УХВАЛА

Іменем України

20 лютого 2014 року Індустріальний
районний суд м. Дніпропетровська у
складі:

головуючого судді
Колесніченко О.В.,

при секретарі
Голобородько О.М.,

за участю позивача ОСОБА_1,
представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання
квартири об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Індустріального
районного суду м. Дніпропетровська
знаходиться цивільна справа за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3, з урахуванням
подальших уточнень вимог, на предмет
визнання за позивачем та відповідачем
права спільної сумісної власності на
квартиру АДРЕСА_1; визначення за ОСОБА_1
та ОСОБА_3 часток у спільній сумісній
власності в розмірі ? частини вказаної
квартири за кожним.

В судовому засіданні представник
відповідача ОСОБА_2, діючи на підставі
нотаріально посвідченої довіреності
від 25 листопада 2013 року строком дії до 25
листопада 2016 року без обмеження у праві
представництва інтересів ОСОБА_3 (а.с.
15), клопотав про визнання судом мирової
угоди, за змістом якої сторони визнають
трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 спільною
сумісною власністю подружжя з
визначенням часток у праві власності
за ОСОБА_1 - 2/3 та за ОСОБА_3 - 1/3 частин у
праві власності на вказану квартиру.

Позивач підтримала клопотання
представника відповідача, вказавши, що
на даний час спору між нею та
відповідачем з приводу визнання
квартири спільною сумісною власністю
та визначення часток з урахуванням
інтересів їх дитини немає, тому за нею
належить визнати право власності на 2/3
частки, а за відповідачем на 1/3 частку.

Суд вислухавши позивача та
представника відповідача, дослідивши
матеріали справи, приходить до
наступного.

Відповідно до ч.1-2 ст. 175 ЦПК України
мирова угода укладається сторонами з
метою врегулювання спору на основі
взаємних поступок і може стосуватися
лише прав та обов'язків сторін та
предмета позову.

Сторони можуть укласти мирову угоду і
повідомити про це суд, зробивши спільну
заяву. Якщо мирову угоду або
повідомлення про неї викладено в
адресованій суду письмовій заяві
сторін, ця заява приєднується до
справи.

Згідно з вимогами ч.4, 5 ст. 175 ЦПК України
у разі укладення сторонами мирової
угоди суд постановляє ухвалу про
закриття провадження у справі.

Закриваючи провадження у справі, суд за
клопотанням сторін може постановити
ухвалу про визнання мирової угоди. Якщо
умови мирової угоди суперечать закону
чи порушують права, свободи чи інтереси
інших осіб, суд постановляє ухвалу про
відмову у визнанні мирової угоди і
продовжує судовий розгляд.

Відтак, зі змісту ст. 175 ЦПК України
вбачається, що укладення мирової угоди
є вирішенням існуючого між сторонами
спору стосовно предмета позову шляхом
домовленості про певні поступки кожної
із сторін та у разі визнання цієї угоди
- подальшого виконання цих
домовленостей відповідно до
постановленої судом ухвали про це і
така угода стосується лише прав та
обов'язків сторін цієї угоди.

Додержуючись наведених норм закону,
перевіряючи текст мирової угоди на
предмет відповідності нормам діючого
законодавства, недопущення порушення
прав і інтересів сторін та інших осіб,
слідуючи меті врегулювання спору на
основі взаємних поступок і
компромісів, судом встановлено, що
сторони перебувають у зареєстрованому
шлюбі з 23 липня 2005 року і донині, право
власності на квартиру АДРЕСА_1 у
ОСОБА_3А виникло в результаті
приватизації та зареєстровано за ним
на підставі свідоцтва про право
власності на житло від 17 травня 1999 року,
проте постановою Індустріального ВДВС
Дніпропетровського МУЮ від 30 жовтня 2013
року на майно ОСОБА_3 накладений арешт
та оголошена заборона його відчуження,
в тому числі і вказаної квартири, про що
свідчить відповідь КП «ДМБТІ» ДОР від 20
лютого 2014 року №1794. Разом з тим, особи,
які є стягувачами у виконавчому
провадженні, де боржником є ОСОБА_3, до
участі у даній цивільній справі не
залучалися, не є сторонами мирової
угоди, відтак, вказана мирова угода
стосується не лише прав, інтересів та
обов'язків сторін вказаної цивільної
справи, а й інших третіх осіб -
стягувачів, які в примусовому порядку
мають право отримати задоволення своїх
вимог за рахунок майна боржника ОСОБА_3,
в тому числі і квартири, яка є предметом
спору у даній справі, а тому з підстав,
визначених ст. 175 ЦПК України така
мирова угода не може бути визнана
судом.

Крім того, суд зважає на те, що сама по
собі угода не містить умов взаємних
поступок, а зводиться по суті до
визнання позову з виходом за межі
заявлених вимог, що також не відповідає
меті та вимогам ч. 1 ст. 175 ЦПК України.

Керуючись ст.ст.175, 205, 206, 209-210 ЦПК
України суд, -

УХВАЛИВ:

У визнанні мирової угоди від 03 лютого
2014 року у цивільній справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання квартири
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягаєи.

Суддя
О.В.
Колесніченко