Справа № 144/1765/13-ц Провадження №
22-ц/772/222/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Панченко Д. І.Категорія:
23Доповідач: Войтко Ю. Б.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" січня 2014 р. м. Вінниця Колегія суддів
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Вінницької області в
складі:

Головуючого: Войтка Ю.Б.,

Суддів: Міхасішина І.В., Стадника І.М.,

При секретарі: Куленко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційною
скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення
Теплицького районного суду Вінницької
області від 02 грудня 2013 року в
цивільній справі

за позовом ОСОБА_2 до ТОВ ПК «Зоря
Поділля» про визнання договору оренди
недійсним, -

встановила:

В жовтні 2013 року ОСОБА_2 через свого
представника за довіреністю ОСОБА_3
звернулась до суду з позовом до ТОВ «ПК
«Зоря Поділля» про визнання договору
оренди недійсним, посилаючись на те, що
вона є власником земельної ділянки
площею 1,9332га, яка знаходиться на
території Великомочульської сільської
ради та призначена для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва, що підтверджується
відповідним державним актом. Між нею та
відповідачем 11 жовтня 2010 року було
укладено договір оренди вказаної
земельної ділянки, який зареєстрований
04.07.2011 року у відділі Держкомзему у
Теплицькому районі.

При отриманні у вересні 2013 року копії
договору у відділі Держкомзему,
позивач виявила, що в договорі відсутні
істотні умови, а саме: в п.26
вищевказаного договору не зазначені
існуючі обмеження (обтяження) щодо
використання земельної ділянки, а
також в договорі не вказані умови
передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки, не зазначені
існуючі обмеження (обтяження) щодо
використання земельної ділянки. Крім
того, ТОВ «ПК «Зоря Поділля» не надав
позивачеві оригіналу договору оренди.
За таких обставин, вона вважає, що
вказаний договір оренди землі має бути
визнаний недійсним, оскільки в ньому
відсутні істотні умови, які
передбачені ч.1 ст.15 ЗУ «Про оренду
землі».

Рішенням Теплицького районного суду
від 02 грудня 2013 року в задоволенні
позову ОСОБА_2 відмовлено.

У апеляційній скарзі представник
позивача за довіреністю ОСОБА_3,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення норм матеріального права,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким позов задовольнити.

Колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, дослідивши матеріали
справи, вважає, що апеляційну скаргу
слід відхилити, а рішення суду залишити
без змін, виходячи із наступного.

Із оскаржуваного рішення суду
вбачається, що таке рішення є по суті
правильним і справедливим, а тому
скасованим бути не може.

Встановлено і не заперечується
сторонами у справі, що відповідно до
державного акту на право власності на
земельну ділянку серії ЯА №102902 ОСОБА_2
належить земельна ділянка площею 1,9332
га, що розташована на території
Великомочульської сільської ради.

11 жовтня 2010 року між позивачем та ТОВ ПК
«Зоря Поділля» укладено договір оренди
вказаної вище земельної ділянки
строком на 5 (п'ять) років, який 4 липня 2011
року за №01906 зареєстрований у
відділі Держкомзему у Теплицькому
районі.

Вирішуючи спір та відмовляючи в
задоволенні позову суд першої
інстанції виходив із того, що договір
оренди земельної ділянки між сторонами
було укладено 11.10.2010 року, протягом
трьох років з моменту укладення
договору, позивач отримувала орендну
плату та не зверталась до відповідача
про зміну умов договору чи відносно
орендної плати, тому про порушення
свого права у зв'язку з відсутністю в
договорі оренди умов, передбачених ст.
15 Закону України «Про оренду землі»
вона знала з моменту підписання
договору, а саме: з 11.10.2010 року, однак до
суду звернулася з пропуском позовної
давності.

Відносини, пов'язані з орендою землі,
регулюються Земельним кодексом
України, Цивільним кодексом України,
Законом України «Про оренду землі»,
тощо.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України
відносини щодо найму (оренди) земельної
ділянки регулюються законом.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про
оренду землі» істотними умовами
договору оренди землі є: об'єкт оренди
(кадастровий номер, місце
розташування та розмір земельної
ділянки); строк дії договору оренди;
орендна плата із зазначенням її
розміру, індексації, форм платежу,
строків, порядку її внесення і
перегляду та відповідальності за її
несплату; умови використання та
цільове призначення земельної
ділянки, яка передається в оренду;
умови збереження стану об'єкта оренди;
умови і строки передачі земельної
ділянки орендарю; умови повернення
земельної ділянки орендодавцеві;
існуючі обмеження (обтяження) щодо
використання земельної ділянки;
визначення сторони, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди чи його частини;
відповідальність сторін; умови
передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки.

Частиною другою ст. 15 Закону України
«Про оренду землі» встановлено, що
відсутність у договорі оренди землі
однієї з істотних умов, передбачених
цією статтею, також порушення вимог
статей 4-6, 11, 17, 19 цього Закону є
підставою для відмови в державній
реєстрації договору оренди, а також
для визнання договору недійсним
відповідно до закону.

Згідно із ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.
1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено,
що зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Договір оренди землі укладено між
сторонами в письмовій формі, що
відповідає вимогам ст.14 ЗУ «Про оренду
землі», а підпис позивача відображає її
волевиявлення і щодо надання договору
письмової форми, і щодо укладення
договору.

Пунктами 20.1, 20.2 договору оренди від 11
жовтня 2010 року передбачено умови
передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки, а саме, що орендар не
має права передавати у заставу та
вносити до статутного фонду право
оренди земельної ділянки, а тому
твердження позивача про відсутність
даної істотної умови договору оренди є
безпідставними.

Посилання представника позивача в
апеляційній скарзі на те, що договір
оренди викладено на окремих (не
прошитих та пронумерованих аркушах) і
за рахунок підміни аркушів відповідач
приховав відсутність у спірному
договорі такої істотної умови, як
«умови передачі у заставу та внесення
до статутного фонду права оренди
земельної ділянки» не підтверджені
будь-якими належними та допустимими
доказами, а тому не приймаються
колегією суддів до уваги.

Пункт 26 договору оренди земельної
ділянки від 26 серпня 2010 року викладено
альтернативно та зазначено, що на
орендовану земельну ділянку
встановлено (не встановлено) обмеження
(обтяження) та інші права третіх осіб
(непотрібне закреслити) (підстави
встановлення обмежень (обтяжень)).

В наданих примірниках договору оренди,
зокрема в примірнику, який міститься в
реєстраційній справі необхідну
позначку не закреслено.

Відповідно до ст. 111 ЗК України (в
редакції чинній на момент укладення
договору оренди земельної ділянки)
право на земельну ділянку може бути
обмежено (обтяжено) законом або актом
уповноваженого на це органу державної
влади, посадової особи або договором.

Обмеження (обтяження) у використанні
земельної ділянки, визначені у пунктах
"б-е" частини першої цієї статті,
підлягають державній реєстрації в
Державному земельному кадастрі в
порядку, встановленому законом.

Заборони на користування та/або
розпорядження, у тому числі шляхом
відчуження земельної ділянки,
підлягають державній реєстрації в
Державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно в порядку,
встановленому законом.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про
оренду землі» невід'ємною частиною
договору оренди землі є: план або схема
земельної ділянки, яка передається в
оренду; кадастровий план земельної
ділянки з відображенням обмежень
(обтяжень) у її використанні та
встановлених земельних сервітутів;
акт визначення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості); акт
приймання-передачі об'єкта оренди;
проект відведення земельної ділянки у
разі його розроблення згідно із
законом.

В кадастровому плані земельної
ділянки, що належить ОСОБА_2 та яка
передана в оренду, відсутні
відображення обмежень (обтяжень) у її
використанні.

Тобто, на момент укладення
оспорюваного договору оренди були
відсутні будь-які обмеження (обтяження)
у використанні земельної ділянки, а
відсутність відповідної позначки у
договорі оренди не має наслідком
відображення в ньому неправдивих
відомостей щодо цих обставин.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦПК України
визначено право кожної особи на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Виходячи з аналізу вищевказаних норм, у
порядку цивільного судочинства
підлягає захисту саме порушене право.

Отже, при розгляді справ даної
категорії підлягають з'ясуванню
обставини щодо: чи дійсно порушуються
права орендодавця у зв'язку з
відсутністю в договорі оренди умов,
передбачених ст. 15 Закону України «Про
оренду землі», істотність цих умов, а
також у чому саме полягає порушення
законних прав орендодавця.

Відсутність необхідної позначки в
умові договору оренди щодо існуючих
обмежень (обтяжень) щодо використання
земельної ділянки, у разі коли такі
обмеження (обтяження) не встановлено,
не порушує законних прав орендодавця і
не підтверджує факту відсутності
однієї з істотних умов договору.

Згідно із ст. 17 Закону України «Про
оренду землі» передача об'єкта оренди
орендарю здійснюється орендодавцем у
строки та на умовах, що визначені у
договорі оренди землі, за актом
приймання-передачі.

Пунктом 20 договору оренди земельної
ділянки від 11 жовтня 2010 року
передбачено умови і строк передачі
земельної ділянки орендарю.

Відповідно до п. 17 Постанови Кабінету
Міністрів України від 19.03.2008 р. №224 «Про
затвердження Положення про Державний
комітет із земельних ресурсів»
(втратив чинність 17.02.2012 р. на підставі
постанови КМ №1409) Державний комітет із
земельних ресурсів забезпечує
регулювання земельних відносин,
створення і ведення державного
земельного кадастру та реєстрацію в
його складі земельних ділянок і прав на
них. Тобто, територіальні органи
Державного комітету по земельних
ресурсах, яким зокрема є відділ
Держкомзему у Теплицькому районі, має
право реєструвати договори оренди
земельних ділянок.

Виходячи з чого, посилання
представника позивача на те, що договір
оренди земельної ділянки
зареєстровано не тим органом, який
вказано в договорі оренди землі, а тому
у орендаря відсутнє право оренди є
необґрунтованим.

В постанові Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України від 25
грудня 2013 року, справа № 6-94цс13,
прийнятої за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, визначено
правову позицію по вибору правової
норми, що підлягає застосуванню до
таких спірних правовідносин.

Верховний Суд України встановив, що
виходячи з того, що відповідно до
статті 15 Цивільного кодексу України та
статті 3 Цивільного процесуального
кодексу України у порядку цивільного
судочинства підлягає захисту саме
порушене право, суд повинен встановити
чи дійсно порушуються права
орендодавців у зв'язку з відсутністю в
договорах оренди умов, передбачених
статтею 15 Закону України від 6 жовтня 1998
року N 161-XIV "Про оренду землі", визначити
істотність цих умов, а також з'ясувати у
чому саме полягає порушення їхніх
законних прав.

Проте позивач зазначених обставин не
довела, чим не виконала вимоги ст. 10 ЦПК
України, відповідно до якої кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог чи заперечень, а колегія
суддів прийшла до висновку, що права
орендодавця відповідачем не порушені,
а тому суд першої інстанції правомірно
відмовив в задоволені позову.

Таким чином, судова колегія вважає, що
доводи апеляційної скарги не є
істотними, а відтак не дають підстав
для висновку про порушення судом
першої інстанції норм процесуального
та неправильне застосування норм
матеріального права, які призвели або
могли призвести до неправильного
вирішення справи.

За змістом ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права;
не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст.
307, 308, 314, 315, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Теплицького районного суду
Вінницької області від 02 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її
проголошення і з цього часу може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий: (підпис)
Войтко Ю.Б.

Судді: (підпис)
Міхасішин І.В.

(підпис)
Стадник І.М.

«З оригіналом вірно»

Суддя апеляційного суду
Войтко Ю.Б.