СВЯТОШИНСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА КИЄВА
пр. № 2/759/1368/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2014 року Святошинський
районний суд м. Києва у складі
головуючого судді Зайця Т.О. при
секретарі Ковтун М.В., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Києві цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И В:

20.12.2013 року ОСОБА_1 звернувся з позовом
про стягнення з ОСОБА_2 суми позики в
розмірі 4 245,84 дол. США, що за офіційним
курсом НБУ на день подання позовної
заяви складає 33 937,00 грн.. Позовні
вимоги обґрунтовані тим, що 31.12.2009 року
позивач передав у борг відповідачу
грошові кошти в сумі 5 000,00 дол. США,
терміном повернення до 30.06.2010 року.
21.05.2013 року відповідач повернув
позивачу 2 000,00 дол. США, що становить 16
200,00 грн. Решту частину грошової суми
відповідач не повернув. Враховуючи, що
боргові зобов'язання відповідачем не
виконані, позивач просить стягнути 3 %
річних від суми 5 000 дол. США за період
від 31.12.2009 року по 21.05.2013 року в розмірі
509 дол. США, що становить 4 068,00 грн., 3 %
річних від суми 3 000 дол. США за період
від 21.05.2013 року по 20.12.2013 року в розмірі 52
дол. США (416,00 грн.). Також просить
стягнути суму інфляційних втрат в
розмірі 5 474,00 грн.

В судовому засіданні позивач уточнив
позовні вимоги та просив стягнути
заборгованість за договором позики у
розмірі 2 750 доларів США, 3 % річних від
суми 5 000 дол. США за період від 31.12.2009
року по 31.12.2012 року в розмірі 450 дол. США,
що становить 3 597,00 грн., 3 % річних від
суми 5 000 дол. США за період від 01.01.2013
року по 21.05.2013 року в розмірі 59 дол. США,
що становить 471 грн., 3 % річних від суми 2
750 дол. США за період від 22.05.2013 року по
20.12.2013 року в розмірі 48 дол. США (382,00
грн.), а також інфляційні втрати у
розмірі 5 474,00 грн.

Відповідач в судовому засіданні 13.02.2014
року заперечував проти задоволення
позову та подав заяву про застосування
строків позовної давності. В судовому
засіданні 05.03.2014 року частково визнав
позов на суму 750 дол. США.

Заслухавши пояснення сторін та
дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що заявлені вимоги підлягають
частковому задоволенню.

Встановлено, що 31.12.2009 року ОСОБА_1
(Позикодавець) та ОСОБА_2 (Позичальник)
уклали договір позики, оригінал якого
оглянуто судом, а копія міститься в
матеріалах справи (а. с. 5), відповідно до
якого позикодавець передає у
власність, а позичальник приймає
грошові кошти в розмірі 5 000,00 дол. США.
Грошові кошти та відсотки позичальник
зобов'язується повернути 30.06.2010 року.

Факт отримання коштів у сумі 5 000,00 дол.
США підтверджується вказаним
договором, в якому відповідач зазначає,
що взяв грошові кошти у позивача. Дана
обставина не заперечується сторонами.

ОСОБА_2 не повернув суму позики у
терміни, встановлені договором.

07.06.2012 року відповідач перерахував на
банківську картку позивача 399,98 грн.,
11.07.2012 року - 400,97 грн., 09.08.2012 року - 400,97
грн., 11.09.2012 року - 402,97 грн.

21.05.2013 року відповідач передав позивачу
кошти в сумі 16 200,00 грн., що еквівалентно
2 000,00 дол. США. Вказані кошти зараховані
для повернення частини боргу
відповідно до договору позики від
31.12.2009 року (а. с. 6 - копія розписки).

Всього, станом на 21.05.2013 року, було
повернуто 2 250 дол. США, про що позивач
здійснив запис на договорі позики (а. с.
20).

Іншу частину грошових коштів, а саме 2
750 дол. США, відповідач не повернув.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, надавши
докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60
ЦПК України.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

З матеріалів справи вбачається, що
31.12.2009 року ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1
грошові кошти у розмірі 5 000 дол. США. В
договорі позики зазначені: сторони
зобов'язання (позикодавець та
позичальник), грошова сума, яка
передається, строк повернення позики
та особистий підпис позичальника.

Тобто, між сторонами було досягнуто
згоди стосовно всіх істотних умов
договору позики, що свідчить про його
укладення відповідно до вимог ст. 1046 ЦК
України.

Підсумовуючи наведене, доведеними є
обставини укладення між сторонами
договору позики та отримання ОСОБА_2 у
борг від ОСОБА_1 грошових коштів у сумі 5
000 дол. США, терміном повернення 30.06.2010
року, що підтверджується договором
позики від 31.12.2009 року.

Відповідно до ст. 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику у строк та в порядку, що
встановлені договором. Якщо договором
не встановлений строк повернення
позики або цей строк визначений
моментом пред'явлення вимоги, позика
має бути повернена позичальником
протягом тридцяти днів від дня
пред'явлення позикодавцем вимоги про
це, якщо інше не встановлено договором.

Станом 21.05.2013 року відповідач повернув
позивачу частину боргу в сумі 2 250,00 дол.
США, що підтверджується записом на
договорі позики. Іншу частину грошових
коштів в розмірі 2 750,00 дол. США
відповідач не повернув.

Посилання ОСОБА_2 на те, що він повернув
ОСОБА_1 борг у розмірі 4 250 дол. США не
підтверджуються жодними доказами.

Оскільки відповідач зобов'язувався
повернути кошти до 30.06.2010 року, на
підставі ст. 1049 ЦК України, залишок
заборгованості за договором позики у
розмірі 2 750,00 дол. США підлягають
стягненню з ОСОБА_2 в судовому порядку.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України,
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановлено
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Позивач просить стягнути суму боргу з
урахуванням встановлено індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних, проте дані
вимоги не підлягають задоволенню на
підставі наступного.

Інфляція - це знецінення грошей і
безготівкових коштів, що
супроводжується зростанням цін на
товари і послуги (п. 2 Методологічних
положень щодо організації
статистичних спостережень за змінами
цін (тарифів) на спожиті товари
(послуги) і розрахунку індексу
споживчих цін, що затверджені наказом
Державного комітету статистики
України від 14 листопада 2006 року N 519).
Показником, який характеризує рівень
інфляції, є індекс споживчих цін, який
характеризує зміни у часі загального
рівня цін на товари та послуги, що купує
населення для невиробничого
споживання. Він є показником зміни
вартості фіксованого набору споживчих
товарів та послуг у поточному періоді
порівняно з базовим. Тобто відповідно
до ст. 625 ЦК України встановлений індекс
інфляції враховується при обчисленні
суми боргу в разі наявності між
сторонами грошових зобов'язань у
грошовій одиниці України, тобто в
гривні.

Вираження у договорі грошових
зобов'язань в іноземній валюті
унеможливлює урахування розрахованого
Державним комітетом статистики
України індексу інфляції для
обґрунтування вимог, пов'язаних із
знеціненням валюти боргу, оскільки
офіційний індекс інфляції, що
розраховується Державним комітетом
статистики України, визначає рівень
знецінення національної грошової
одиниці України, тобто зменшення
купівельної спроможності гривні, а не
іноземної валюти.

За таких обставин, вимога про стягнення
з відповідача інфляційних втрат не
ґрунтується на положеннях чинного
законодавства, оскільки в даних
правовідносинах має місце грошове
зобов'язання в іноземній валюті, а тому
суд залишає без задоволення вимогу про
стягнення інфляційних втрат у розмірі 5
474,00 грн.

Щодо вимоги про стягнення трьох
процентів річних.

В силу ч. 2 ст. 625 ЦК України, три проценти
річних нараховуються на прострочену
суму боргу.

З розрахунків позивача вбачається, що
він здійснював нарахування трьох
процентів річних без урахування
коштів, які позивач перерахував на його
банківську картку, внаслідок чого
розрахунок трьох процентів річних
здійснений не від дійсної суми
простроченої заборгованості.

Позивач просить стягнути три проценти
річних в тому числі за період з 31.12.2009
року по 30.06.2010 року, що не відноситься до
простроченого, оскільки
заборгованість стала простроченою
лише після 30.06.2010 року.

За таких обставин розрахунок трьох
процентів річних, що здійснений
позивачем, є помилковим, а тому не є
належним і допустимим доказом,
внаслідок чого вимога про стягнення
трьох процентів річних не підлягає
задоволенню, оскільки не є
підтвердженою.

Щодо вимоги відповідач про
застосування строків позовної
давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу. Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Частиною 1 статті 264 ЦК України
встановлено, що перебіг позовної
давності переривається вчиненням
особою дії, що свідчить про визнання
нею свого боргу або іншого обов'язку.
Після переривання перебіг позовної
давності починається заново (ч. 3 ст. 264
ЦК України).

Встановлено, що 21.05.2013 року відповідач
передав позивачу кошти в сумі 16 200,00
грн., що еквівалентно 2 000,00 дол. США.
Також в судовому засіданні 05.03.2014 року
відповідач частково визнав позов, а
саме на суму 750 дол. США.

Зазначені дії свідчать про визнання
відповідачем свого боргу, внаслідок
чого, в силу ч. 1 ст. 264 ЦК України,
перебіг позовної давності перервався,
а позовна давність почалася заново,
згідно ч. 3 ст. 264 ЦК України.

За таких обставин, клопотання про
застосування строків позовної
давності є безпідставним.

На підставі наведеного, враховуючи, що
в порушення умов договору позики
ОСОБА_2 не повернув частину отриманих
коштів, а тому з нього необхідно
стягнути на користь позивача суму
боргу за договором позики в розмірі 2 750
доларів США (що за офіційним курсом НБУ
на час подання позову становить 21 980
грн.).

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, з
відповідача підлягають стягненню
судові витрати у розмірі 229 грн. 40 коп.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 174, 209, 212-215 ЦПК
України, ст. ст. 256, 257, 264, 526, 625, 1046, 1047, 1049
ЦК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 (ІНФОРМАЦІЯ_1,
АДРЕСА_1, ІН: НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1
(ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстрованого за
адресою: АДРЕСА_2, ІН: НОМЕР_2)
заборгованість за договором позики у
розмірі 2 750 доларів США (що за
офіційним курсом НБУ на час подання
позову становить 21 980 грн.) та судовий
збір у розмірі 229 грн. 40 коп.

Відмовити в задоволенні інших вимог.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги та може бути
оскаржене до апеляційного суду м. Києва
через районний суд, шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
не були присутні у судовому засіданні
під час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії рішення.

Повний текст рішення виготовлено 07.03.2014
року.

СУДДЯ
Т.О. ЗАЄЦЬ