Справа №784/5123/13 04.02.2014 04.02.2014 04.02.2014
Провадження №22-ц/784/341/14
Суддя першої інстанції Тішко
Суддя-доповідач апеляційного
суду: Яворська Ж.М.
Іменем України
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:
головуючого - Базовкіної Т.М.,
суддів - Кушнірової Т.Б., Яворської
при секретарі судових засідань -
за участю: боржника - ОСОБА_3,
представника ДВС - Шарвея М.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу
на ухвалу Центрального районного
суду м. Миколаєва від 09 грудня 2013 року
ОСОБА_3, ОСОБА_5 на рішення та дії
державного виконавця Центрального
відділу державної виконавчої служби
Миколаївського міського управління
У серпні 2012 року ОСОБА_3, ОСОБА_5
звернулися до суду зі скаргою на
рішення та дії державного виконавця
Центрального відділу державної
виконавчої служби Миколаївського
міського управління юстиції ( далі -
відділ ДВС).

Заявники посилалися на те, що на
виконанні у відділі ДВС знаходиться
виконавчий лист з примусового
виконання рішення суду про стягнення з
них в солідарному порядку на користь
ПАТ «Кредитпромбанк» заборгованості
за кредитним договором у розмірі 500 287
грн.09 коп.

20 липня 2012 року державний
виконавець відділу ДВС направив на їх
адресу вимогу про забезпечення доступу
до будинку АДРЕСА_1, для проведення
виконавчих дій по примусовому
виконанню рішення суду.

Посилаючись на протиправність дій
державного виконавця, заявники просили
визнати оскаржуване рішення та дії
державного виконавця по проникненню до
житлового будинку АДРЕСА_1, опис та
арешт майна неправомірними,
зобов'язати державного виконавця
відділу ДВС припинити порушення закону
та відновити порушені права та свободи.

Скарга розглядалася неодноразово.

Останньою ухвалою Центрального
районного суду м. Миколаєва від 09
грудня 2013 року у задоволені скарги
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на незаконність ухвали
суду, яка порушує його права, просить її
скасувати та ухвалити нову по суті
його скарги.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення заявника, представника
відділу ДВС, дослідивши матеріали
справи і перевіривши наведені в скарзі
доводи, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.383 ЦПК України
сторони виконавчого провадження мають
право звернутися до суду зі скаргою,
якщо вважають, що рішенням, дією або
бездіяльністю державного виконавця чи
іншої посадової особи державної
виконавчої служби під час виконання
судового рішення, ухваленого
відповідно до цього Кодексу, порушено
їх права чи свободи.

Звертаючись до суду з даною скаргою
на неправомірні дії державного
виконавця при виконанні виконавчих
дій, заявники посилалися на те, що
проникнення до житла та звернення
стягнення на житловий будинок АДРЕСА_1,
який є іпотечним майном, можливо лише
при наявності мотивованого рішення
суду.

Відмовляючи у задоволенні скарги,
суд першої інстанції виходив із того,
що заявниками не надано доказів
існування та прийняття державним
виконавцем акту опису та арешту
нерухомого майна .

Між тим, з таким висновком суду
погодитися не можна .

З матеріалів справи вбачається та
судом встановлено, що 08 січня 2008 року
між ВАТ „Кредитпромбанк",
правонаступником якого ПАТ
„Кредитпромбанк" та ОСОБА_5 було
укладено кредитний договір № 03/1/002/08- G (
т.1 а.с.22-32).

В забезпечення його виконання
цього ж дня між Банком та ОСОБА_5 був
укладений іпотечний договір, згідно
умов якого останній передав в іпотеку
житловий будинок АДРЕСА_1, який
належить йому на праві власності, а між
Банком та ОСОБА_3 укладено договір
поруки №03/1/002/2/08-G ( т.1 а.с.33-38,189-191).

Рішенням Центрального районного
суду м. Миколаєва від 12 травня 2011 року з
ОСОБА_5, ОСОБА_3 в солідарному порядку на
користь ПАТ «Кредитпромбанк» стягнуто
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 500 342 грн.74 коп.( а. 1 а.с.118-119).

Рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 03 листопада
2011 року вищевказане рішення суду
змінено. З ОСОБА_3, ОСОБА_5 на користь
Банку в солідарному порядку стягнуто 499
478 грн.91 коп. боргу та по 908 грн. судових
витрат з кожного ( т. 1 а.с.167-168).

На виконання рішення
апеляційного суду 01 березня 2012 року
постановами державного виконавця
відділу ДВС щодо обох боржників було
відкрито виконавчі провадження (
№31484069, №31484213) з примусового виконання
виконавчого листа №2-ц-12-588/11, виданого
09 грудня 2011 року Центральним районним
судом м. Миколаєва ( т.1 а.с. 219).

На ім'я боржників ОСОБА_5 та ОСОБА_3
20 липня 2012 року було направлено
повідомлення про необхідність надання
доступу державному виконавцеві до
житлового будинку по АДРЕСА_1 для
проведення виконавчих дій (т.1 а.с.225, т.2
а.с.28).

02 серпня 2012 року державним
виконавцем ВДС було складено акт опису
та арешту майна, а саме:житлового
будинку по АДРЕСА_1 ( т. 2 а.с.24-27).

Як пояснив представник відділу
ДВС у суді апеляційної інстанції, про
що не заперечував ОСОБА_3, при
здійсненні опису нерухомого майна
його та інших учасників виконавчих дій
не було допущено на подвір'я житлового
будинку, хоча там знаходився заявник.
Тобто виконавчі дії проводилися за
межами даного домоволодіння.

Як вбачається із матеріалів
справи, ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 11 липня 2012 року, рішення
апеляційного суду Миколаївської
області від 03 листопада 2011 року
скасовано та залишено в силі рішення
Центрального районного суду м.
Миколаєва від 12 травня 2011 року ( т.1
а.с.212-214).

Тобто, на час вчинення виконавчих
дій 02 серпня 2012 року рішення, яке
виконувалося державним виконавцем,
було скасовано.

Однак лише 13 серпня 2012 року
сторонам було направлено копії ухвали
касаційної інстанції.

17 серпня 2012 року вказана цивільна
справа була повернута до суду першої
інстанції після перегляду в
касаційному порядку ( т.1 а.с.215).

Приймаючи до уваги, що рішення
апеляційної інстанції, на підставі
якого було відкрито виконавче
провадження, скасовано, але на час
проведення виконавчих дій жоден із
учасників таких дій ( державний
виконавець, сторони ) про таке обізнані
не були, то державний виконавець при
проведенні опису майна діяв в межах
своїх повноважень. Підстав для
закінчення виконавчого провадження на
той час у відповідності до положень п.4
ч.1 ст.49 Закону України «Про виконавче
провадження» не було.

За такого дії державного виконавця
щодо складання акту опису та арешту
майна є правомірними. При проведені
виконавчої дії права чи свободи
боржників порушено не було.

Відповідно до ч.5 ст. 52 Закону
України "Про виконавче провадження ", у
разі відсутності у боржника коштів та
інших цінностей, достатніх для
задоволення вимог стягувача, стягнення
звертається також на належне
боржникові інше майно, за винятком
майна, на яке згідно із законом не може
бути накладено стягнення. Звернення
стягнення на майно боржника не зупиняє
звернення стягнення на кошти боржника.
Боржник має право запропонувати ті
види майна чи предмети, на які
необхідно в першу чергу звернути
стягнення.

Згідно з ч.ч.1,8 ст.53 вищевказаного
Закону, звернення стягнення на
заставлене майно в порядку примусового
виконання допускається за виконавчими
документами для задоволення вимог
стягувача - заставодержателя.
Примусове звернення стягнення на
предмет іпотеки здійснюється
державним виконавцем з урахуванням
Закону України "Про іпотеку ".

Отже, державний виконавець,
виконуючи рішення про стягнення
коштів, має право звернути стягнення на
будь-яке інше майно боржника, в тому
числі і на заставлене майно, оскільки
Банк є одночасно стягувачем і
іпотекодержателем, що не суперечить
положенням ст.ст.52,54 Закону України "Про
виконавче провадження ", які
визначають, що звернення стягнення на
заставлене майно в порядку примусового
виконання допускається за виконавчими
документами для задоволення вимог
стягувача - іпотекодержателя. Крім
того, сам іпотекодержатель не
заперечує проти накладення арешту на
це майно, що підтверджується його
заявою про відкриття виконавчого
провадження, з якою він звернувся до
відділу ДВС у березні 2012 року.

А тому доводи апелянта щодо того,
що державний виконавець не мав права
описувати майно, яке знаходиться у
іпотеці у Банку, не заслуговують на
увагу.

Як вбачається із положень ст.387 ЦПК
України, суд постановляє ухвалу про
відмову в задоволені скарги, якщо
оскаржувані рішення, дії чи
бездіяльність були прийняті або
вчинені відповідно до закону, в межах
повноважень державного виконавця, і
права та свободи заявника порушено не
було.

Приймаючи до уваги вищевикладене,
колегія суддів не вбачає підстав для
задоволення скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_5,
оскільки ним не доведено
неправомірність дій державного
виконавця при проведенні виконавчих
дій щодо опису та арешту майна.

Не зважаючи на те, що суд першої
інстанції при постановлені спірної
ухвали щодо відмови у задоволені
скарги виходив із інших підстав, але
остаточний висновок суду є правильним,
таке не є підставою для скасування
даної ухвали.

За таких обставин у задоволені
скарги належить відмовити, а ухвалу
суду першої інстанції залишити без
змін.

Керуючись ст. ст. 303, 312, 314 ЦПК
України, судова колегія

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
відхилити, а ухвалу Центрального
районного суду м. Миколаєва від 09
грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, і з цього часу
може бути оскаржена у касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий
Судді: