на час відкриття спадщини і до
теперішнього часу і позивач ОСОБА_3, і
відповідач ОСОБА_5 проживають у
спірному будинку, що є спадковим
майном, про що свідчить будинкова
книга, а тому, відповідно до ст. 549 ЦК
УРСР, вважаються такими, що прийняли
спадщину, оскільки фактично вступили у
володіння та користування нею.

4 червня 2013 р. ОСОБА_3 звернувся до
Другої Миколаївської державної
нотаріальної контори з заявою про
видачу йому свідоцтва про право на
спадщину за законом на частку
зазначеного будинку. Постановою від 12
червня 2013 р. нотаріус відмовив йому у
видачі свідоцтва про право на спадщину,
у зв'язку з відсутністю
правовстановлюючого документу про
належність цього майна спадкодавцеві
та рекомендовано звернутися до суду

Враховуючи викладені обставини,
суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
ОСОБА_3 фактично прийняв спадщину після
смерті матері, а тому вірно визнав за
ним право власності на ? частину
житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку
спадкування за законом після смерті
матері - ОСОБА_9

Встановивши зазначені обставини,
суд також вірно виходив з того, що
договір дарування спірного житлового
будинку, укладений між відповідачами 6
березня 2013 р., в частині дарування
ОСОБА_5 ОСОБА_7 ? частини зазначеного
житлового будинку є недійсним,
оскільки відчуження відповідачем
ОСОБА_5 всього спірного будинку порушує
права та інтереси позивача, який є
власником ? частини цього будинку, а
тому з врахуванням положень ч.1 ст. 203,
ст. 215, ст. 217, ст. ст. 317, 321 ЦК України
вірно визнав недійсним договір
дарування в цій частині.

Доводи апелянта про те, що
спірний будинок є особистою власністю
ОСОБА_5, колегія суддів вважає
безпідставними, оскільки з матеріалів
справи вбачається, що спірний будинок
був збудований у 1960 р., тобто в період
шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_9

Відповідно до ст. 125 Кодексу
законів «Про сім'ю, опіку, шлюб та актів
цивільного стану Української РСР», в
редакції 1926 р., презумується, що майно
придбане в період шлюбу є спільною
власністю подружжя.

Саме відповідач, повинен був
довести, що спірний будинок був
збудований ним до шлюбу та лише його
працею.

Проте, матеріали справи таких
доказів не містять.

Посилання відповідача на те, що
спірний будинок є індивідуальною
власністю забудовника, що передбачено
п. 9 договору про надання в безстрокове
користування земельної ділянки для
будівництва індивідуального житлового
будинку від 23 травня 1957 р., колегія
суддів вважає такими, що не
заслуговують на увагу, оскільки, це
суперечить ст. 125 Кодексу законів «Про
сім'ю, опіку, шлюб та актів цивільного
стану Української РСР».

Не можуть бути підставою для
скасування судового рішення й
посилання суду на положення ст. 22 КпШС
УРСР.

Доводи апелянта стосовно того, що
ОСОБА_3 лише через 17 років звернувся до
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини, не можуть бути
підставою для відмови останньому у
визнанні права власності, оскільки
відповідно до ст. 549 ЦК УРСР позивач
фактично прийняв спадщину.

Посилання апелянта на те, що
спадкоємцем першої черги після смерті
ОСОБА_9 є також і ОСОБА_11, який також
має право на спадщину, колегія суддів
не може прийняти до уваги, оскільки
останній ні до нотаріальної контори, ні
до суду з такою заявою не звертався.

Інші доводи апеляційної скарги
не спростовують висновків суду першої
інстанції, а тому не можуть бути
підставою для його скасування.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7 відхилити, а
рішення Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 14 січня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але протягом двадцяти днів з цього часу
може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: