Провадження №22-ц/784/761/14
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/784/761/14
першій інстанції Румянцева Н.О.
апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 лютого 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушніровій Т.Б., Яворської
Ж.М.,

при секретарі судового засідання -
Яценко Л.В.,

за участю відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

публічного акціонерного
товариства комерційний банк «
ПриватБанк»

на рішення Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 16 січня 2014 року

за позовом

публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк»( далі -
ПАТ „ПриватБанк") до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за договором
споживчого кредиту,

В С Т А Н
О В И Л А

У листопаді 2013 року ПАТ
«ПриватБанк» (далі - Банк) звернулося до
суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за договором
споживчого кредиту.

Позивач зазначав, що 02 жовтня 2008
року між ЗАТ КБ «ПриватБанк»,
правонаступником якого є ПАТ КБ
«ПриватБанк», та ОСОБА_3 укладений
Договір № NKХRFG1218023, згідно якого Банк
надав відповідачу кредит в розмірі 1413
грн.50 коп. зі сплатою 0.01 % на місяць на
суму залишку заборгованості по кредиту
на строк 24 місяця по 02 жовтня 2010 року.

Між тим, відповідач взяті на себе
зобов'язання по поверненню кредитних
коштів належним чином не виконав,
внаслідок чого виникла заборгованість,
яка станом на 31 жовтня 2013 року складала
12113 грн.56 коп., з яких 21 грн.01 коп. -
заборгованість по комісії, 11039 грн.52
коп. - пеня за несвоєчасне виконання
зобов'язань за договором, 500 грн. - штраф
(фіксована частина); 553 грн.03 коп. - штраф
(процентна складова).

Посилаючись на викладене, Банк
просив стягнути з відповідача на свою
користь вказану суму заборгованості за
кредитним договором та судові витрати.

Рішенням Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 16 січня 2014 року у
задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі Банк,
посилаючись на те, що рішення прийнято
без повного, всебічного та
об'єктивного дослідження всіх обставин
справи, без належної оцінки доказів, з
порушенням судом норм процесуального
та матеріального права, просив рішення
суду скасувати та ухвалити нове про
задоволення позову у повному обсязі.

Відповідач заперечував проти
задоволення апеляційної скарги,
посилаючись на обґрунтованість та
законність рішення суду першої
інстанції.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення відповідача, перевіривши
правильність рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів прийшла до висновку, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково із таких підстав.

Відмовляючи у задоволені
позову, суд першої інстанції вважав, що
заборгованість ОСОБА_3 перед позивачем
відсутня.

Між тим, з таким висновок
погодитися не можна.

З матеріалів справи вбачається та
судом встановлено, що 02 жовтня 2008 року
між ЗАТ КБ «ПриватБанк»,
правонаступником якого є ПАТ КБ
«ПриватБанк», та ОСОБА_3 було укладено
Договір № NKХRFG1218023, згідно якого Банк
надав відповідачу кредит в розмірі 1413
грн.50 коп. на придбання товару зі
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 0.01 % на місяць на
суму залишку заборгованості за
кредитом, одноразової винагороди за
надання фінансового інструменту в
розмірі 128 грн.50 коп. та щомісячної
винагороди за надання фінансового
інструмента у розмірі 7 грн.07 коп. на
строк 24 місяці з 02 жовтня 2008 року по 02
жовтня 2010 року включно. Позичальник
зобов'язувався здійснювати погашення
заборгованості шляхом проведення
щомісячної оплати з 1 по 5 числа кожного
місяця в сумі 66 грн.04 коп., яка
складається із заборгованості за
кредитом, відсотками, винагороди,
комісії, а також інших витрат згідно з
Умовами. Також сторони домовились, що
заява позичальника та надані йому у
письмовій формі Умови надання
споживчого кредиту фізичним особам
(«Розстрочка») (Стандарт) (далі - Умови),
з якими позичальник ознайомлений та
Тарифи складають кредитний договір.

Згідно зі ст. ст. 525, 526, 530 ЦК України
зобов'язання мають виконуватися
належним чином та у встановлений
законом строк.

Відповідно до ст. ст. 1049, 1050, 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Отже, відповідно до зазначених норм
права, відповідач повинен повернути
банку кредитні кошти.

Відповідно до досягнутих
домовленостей Банк перерахував
кредитні кошти в день надання кредиту
на вказані у Заяві позичальника
рахунки. Таким чином, Банк виконав
взяті на себе зобов'язання за
кредитним договором.

В свою чергу, відповідач з моменту
отримання коштів взяті на себе
зобов'язання за договором виконував не
належним чином, про що не заперечував у
суді апеляційної інстанції.

Як вбачається із наданого
позивачем розрахунку, витягу з
особового рахунку з жовтня 2008 року по
грудень 2009 року відповідачем було
сплачено лише декілька платежів.

22 березня 2011 року ОСОБА_3 погасив
заборгованість за кредитом - 1347 грн.57
коп. та відсотками -72 грн.43 коп., а всього
на суму 1420 грн.00 коп.

Між тим, на вказану дату лишилися
непогашеними пеня у розмірі 10090 грн.13
коп. та комісія у розмірі 21 грн.01 коп.

Більше відповідач жодних
платежів не здійснив, внаслідок чого
виникла заборгованість, яка станом на 31
жовтня 2013 року складала: 21 грн.01 коп. -
заборгованість по комісії. Також
Банком у відповідності до п. 5.1 та п.5.3
Умов за порушення нарахована 11039 грн.52
коп. пені за несвоєчасне виконання
зобов'язань за договором, з яких: 10090
грн.13 коп. пеня за кредитом та
відсотками і 954 грн. пеня на комісію, та
штраф - 500 грн. (фіксована частина), 553
грн.03 коп. - (процентна складова).

Оскільки відповідачем порушено
умови договору щодо повернення
кредитних коштів, то у позивача
виникло право на пред'явлення даного
позову. Вимоги позивача про стягнення
з відповідача заборгованості за
кредитним договором є обґрунтованими.

За такого висновок суду про
відсутність заборгованості за
кредитним договором не ґрунтується на
нормах матеріального права, а тому у
суду першої інстанції не було підстав
для відмови у задоволені позову за
вказаних обставин.

В силу ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони
є вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору.

Договір є обов'язковим для
виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626
ЦК України).

Згідно із заявою позичальника та п. 3.2
Умов надання споживчого кредиту
фізичним особам («Розстрочка») (
Стандарт), затверджених наказом
головою правління Банку 13 серпня 2007
року № СП-2007-299 та наданих до суду
апеляційної інстанції, сума погашення
кредиту і сплата процентів за
користування кредитом здійснюється
позичальником частинами - щомісячними
платежами у розмірах та у строки,
передбачені заявою.

Відповідно до заяви позичальника
сторони домовились про те, що кредит
має бути повернутий до 02 жовтня 2010 року
включно.

Як передбачено п. 5.5 Умов, які в силу
підписаної ОСОБА_3 заяви є складовою
частиною кредитного договору, позовна
давність по вимогам про стягнення
кредиту, відсотків за користування
кредитом, винагороди, неустойки (пені,
штрафу) за даним Договором встановлена
сторонами тривалістю 5 років.

Відповідно до ст. 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові
(ч. 4 ст. 267 ЦК України).

Перебіг позовної давності
переривається вчиненням особою дії, що
свідчить про визнання нею свого боргу
або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг
позовної давності починається
заново (ч.ч. 1, 3 ст. 264 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає
два види позовної давності: загальну і
спеціальну.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом
встановлена спеціальна позовна
давність.

Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України
передбачає, що позовна давність в один
рік застосовується до вимог про
стягнення неустойки (штрафу, пені).

Також, ч. 1 ст. 259 ЦК України
передбачено, що за домовленістю сторін
позовна давність, встановлена законом,
може бути збільшена. Договір про
збільшення позовної давності
укладається у письмовій формі.

Відповідач, заперечуючи проти
позову, подав до суду заяву про сплив
позовної давності та застосування
наслідків такого спливу щодо стягнення
заборгованості по пені.

Проте, здійснюючи нерегулярно
платежі на погашення тіла кредиту,
відсотків, пені, а останній платіж по
тілу кредиту і відсоткам у березні 2011
року, він перервав строк позовної
давності.

Зокрема, відповідно до наданого
розрахунку відповідачем останній
платіж по пені було здійснено у вересні
2009 року, за домовленістю сторін
позовна давність складає 5 років, тому і
до цього підстав для застосування
строку позовної давності щодо
стягнення заборгованості по пені не
має.

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

У разі порушення зобов'язання
настають правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: зміна
умов зобов'язання; сплата неустойки;
відшкодування збитків та моральної
шкоди (ст. 611 ЦК України).

За правилами ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.
Пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасного
виконання грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Тобто пеня - це санкція, яка
нараховується з першого дня
прострочення й до тих пір поки
зобов'язання не буде виконано. Її
розмір збільшується залежно від
продовження правопорушення.

Сторони передбачили у кредитному
договорі (заява та п. 5.1 Умов)
відповідальність позичальника за
порушення зобов'язань у формі:

- пені за порушення строків сплати
кредиту та/або процентів за
користування кредитом в розмірі 0,5% від
суми простроченого платежу, але не
менше 1 грн. за кожний день прострочки
платежу;

- при порушенні позичальником строків
платежів по будь-якому з грошових
зобов'язань, передбачених договором,
більше ніж на 30 днів - штрафу у розмірі
250 грн.+5 % від суми позову.

З огляду на наданий позивачем
розрахунок платежів за Договором
розмір заборгованості за платежами,
які мали бути внесені відповідачем
становить: по комісії - 21 грн. 01 коп., по
пені - 11060 грн. 53 коп. Проте з
врахуванням положень п.5.1. Умов,
наданих до суду апеляційної інстанції,
заборгованість по пені, виходячи із 0.5%
від суми простроченої заборгованості,
а не 1,25 % , як надано у розрахунку до суду
першої інстанції, становить 3959 грн.38
коп., з яких: 3859 грн.16 коп.-
заборгованість по пені за кредитом та
відсотками, 100 грн.22 коп. - пеня по
комісії.

При вирішенні питання про
стягнення пені слід також врахувати
наступне.

Конституційний Суд України у рішенні
від 7 липня 2013 р. по справі щодо
офіційного тлумачення положень Закону
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань» від 22 липня 1996 р. дійшов
висновку, що умови договору споживчого
кредиту, його укладання та виконання
повинні підпорядковуватися таким
засадам, згідно з якими особа споживача
вважається слабкою стороною у договорі
та підлягає особливому правовому
захисту з урахуванням принципів
справедливості, добросовісності і
розумності.

Крім того, вимога про нарахування та
сплати неустойки за договором
споживчого кредиту, яка є явно
завищеною, не відповідає передбаченим
у п. 6 ст. 3, ч. 3 ст. 509 та ч.ч. 1, 2 ст. 627 ЦК
України засадам справедливості,
добросовісності, розумності як
складовим елементам загального
конституційного принципу верховенства
права. Наявність у кредитора
можливості стягувати із споживача
надмірні грошові суми як неустойку
спотворює її дійсне правове значення,
оскільки із засобу розумного
стимулювання боржника виконувати
основне грошове зобов'язання неустойка
перетворюється на несправедливо
непомірний тягар для споживача і
джерело отримання невиправданих
додаткових прибутків кредитора.

Такий висновок Конституційного
Суду України узгоджується з
положеннями Резолюції Асамблеї ООН
«Керівні принципи для захисту
інтересів споживачів» від 9 квітня 1985 р.
№ 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що
споживачі нерідко перебувають у
нерівному становищі з точки зору
економічних умов, рівня освіти та
купівельної спроможності, принципи
захисту інтересів споживачів мають,
зокрема, за мету сприяти країнам у
боротьбі зі шкідливою діловою
практикою усіх підприємств на
національному та міжнародному рівнях,
яка негативно позначається на
споживачах.

Тому Конституційний Суд України
зазначив, що захист цих зловживань
базується на положеннях законодавства,
зокрема ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Враховуючи, що розмір нарахованої
на підставі умов кредитного договору
пені 3959 грн. 38 коп. є надмірно великий
порівняно з розміром заборгованості,
яка нарахована на час останнього
погашення заборгованості і за даним
позовом, та, враховуючи положення ч. 3
ст. 551 ЦК України, відповідно до якої
розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення, колегія суддів
вважає за можливе зменшити розмір
неустойки до 1000 грн.

Відповідно підлягає й
корегуванню розмір штрафу,
нарахованого на підставі п. 5.3 Умов: 250
грн.+51 грн. 05 коп. (5% від (21.01 +1000 )= 301 грн. 05
коп.

За такого в силу вимог п. 4 ч. 1 ст. 309
ЦПК України рішення суду необхідно
скасувати, ухваливши нове рішення про
часткове задоволення позову, а саме:
стягнення на користь позивача 1322 грн.06
коп. заборгованості за договором та
відповідно з урахуванням положень ст. 88
ЦПК України 25 грн. 03 коп. судового
збору.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК
України, колегія суддів

в и
р і ш и л а :

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити
частково.

Рішення Ленінського районного суду
Миколаївської області від 16 січня 2014
року скасувати, ухвалити нове рішення.

Позов публічного акціонерного
товариства «Комерційний банк
«ПриватБанк» до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
публічного акціонерного товариства
«Комерційний банк «ПриватБанк» - 21(
двадцять одна) грн. 01 коп.
заборгованості по комісії, 1000 ( одна
тисяча) грн.00 коп. - заборгованості по
пені, 301( триста одна) грн.05 коп. - штрафу,
а також 25( двадцять п'ять) грн. 03 коп.
судового збору.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржено у касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: