№ 207/3915/13-ц
№ 2/207/86/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 лютого 2014 року Баглійський районний
суд м. Дніпродзержинська
Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді
Погребняк Т.Ю.

при секретарі
Плетенко К.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпродзержинську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання частини квартири
спільною сумісною власністю подружжя
та поділ майна подружжя,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2013 року позивач
ОСОБА_1 в особі свого представника за
договором про надання правової
допомоги адвоката ОСОБА_3 звернулася до
суду с позовною заявою до ОСОБА_2, яку
протягом судового розгляду уточнила
04.12.2013 року і просила суд визнати 1/4
частину квартири АДРЕСА_1 спільною
сумісною власністю її та відповідача
як жінки та чоловіка, які проживали
однією сім`єю, але не перебували у шлюбі
між собою; визнати 3/4 частини вказаної
квартири та автомобіль ВАЗ 2107 1989 року
випуску спільною сумісною власністю
подружжя - її та відповідача; визнати за
відповідачем право власності на
квартиру в цілому та на автомобіль, а на
її користь стягнути з відповідача
грошову компенсацію в загальній сумі
85081 грн. 33 коп. за 2/3 частини спільної
сумісної власності подружжя, при чому
просила збільшити її частку, оскільки з
нею проживає та знаходиться на її
утриманні неповнолітня дитина.
Протягом судового розгляду позивачка
під час судового засідання відмовилась
від частки позовних вимог в частині
визнання 1/4 частини квартири спільною
сумісною власністю її та відповідача
як жінки та чоловіка, які проживали
однією сім`єю, але не перебували у шлюбі
між собою. Відмову мотивувала тим, що
оскільки відповідач категорично
заперечує сам факт проживання з нею
однією родиною на час придбання частки
квартири, вона доводити цей факт
певними доказами не бажає з етичних
міркувань. Також під час судового
засідання позивачка відмовилась від
позовних вимог в частині поділу
автомобіля ВАЗ 2107 1989 року випуску,
оскільки відповідач протягом судового
розгляду справи продовжував
користуватись автомобілем, потрапив у
ДТП і розбив автомобіль, який став
непридатним для користування і, як
повідомив відповідач, зберігається на
штрафмайданчику.

В обґрунтування пред'явлених
вимог позивачка в судовому засіданні
зазначила, що з відповідачем вона з 16
червня 2007 року перебувала у
зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають
дитину, доньку ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.
Шлюб з відповідачем розірвано за
рішенням суду від 14 червня 2013 року.
Також пояснила, що до офіційної
реєстрації шлюбу з відповідачем з
липня 2006 року підтримувала з ним
фактично шлюбні відносини, вели
спільне господарство, проживали разом
у спірній квартирі. Під час перебування
у шлюбі за спільні кошти придбали за
договором купівлі-продажу від 14 червня
2008 року на ім`я відповідача 3/4 спірної
квартири, яка складається з двох кімнат
і має загальну площу 41, 4 кв.м. Вартість
придбаної частини квартири сплачували
спільно коштами з сімейного бюджету. У
звязку з тим, що на її утриманні
знаходиться неповнолітня дитина,
відповідач тільки почав сплачувати
аліменти на її утримання, він залишився
мешкати у спірній квартирі, де проживає
з іншою жінкою, а позивачка пішла від
нього з дитиною і змушена винаймати
житло, працює вчителькою і коштів на
утримання житла та дитини їй не
вистачає, будь-якої допомоги дитині
відповідач добровільно не надає, тому
просить виділити їй більшу частку у
праві спільної сумісної власності на
квартиру та визнати 3/4 частини квартири
спільною сумісною власністю подружжя,
та стягнути з відповідача компенсацію
за 2/3 зазначеної спільної сумісної
власності. Також просила судові
витрати, які вона понесла при зверненні
до суду, наданні їй правової допомоги
адвокатом, поділити між нею та
відповідачем. Решту своїх позовних
вимог не підтримує з наведених вище
підстав, сподівається, що відповідач
погодиться на відшкодування їй хоча б
вартості 1/2 частини квартири.

Представник позивача адвокат ОСОБА_3 в
судовому засіданні підтримав позовну
заяву, яку згодом уточнив, однак
позивачка в подальшому через те, що
відповідач неодноразово не з`являвся в
судові засідання під різними
приводами, просила проводити та
закінчувати судовий розгляд справи без
участі її представника.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому
засіданні позов не визнав повністю,
неодноразово заявляв клопотання про
відкладення розгляду з тих підстав, що
він має намір скористатись правовою
допомогою, потім не погоджувався з
оцінкою спірного майна, але письмового
клопотання про проведення експертизи з
зазначенням питань, які слід
розглянути експерту, готовністю
оплатити її проведення, не заявляв;
також судовий розгляд відкладався за
клопотаннями відповідача у звязку з
його хворобою, сімейними обставинами, з
причин, котрі суд визнавав поважними.
Враховуючи вимоги ст. 157 ЦПК України
судом було відмовлено у задоволенні
чергового клопотання відповідача про
відкладення розгляду для залучення ним
адвоката та подання зустрічного
позову, оскільки суд вважає, що для
реалізації даного права відповідач мав
достатньо часу та об`єктивних
можливостей.

В обгрунтування заперечень
проти позову відповідач послався на те,
що позивачка, коли залишала спірну
квартиру, забрала майно, яке вони
купували під час шлюбу, а у своїх
позовних вимогах цього не враховує,
крім того, заявив, що з проживанням
дитини з позивачкою не погоджується,
має намір оспорити питання своєї
участі у вихованні дитини. Позов не
визнає повністю. Про наявність інших
підстав для відмови у позові в суді
відповідач не повідомив.

Суд, вислухавши сторони,
вивчивши письмові докази по справі,
вважає, що позовні вимоги підлягають
задоволенню в частині, яку підтримала
позивачка під час судового розгляду, з
наступних підстав.

Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Згідно ч.3 ст.60 ЦПК України доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір; у відповідності до ч.1 ст.
61 ЦПК України, обставини, визнані
сторонами, не підлягають доказуванню у
справі.

З 16 червня 2007 року сторони перебували у
зареєстрованому шлюбі (л.с.12), від шлюбу
мають дитину, доньку ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1. Шлюб між сторонами
розірвано за рішенням суду від 14 червня
2013 року. Обставини щодо народження
дитини, проживання її на даний час з
позивачкою, сторонами не оспорювались,
у звязку з чим не підлягають
доказуванню у справі. Під час
перебування у шлюбі сторони придбали
за договором купівлі-продажу від 14
червня 2008 року на ім`я відповідача 3/4
спірної квартири, яка складається з
двох кімнат і має загальну площу 41, 4
кв.м (л.с. 15-16). З Витягу про реєстрацію
прав власності на нерухоме майно (л.с.26)
вбачається, що право власності на 3/4
спірної квартири зареєстровано за
відповідачем на підставі договору
купівлі-продажу від 14.06.2008 року.
Оскільки відповідачем визнано
обставини придбання 3/4 квартири під час
перебування у шлюбі з позивачкою, той
факт, що 3/4 квартири придбано за спільні
з позивачкою кошти і для спільного
проживання у ній однією родиною, не
оспорено, право власності на 3/4
квартири відповідачем зареєстровано
26.06.2008 року, тобто коли він перебував у
зареєстрованому шлюбі з позивачкою,
тому суд вважає 3/4 частини спірної
квартири майном, яке є спільною
сумісною власністю подружжя та
підлягає поділу між подружжям.

Згідно ч. 2 ст.3 Сімейного кодексу
України сім'ю складають особи, які
спільно проживають, пов'язані спільним
побутом, мають взаємні права та
обов'язки.

Згідно ст. 63, ч.1 ст.64 Сімейного кодексу
України дружина та чоловік мають рівні
права на володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Ст.ст. 68, ч.1 69, ч.1, 2, 3 ст.70 Сімейного
кодексу України встановлено, що
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік
мають право на поділ майна, що належить
їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, частки майна дружини та
чоловіка є рівними, якщо інше не
визначено домовленістю між ними або
шлюбним договором.

При вирішенні спору про поділ майна суд
може відступити від засади рівності
часток подружжя за обставин, що мають
істотне значення, зокрема, якщо один із
них не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням
суду частка майна дружини, чоловіка
може бути збільшена, якщо з нею, ним
проживають діти, за умов, що розмір
аліментів, які вони одержують,
недостатній для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування.

Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України
мати, батько мають рівні права та
обов'язки щодо дитини, незалежно від
того, чи перебували вони у шлюбі між
собою. Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Під час розгляду справи позивачка
пояснила, що відповідач не надає
добровільно матеріальну допомогу на
дитину, він з дитиною не спілкується
та про своє бажання спілкуватись не
заявляв, вона перешкод для його участі
у вихованні дитини не створювала і не
створює. На утримання дитини
відповідач сплачує аліменти на користь
позивачки за судовим рішенням,
оскільки дитина мешкає та знаходиться
на утриманні позивачки.

Також суд враховує, що доказів
звернення до комптентних органів з
питання визначення місця проживання
дитини з ним, а не з позивачкою,
відповідач у суді не навів, та
обставина, що з відповідача стягнуто
аліменти на дитину на користь
позивачки і судове рішення набрало
сили, свідчить, що дитина постійно
проживає з позивачкою.

При наявності дітей у подружжя, як мати,
так і батько згідно ст. ст. 173,174
Сімейного кодексу України зобов'язані
передати у користування дитини майно,
яке має забезпечити її виховання та
розвиток, в тому числі, забезпечити
дотримання її житлових прав.

Виходячи з викладеного суд вважає
необхідним позовні вимоги
задовольнити, визнати 6/8 частин
квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною
власністю подружжя - ОСОБА_1 та ОСОБА_2.
Виділити частки у праві спільної
сумісної власності подружжя на
квартиру АДРЕСА_1 - ОСОБА_2 - 2/8 частини,
ОСОБА_1 - 4/8 частини. Стягнути з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_1 грошову компенсацію
вартості 4 /8 частин квартири АДРЕСА_1 в
сумі 51291 грн., залишивши 4/8 частин
квартири АДРЕСА_1 у власності ОСОБА_2,
виходячи з висновку про оцінку спірної
квартири (л.с.28-70).

У звязку з задоволенням частини
позовних вимог, підтриманих
позивачкою, згідно ст.88 ЦПК України
стягнути з відповідача на користь
позивачки понесені нею при зверненні
до суду судові витрати: у вигляді
судового збору 512 грн. 91 коп., судового
збору 114 грн. 70 коп., витрат на правову
допомогу 2000 грн., а всього судові
витрати в сумі 2627 грн. 61 коп.

Керуючись ст.ст. 3, 60, ст. 63, ч.1 ст.64, 68,
ч.1 69, ч.1, 2, 3 ст.70, 173, 174 Сімейного кодексу
України, 10, 11, 60, 212 - 215, ЦПК України, суд

В И Р І
Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання частини квартири спільною
сумісною власністю подружжя та поділ
майна подружжя, задовольнити.

Визнати 6/8 частин квартири АДРЕСА_1
спільною сумісною власністю подружжя -
ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Виділити частки у праві спільної
сумісної власності подружжя на
квартиру АДРЕСА_1 - ОСОБА_2 - 2/8 частини,
ОСОБА_1 - 4/8 частини.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
грошову компенсацію вартості 4 /8 частин
квартири АДРЕСА_1 в сумі 51291 грн.,
залишивши 4/8 частин квартири АДРЕСА_1 у
власності ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судові витрати у вигляді судового
збору 512 грн. 91 коп., судового збору 114
грн. 70 коп., витрат на правову допомогу
2000 грн., а всього судові витрати в сумі
2627 грн. 61 коп.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана через Баглійський районний
суд м. Дніпродзержинська в апеляційний
суд Дніпропетровської області
протягом 10 днів після проголошення
рішення.

Головуючий у справі
Погребняк
Т.Ю.