У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А., суддів:
Євтушенко О.І., Ситнік О.М., Карпенко
С.О., Юровської Г.В.,розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом
Публічного акціонерного товариства
«Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_6,
ОСОБА_7 про звернення стягнення на
предмет іпотеки; за зустрічним позовом
ОСОБА_7 до Публічного акціонерного
товариства «Банк «Фінанси та Кредит»,
треті особи: ОСОБА_6, ОСОБА_8, про
встановлення нікчемності договору, за
касаційною скаргою представника
ОСОБА_7 - ОСОБА_9 на рішення апеляційного
суду Миколаївської області від 14 січня
2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2012 року Публічне акціонерне
товариство «Банк «Фінанси та Кредит»
(далі - ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»)
звернулося до суду з позовом, у якому
зазначало, що 20 листопада 2007 року між
ним та ОСОБА_6 укладений кредитний
договір № С-100-kie-2007, згідно з умовами
якого останній отримав кредит у
розмірі 18 400 євро зі сплатою 12,5 % річних
строком до 19 листопада 2022 року. На
забезпечення виконання зобов'язань за
кредитним договором 20 листопада 2007
року між банком та ОСОБА_6 і ОСОБА_7
укладено договір іпотеки, за яким
останні передали в іпотеку банку
квартиру АДРЕСА_1.

У зв'язку з неналежним виконанням
ОСОБА_6 умов кредитного договору станом
на 16 січня 2012 року утворилася
заборгованість у розмірі 385 444 грн 03
коп., на рахунок погашення якої ПАТ
«Банк «Фінанси та Кредит» просило
звернути стягнення на предмет іпотеки
шляхом продажу квартири з прилюдних
торгів.

У вересні 2013 року ОСОБА_7 звернулася до
суду із зустрічним позовом, у якому
просила встановити нікчемність
договору іпотеки від 20 листопада
2007 року в силу вимог ч. 1 ст. 224 ЦК
України, обґрунтовуючи свої вимоги тим,
що при укладенні договору іпотеки
порушено права малолітнього ОСОБА_8,
який постійно проживає у спірній
квартирі.

Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 28 листопада
2013 року у задоволенні позову ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» відмовлено.
Зустрічний позов ОСОБА_7 задоволено.
Встановлено нікчемність іпотечного
договору № 3550, укладеного 20
листопада 2007 року між ВАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» та ОСОБА_6 і
ОСОБА_7, посвідчений приватним
нотаріусом Миколаївського міського
нотаріального округу ОСОБА_11 Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 14 січня
2014 року рішення Центрального
районного суду м. Миколаєва від
28 листопада 2013 року скасовано, позов
ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»
задоволено частково. На рахунок
погашення заборгованості за кредитним
договором від 20 листопада 2007 року №
С-100-kie-2007, укладеним між ВАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» та ОСОБА_6 у розмірі
309 194 грн 90 коп., з яких:
заборгованість за кредитом - 14 924,91 євро,
що еквівалентно 162 084 грн 52 коп.,
заборгованість за відсотками - 3233 євро,
що еквівалентно 35 110 грн 38 коп., та 112 тис.
грн пені, звернуто стягнення на предмет
іпотеки - належну на праві власності
ОСОБА_6, ОСОБА_7 чотирьохкімнатну
квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу з
публічних торгів, та встановлено
початкову ціну на рівні, не нижчому за
звичайні ціни на цей вид майна, на
підставі оцінки, проведеної суб'єктом
оціночної діяльності/незалежним
експертом на стадії оцінки майна під
час проведення виконавчих дій.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат. У задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_7 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_7
- ОСОБА_9, посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції та залишити в силі рішення
суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши доповідь судді,
вивчивши матеріали цивільної справи та
дослідивши доводи касаційної скарги,
вважає, що вона має бути задоволена.

Задовольняючи позов ПАТ «Банк «Фінанси
та Кредит» та відмовляючи у
зустрічному позові ОСОБА_7, апеляційний
суд керувався тим, що ОСОБА_7 не
відноситься до кола осіб, які
відповідно до закону мають право
захищати права малолітнього ОСОБА_8;
укладений сторонами іпотечний договір
з підстав, зазначених у позовній заяві
ОСОБА_7, є оспорюваним, оскільки його
недійсність не встановлена законом.
Заборгованість за кредитним договором
у силу вимог ст. 1054, ст. ст. 33, 39 Закону
України «Про іпотеку» може бути
погашена шляхом звернення стягнення на
предмет іпотеки.

Із такими висновками суду апеляційної
інстанції погодитися не можна з огляду
на наступне.

За вимогами статей 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу відповідно до норм
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин, а
за їх відсутності - на підставі закону,
що регулює подібні відносини, або
керуючись загальними засадами і
змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
з'ясувати питання, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Вказані вимоги судом не дотримано.

Із матеріалів справи вбачається, що 20
листопада 2007 року між ВАТ «Банк
«Фінанси та Кредит», правонаступником
якого є ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»,
та ОСОБА_6 укладено кредитний договір
№ С-100-kie-2007, за умовами якого
банк надав ОСОБА_6 кредит у розмірі 18 400
євро зі сплатою 12,5 % річних строком
повернення до 19 листопада 2022
року (а.с. 6−?9).

На забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором 20 листопада
2007 року між банком та ОСОБА_6 і ОСОБА_7
укладено договір іпотеки, за яким
іпотекодавці передали в іпотеку банку
належну їм квартиру АДРЕСА_1 (а.с. 20−?22).

Згідно з розрахунком заборгованості,
наданим банком, заборгованість ОСОБА_6
за кредитним договором від 20 листопада
2007 року станом на 16 січня 2012 року
склала 14 924,91 євро, що еквівалентно 152 290
грн 41 коп., заборгованість за
відсотками - 3233 євро, що еквівалентно 32
990 грн 64 коп., та 200 162 грн 98 коп. пені (а.с.
15−?16).

Звертаючи стягнення на предмет
іпотеки, апеляційний суд залишив поза
увагою положення ст. 12 Закону України
«Про основи соціального захисту
бездомних осіб і безпритульних дітей»,
за якою для вчинення будь-яких
правочинів щодо нерухомого майна,
право власності на яке або право
користування яким мають діти,
необхідний попередній дозвіл органів
опіки та піклування, що надається
відповідно до закону.

Відповідно до п. 44 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5
«Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
згідно зі статтею 32 ЦК України, статтею
177 СК України та статтею 17 Закону
України «Про охорону дитинства» батьки
не мають права без дозволу органу опіки
і піклування укладати договір, який
підлягає нотаріальному посвідченню
або спеціальній реєстрації,
відмовлятися від належних дитині
майнових прав, здійснювати розподіл,
обмін, відчуження житла,
зобов'язуватися від імені дитини
порукою, видавати письмові
зобов'язання. У зв'язку із наведеним
суди повинні виходити із того, чи мала
дитина право власності на предмет
іпотеки чи право користування
предметом іпотеки на момент укладення
договору іпотеки.

Відповідно до довідок від 21 березня 2013
року № 1310 та № 1311, виданих паспортним
ТОВ «Соборное-1», у квартирі АДРЕСА_1, з 10
вересня 2005 року зареєстрований
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, як син ОСОБА_6 та
ОСОБА_13, з якою ОСОБА_6 перебуває у
фактичних шлюбних відносинах, яка
також зареєстрована у вказаній
квартирі з 10 вересня 2005 року (а.с. 123−?124).

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 29 ЦК України
місцем проживання фізичної особи, яка
не досягла десяти років, є місце
проживання її батьків (усиновителів)
або одного з них, з ким вона проживає.

Відповідно до ст. 3 Конвенції «Про права
дитини» від 20 листопада 1989 року,
ратифікованої постановою Верховної
Ради України від 27 лютого 1991 року №
789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно
від того, здійснюються вони державними
чи приватними установами, що
займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Положення ст. 12 Закону України «Про
основи соціального захисту бездомних
осіб і безпритульних дітей», яке
вимагає попередньої згоди органу опіки
і піклування для здійснення будь-яких
правочинів стосовно нерухомого майна,
право користування яким мають діти,
чинне з 01 січня 2006 року і на договори,
укладені до цієї дати, не поширюються
(стаття 58 Конституції України), що
свідчить про недотримання сторонами на
час укладення договору іпотеки від 20
листопада 2007 року вимог законодавства
щодо надання згоди у встановленому
законом порядку органом опіки та
піклування на передачу в іпотеку
квартири, право користування якою мали
двоє дітей.

Згідно з ч. 1 ст. 224 ЦК України правочин,
вчинений без дозволу органу опіки та
піклування (стаття 71 цього Кодексу), є
нікчемним.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Висновок апеляційного суду, що ОСОБА_7
не могла звертатися з позовом до суду
не ґрунтується на законі, оскільки
відповідно до роз'яснень Верховного
Суду України, наведеними у п. 5
постанови від 06 листопада 2009 року № 9
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» відповідно до
статей 215 та 216 ЦК України вимога про
визнання оспорюваного правочину
недійсним та про застосування
наслідків його недійсності, а також
вимога про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину може
бути заявлена як однією зі сторін
правочину, так і іншою заінтересованою
особою, права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

ОСОБА_7, як співвласник квартири, є
стороною договору іпотеки.

Апеляційний суд на вказані вимоги
закону уваги не звернув, неправильно
застосував норми матеріального право
та порушив норми процесуального права,
безпідставно скасував законне та
обґрунтоване рішення суду першої
інстанції, тому в силу вимог ч. 3 ст. 335
ЦПК України рішення апеляційного суду
підлягає скасуванню, а рішення суду
першої інстанції - залишенню в силі.

Керуючись статтями 333, 336, 339, 343, 344, 345, 347
ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_7 -
ОСОБА_9 задовольнити.

Рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 14 січня
2014 року скасувати, рішення
Центрального районного суду м.
Миколаєва від 28 листопада 2013 року
залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: М.А.
Макарчук Судді: О.І.
Євтушенко С.О. Карпенко О.М. Ситнік Г.В.
Юровська