№ справи:121/6092/13-ц Головуючий суду
першої інстанції:Леонов А.А. №
провадження:22-ц/190/779/14Доповідач суду
апеляційної інстанції:Пономаренко А. В.
________________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" лютого 2014 р. колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим у складі:

головуючого судді:Пономаренко А.В.
суддів:Болотова Є.В., Сокола В.С. при
секретарі:Урденко Г.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Сімферополі цивільну
справу за позовом ОСОБА_6 до
Виконавчого комітету Ялтинської
міської ради, ОСОБА_7, третя особа -
Державна реєстраційна служба
Ялтинського міського управління
юстиції АР Крим, про визнання
незаконним та скасування рішення
органу місцевого самоврядування і
свідоцтва про право власності,
визнання незаконним договору
дарування , усунення перешкод у
користуванні власністю і зобов'язання
вчинити певні дії,

за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на
рішення Ялтинського міського суду
Автономної Республіки Крим від 06
грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У липні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з зазначеним позовом, який згодом
уточнила, посилаючись на те, що
позивачка є власником квартири
АДРЕСА_1 , до складу якої входить сарай
літер 10-6 площею 16,5 кв.м., власником
сусідньої квартири АДРЕСА_4 цього
будинку є відповідач ОСОБА_7

Рішенням Виконавчого комітету
Ялтинської міської ради №906 від 11
червня 2004 року затверджено рішення
міжвідомчої комісії Ялтинського
виконкому по реєстрації будівель і
внутрішніх перепланувань приміщень
(додаток № 1) з внесенням бюро
технічної інвентаризації відповідних
змін до інвентарних справ і технічних
паспортів (додатки №№ 1 і 2 ) і
оформленням свідоцтв про право
власності по пунктам з 1 по 32 ( додаток
№ 1) , де в пункті 25 додатку № 1 матері
позивача ОСОБА_8 дозволена реєстрація
після реконструкції квартири
декількох приміщень , серед яких є
комора 20-8 площею 7,8 кв.м, яка фактично є
частиною сараю літер 10-6 і самочинно
збудована ОСОБА_7 впритул до цього
сараю під лістничними сходами до
квартири позивачки всупереч вимог
закону у галузі містобудування та за
відсутності жодних дозволів та
погоджень , при цьому , здійснюючи
будівництво , ОСОБА_7 розділив
капітальною стіною сарай позивачки , а
в несучої стіні зробив вхід, внаслідок
чого утворилося два приміщення. Отже на
один і той же об'єкт нерухомості
існують два правовстановлюючих
документу, які є чинними.

На підставі цього рішення 18
серпня 2004 року ОСОБА_8 і ОСОБА_7 отримали
свідоцтва про право власності на
квартиру АДРЕСА_4, а 30 вересня 2004 року
ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_7 належну їй ?
частку даної квартири .

Про вказані обставини позивачка
дізналася лише у квітні 2011 року,
оскільки раніше проживала за іншою
адресою .

Вказуючи на ці обставини, ОСОБА_6 в
порядку захисту порушеного права
власності на підставі статей 317,319,321,391 і
393 Цивільного Кодексу України з в
остаточної редакції позову ( а.с. 67-69 )
просила: поновити строк звернення до
суду ; визнати незаконним та скасувати
пункт 25 рішення Виконавчого комітету
Ялтинської міської ради №906 від 11
червня 2004 року «Про затвердження
рішень міжвідомчої комісії з
реєстрації будівель та внутрішніх
перепланувань, визнання приміщень
придатними і непридатними для
постійного проживання» щодо надання
ОСОБА_8 дозволу на реєстрацію
приміщення комори (кладової ) літер 20-8
площею 7,8 кв.м. за адресою : АДРЕСА_3
визнати незаконним і скасувати
свідоцтво про право власності , яке
видане 18 серпня 2004 року Виконавчим
комітетом Ялтинської міської ради на
ім'я ОСОБА_7 і ОСОБА_8 в рівних частках на
квартиру АДРЕСА_3 визнати незаконним
договір дарування укладений 30 вересня
2004 року між ОСОБА_8 і ОСОБА_7 щодо ?
частки квартири АДРЕСА_4 у будинку
АДРЕСА_1; усунути ОСОБА_6 перешкоди у
користуванні об'єктом права власності -
сараєм літер 10-6 площею 16,5 кв.м за
адресою: АДРЕСА_1 шляхом зобов'язання
ОСОБА_7 знести самовільно встановлену
стіну у названому приміщенні сараю,
закласти двері, встановлені між сараєм
10-6 і коридором 20-9, звільнити приміщення
сараю літер 10-6; зобов'язати Державну
реєстраційну службу Ялтинського
міського управління юстиції скасувати
запис про реєстрацію права власності
на ? частку квартири АДРЕСА_4 у будинку
АДРЕСА_1 за ОСОБА_7 на підставі договору
дарування від 17 листопада 2004 року
(запис зроблено КП Ялтинським БТІ за №
21 в книзі 8д, с.75), також скасувати запис
про реєстрацію права власності за
ОСОБА_8 і ОСОБА_7 по ? частці за кожним на
вказану квартиру, зроблений на
підставі свідоцтва про право власності
від 18 серпня 2004 року (запис зроблено КП
Ялтинським БТІ за № 21 в книзі 8д, с.75).

Рішенням Ялтинського міського
суду АР Крим від 06 грудня 2013 року в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_6
відмовлено.

На вказане рішення ОСОБА_6
звернулася з апеляційною скаргою, в
якій просить його скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову, посилаючись на порушення судом
норм матеріального права та
неповідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи.

Апеляційна скарга обґрунтована
тим, що суд не дослідив належним чином
наявні у матеріалах справи докази та не
дав їм відповідної правової оцінки, а
також не перевірив доводи позивачки і
безпідставно застосував до спірних
правовідносин позовну давність,
внаслідок чого дійшов помилкового
висновку про відсутність підстав для
задоволення позову ОСОБА_6 і ухвалив
незаконне рішення.

У запереченнях на апеляційну
скаргу представник ОСОБА_7 просить її
відхилити , залишивши рішення
місцевого суду без змін .

Заслухавши доповідача, пояснення
осіб, які з'явилися у судове засідання,
дослідивши матеріали справи, колегія
суддів дійшла висновку про те, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав .

Згідно з вимогами частини 1 статті 303
Цивільного процесуального кодексу
(далі - ЦПК) України під час розгляду
справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з відсутності
правових підстав для судового захисту
порушених майнових прав позивачки
визначеним нею способом .

Судова колегія погоджується з
таким висновком суду .

При апеляційному перегляді справи
встановлено , що позовні вимоги ОСОБА_6
обґрунтовані порушенням прав
позивачки як власника щодо реалізації
своїх повноважень стосовно володіння
та користування своїм майном - сараєм
літерою 10-6 площею 16,5 кв.м за адресою
АДРЕСА_1 унаслідок протиправних дій
відповідачів з використанням
правового механізму захисту таких
прав шляхом визнання незаконними і
скасування рішення виконавчого органу
місцевого самоврядування щодо надання
дозволу ОСОБА_8 на реєстрацію
приміщення комори (кладової ) літер 20-8
площею 7,8 кв.м. за адресою : АДРЕСА_3, а
також виданого на підставі цього
рішення свідоцтва про право власності
ОСОБА_7 і ОСОБА_8 в рівних частках на
вказану квартиру ; визнання незаконним
договору дарування 12 частки цієї
квартири 30 вересня 2004 року ОСОБА_8
ОСОБА_7 ; зобов'язання відповідача
знести самовільно встановлену стіну у
названому приміщенні сараю, закласти
двері, встановлені між сараєм 10-6 і
коридором 20-9 і звільнити приміщення
сараю літер 10-6; зобов'язання Державної
реєстраційної служби Ялтинського
міського управління юстиції скасувати
запис про реєстрацію права власності
реєстрацію права власності за ОСОБА_8 і
ОСОБА_7 по ? частці за кожним на вказану
квартиру, а також на ? частку квартири
за ОСОБА_7 на підставі договору
дарування від 17 листопада 2004 року .

За змістом статті 3 ЦПК України
право на звернення до суду закон
пов'язує із захистом порушених,
невизнаних або оспорюваних прав ,
свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 12
Цивільного кодексу( далі - ЦК) України
особа здійснює свої цивільні права
вільно, на власний розсуд і власник
порушеного права має самостійно
вирішувати , який саме спосіб захисту
порушеного права застосовувати у
конкретній ситуації .

Власник порушеного права не
обмежений у виборі способу захисту
порушеного права і може скористатися
цілком конкретним способом захисту
свого права , загальний перелік яких
дається у статі 16 ЦК України,
відповідно до вказаної норми
матеріального закону, суд також може
захистити цивільне право або інтерес
іншим способом, що встановлений
договором або законом. Під способами
захисту суб'єктивних цивільних прав
розуміють закріплені законом
матеріально-правові заходи
примусового характеру , за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних)прав та вплив на
правопорушника .

Отже за вимогами закону право
звернення кожної особи до суду
обумовлено порушенням, не визнанням
або оспорюванням її прав, свобод чи
інтересів іншими особами.

Зокрема, гарантуючи захист права
власності , закон надає власнику право
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав , а способи захисту прав
власності передбачені нормами статей
16, 386 , 391 ЦК України, якими встановлено
право власника звернутися до суду з
вимогою про захист порушеного права
будь-яким способом, що є адекватним
змісту порушеного права, який ураховує
характер порушення та дає можливість
захистити порушене право, в тому числі
шляхом знесення будівлі у разі
порушення прав власника і неможливості
усунення цих порушень іншим способом .

Відповідно до наведених норм закону ,
право власника на користування своїм
майном підлягає судовому захисту за
допомогою негаторного позову лише у
випадку порушення таких прав іншою
особою.

Таким чином, у розумінні
вищезазначених правових норм
вирішення питання щодо судового
захисту прав власності на нерухоме
майно закон пов'язує з існуванням
самого факту порушення права власника
на користування та розпорядження своїм
майном , або перешкоджання у здійсненні
таких повноважень з боку інших осіб.

При цьому положеннями статей 10 і
60 ЦПК України на позивача покладений
обов'язок довести фактичну і правову
підстави своїх вимог .

Крім того, згідно із
роз'ясненнями у пункті 17 Постанови
Пленуму Верховного суду України від 6
листопада 2009 року N 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
вимоги про визнання правочину
недійсним можуть заявлятися як
сторонами правочину, так і будь-якою
заінтересованою особою в разі, якщо
таким правочином порушено її права чи
законні інтереси.

Отже, право третьої особи оспорювати
законність укладеного іншими особами
правочину на предмет його
невідповідності вимогам законодавства
обумовлено наданням позивачем доказів
на підтвердження наявності зазначених
обставин, а саме - впливу такого
правочину на права та законні інтереси
третьої особи .

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_6 є власником квартири АДРЕСА_1 на
підставі договору дарування № 1487 від 21
березня 1996 року і свідоцтва про право
власності на частку у спільному майні
подружжя , де зазначений спірний сарай
10-6 площею 16,5 кв.м.

Згідно свідоцтва про право власності
від 18 серпня 2004 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на
праві спільної часткової власності
належала квартира АДРЕСА_3 .

Рішенням Виконавчого комітету
Ялтинської міської ради № 906 від 11
червня 2004 року затверджено рішення
міжвідомчої комісії Ялтинського
міськвиконкому з реєстрації будівель і
внутрішніх перепланувань приміщень
від 04 серпня 2004 року і ОСОБА_8 було
дозволено зареєструвати наступні
приміщення: коридори 20-9 площею 4,0 кв.м,
20-3 площею 3,4 кв.м, кухня 20-4 площею 19,4
кв.м, ванна кімната 20-5 площею 4,3 кв.м,
туалет 20-7 площею 1,3 кв.м, комори 20-8
площею 7,8 кв.м та 20-6 площею 2,4 кв.м,
балкон а15, що знаходяться за адресою:
АДРЕСА_3 з наступним оформленням
свідоцтва про право власності і
внесенням відповідних змін до
інвентарної справи і технічного
паспорту( (а.с.29-34) .

На підставі цього рішення 18 серпня 2004
року ОСОБА_7 і ОСОБА_8 отримали
свідоцтво про право власності на
нерухоме майно, відповідно до якого
набули у спільну часткову власність по
12 частці квартири, а 30 вересня 2004 року
ОСОБА_8 подарувала свою частку квартири
ОСОБА_7

В обґрунтування своїх вимог
позивачка стверджувала про наявність
двох чинних правовстановлюючих
документів на один і той же об'єкт
нерухомості - належний позивачці сарай
літерою 10-6 площею 16,5 кв.м., який був
самочинно переобладнаний ОСОБА_7 в
комору 20-8 площею 7,8 кв.м з наступним
набуттям права власності на це
приміщення всупереч вимог закону та
майнових інтересів ОСОБА_6 , унаслідок
чого належна відповідачеві на праві
власності комора фактично є часткою
спірного сараю , площа якого була
зменшена до 8,3 кв.м.

Разом з тим ці обставини не
доведені у встановленому законом
порядку , а докази , на які посилається
позивачка у підтвердження своїх
вимог,є суперечливими і не містять
безумовного підтвердження викладених
у позовній заяві обставин.

Так зміст договору дарування
частки квартири від 21 березня 1996 року і
свідоцтва про право власності на
частку спільного майна подружжя від 21
березня 1996 року про набуття ОСОБА_6
права власності на квартиру АДРЕСА_1 ,
включаючи спірний сарай 10-6 площею 16,5
кв.м, на підставі належного унаслідок
технічної помилки у тексті даних
документів рішення Ялтинського
міськвиконкому № 854(6) від 11 грудня 1992
року (а.с.5-6,125-127), не відповідає змісту
цього рішення .

Питання щодо призначення у
справі судової експертизи для повного
з'ясування фактичних обставин справи
щодо накладення сараю 10-6 та комори 20-8
судами першої апеляційної інстанцій не
вирішувалося за відсутністю
відповідного клопотання сторін, не
зважаючи на роз'яснення представникам
позивачки судовою колегією
процесуальних наслідків таких дій, у
зв'язку з чим надані ОСОБА_6 документи у
вигляді плану садиби і будівель
домоволодіння, план цокольного поверху
будинку , листа Комунального
підприємства Ялтинської міськради «
Бюро технічної інвентаризації» від 08
лютого 2014 року № 127 (а.с.12-13,190), не можна
вважати безперечними доказами
порушення прав власності позивачки на
спірний сарай унаслідок прийняття
виконавчим комітетом Ялтинської
міськради 11 червня 2004 року
вищезгаданого рішення за № 906 і
виданого на підставі цього рішення 18
серпня 2004 року ОСОБА_7 і ОСОБА_8
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно - АДРЕСА_3.

Звертаючись до суду з позовом про
визнання недійсною укладеного ОСОБА_7 і
ОСОБА_8 30 вересня 2004 року договору
дарування частки квартири , ОСОБА_6
посилалася на вчинення цієї угоди
відповідачами з порушенням її прав та
інтересів як власника зазначеного вище
сараю , частка якого від виглядом
комори 20-8 відійшла до відповідача .

Разом з тим позивачка не була
учасником даного правочину і у
зобов'язальних відносинах зі сторонами
цієї угоди не перебувала , тому, на
думку судової колегії, спосіб захисту
порушених прав ОСОБА_6 як власника
шляхом визнання недійсним зазначеного
договору дарування майнові права
позивачки не відновлює та до спірних
правовідносин не розповсюджується .

Крім того судова колегія
враховує , що позовних вимог до ОСОБА_8
ОСОБА_6 не заявлялося , а апеляційний
суд позбавлений можливості вирішити це
питання за правилами статті 33 ЦПК
України .

Також колегія суддів враховує, що
позовні вимоги не можуть бути заявлені
до третьої особи , яка в цьому
процесуальному статусі не є суб'єктом
спірного матеріального
правовідношення , а лише має правовий
зв'язок зі стороною на який може
вплинути майбутнє рішення суду , тому
задоволення вимог позивачки до третьої
особи Державної реєстраційної служби
Ялтинського міського управління
юстиції АР Крим про скасування
державної реєстрації права власності
не нерухоме майно суперечить нормам
процесуального закону .

З огляду на наведене місцевий суд при
вирішенні спору та ухваленні
оскаржуваного рішення обґрунтовано
виходив з недоведеності позовних вимог
ОСОБА_6, а доводи апеляційної скарги не
спростовують такого висновку і не
містять підстав для скасування
оскаржуваного рішення .

Оскільки вимоги позивачки є
необґрунтованими, суд першої інстанції
помилково застосував до спірних
правовідносин правила позовної
давності , між тим , сплив строку
позовної давності є підставою для
відмови у позові , крім випадків, коли
позов не доведено, що є самостійною
підставою для цього (пункт 11 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 18
грудня 2009 року N 14 « Про судове рішення у
цивільній справі»).

За таких обставин колегія суддів
вважає, що рішення Ялтинського
міського суду АР Крим від 06 грудня 2013
року ухвалене з додержанням норм
матеріального і процесуального права ,
що відповідно до частини 1 статті 308 ЦПК
України, є підставою для відхилення
апеляційної скарги та залишення
оскаржуваного рішення суду без змін.

Оскільки вимоги позивачки є
необґрунтованими суд першої інстанції
помилково застосував до спірних
правовідносин правила позовної
давності , між тим , сплив строку
позовної давності є підставою для
відмови у позові , крім випадків, коли
позов не доведено, що є самостійною
підставою для цього (пункт 11 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 18
грудня 2009 року N 14 « Про судове рішення у
цивільній справі»).

За таких обставин колегія суддів
вважає, що рішення Ялтинського
міського суду АР Крим від 06 грудня 2013
року ухвалене з додержанням норм
матеріального і процесуального права ,
що відповідно до частини 1 статті 308 ЦПК
України, є підставою для відхилення
апеляційної скарги та залишення
оскаржуваного рішення суду без змін.

На підставі викладеного ,
керуючись статтею 303, пунктом 1 частини 1
, пунктом 1 частини 2 статті 307, частиною 1
статті 308 , пунктом 1 частини 1 статті 312,
статтями 314, 315,319 Цивільного
процесуального кодексу України
колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Ялтинського міського суду
Автономної Республіки Крим від 06
грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили у день
проголошення та може бути оскаржена до
суду касаційної інстанції протягом
двадцяти днів з дня набрання чинності.

Судді:

Болотов Є.В. Пономаренко А.В.
Сокол В.С.