Справа №490/577/13- ц 11.02.2014 11.02.2014 11.02.2014
Провадження №22-ц/784/473/14
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Головуючий у першій інстанції :
апеляційній інстанції: Яворська Ж.М.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11 лютого 2014 року
м.
Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Базовкіної Т.М.,

суддів - Кушнірової Т.Б., Яворської Ж.М.,

при секретарі судового засідання -
Шпонарській О.Ю.,

за участю: представника позивача -
ОСОБА_3,

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу

за
апеляційною скаргою

представника відповідача ОСОБА_5 -
ОСОБА_4

на рішення Центрального районного суду
м. Миколаєва від 20 грудня 2013 року

за
позовом

ОСОБА_6 до ОСОБА_5, Миколаївської
міської ради, управління держкомзему м.
Миколаєва (головне управління
Державного земельного агентства у
Миколаївській області) про визнання
державного акту на право приватної
власності на земельну ділянку
недійсним

та
зустрічним позовом

ОСОБА_5 до ОСОБА_6, Миколаївської
міської ради, управління Держкомзему м.
Миколаєва (головне управління
Держкомземагентства у Миколаївській
області) про визнання державного акту
на право приватної власності на
земельну ділянку недійсним

в с т а н о
в и л а :

У грудні 2012 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_5 про визнання
державного акту на право приватної
власності на земельну ділянку
недійсним.

Позивач вказував, що він є власником
земельної ділянки площею 720 кв.м.,
розташованої по АДРЕСА_1. На підставі
Державного акту на право приватної
власності від 16 березня 2012 року
власником земельної ділянки по АДРЕСА_2
є ОСОБА_5

Вказані земельні ділянки межують одна
з одною. Між тим, при виготовлені
технічної документації на земельну
ділянку відповідача, з ним як власником
суміжної земельної ділянки погодження
меж не здійснювалося, а тому межові
знаки не закріплялися.

Посилаючись на те, що складання
технічної документації на земельну
ділянку відповідача відбулося з
порушенням вимог п.п.1.2,1.3 Інструкції
складання державного акта на право
власності на земельну ділянку, ч.2 ст.198
ЗК України щодо не погодження меж
суміжного землекористування, позивач
просив визнати недійсним державний акт
на право власності на земельну ділянку
по АДРЕСА_2, виданий на ім'я ОСОБА_5

01 березні 2013 року ОСОБА_5 звернувся до
суду з зустрічним позовом до ОСОБА_6,
який згодом було уточнено та
посилаючись на те, що при виготовленні
технічної документації на земельну
ділянка відповідача не дотримано вимог
діючого законодавства щодо погодження
меж суміжних землекористувачів, а
також те, що земельна ділянка
відповідача відноситься до земель
водного фонду, остаточно просив
державний акт на право власності на
земельну ділянку по АДРЕСА_1 від 06
жовтня 2008 року, виданий на ім'я ОСОБА_6,
визнати недійсним.

Ухвалою суду від 19 березня 2013 року дані
позови об'єднано в одне провадження.

Ухвалою суду від 29 жовтня 2013 року до
участі в справі в якості
співвідповідача залучено управління
Держкомзему м. Миколаєва,
правонаступником якого відповідно до
Указу Президента України №445/2011 від 08
квітня 2011 року, Постанови Кабінету
міністрів України №974 від 17 серпня 2011
року, є головне управління Державного
земельного агентства у Миколаївській
області.

Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 20 грудня 2013 року у
задоволенні і первісного позову і
зустрічного відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_5- ОСОБА_4, посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин справи та
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального права, просить рішення
суду в частині відмови у задоволенні
зустрічного позову скасувати та
ухвалити нове, задовольнивши вимоги у
повному обсязі.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення представника відповідача та
представника позивача, дослідивши
матеріали справи в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню, виходячи з
наступного.

Відмовляючи у задоволенні
зустрічного позову, суд першої
інстанції виходив з того, що видачею
Державного акту на право приватної
власності на земельну ділянку по
АДРЕСА_1 права ОСОБА_5 не порушено. Крім
того, ним пропущено строк позовної
давності для звернення до суду за
захистом порушеного права.

Між тим, з даним висновком суду
погодитися у повній мірі не можна.

Як вбачається із матеріалів
справи та встановлено судом, на
підставі договору купівлі-продажу від
06 лютого 2008 року ОСОБА_6 є власником
земельної ділянки площею 720 кв.м., що
розташована за адресою: АДРЕСА_1. ( а.с.7).

06 жовтня 2008 року йому видано
Державний акт на право власності на
земельну ділянку за вказаною адресою (
серія ЯЗ №129883 )(а.с.5-6).

На підставі договору
купівлі-продажу від 22 лютого 2012 року,
власником житлового будинку по
АДРЕСА_2 є ОСОБА_5 На підставі рішення
Миколаївської міської ради від 26 січня
2012 року № 14/41 ОСОБА_5 надано у власність
земельну ділянку площею 1000 кв.м. для
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_2. Земельну ділянку площею 158
кв.м. передано в оренду терміном на 25
років.

16 березня 2012 року ОСОБА_5 отримав
Державний акт на право приватної
власності на земельну ділянку площею
0.1000 га ( серія ЯК № 836220) (а.с.18).

Сторони є суміжними
землевласниками. Право власності на
земельні ділянки ними набуто у
відповідності до норм земельного
законодавства, а саме - ст.81 ЗК України (
ОСОБА_6) та ст.116 ЗК України( ОСОБА_5)

Звертаючись до суду з зустрічним
позовом ОСОБА_5 посилався на те, що в
порушення ч.2 ст.198 ЗК України при
отриманні ОСОБА_6 державного акту на
право приватної власності на земельну
ділянку з ним як суміжним користувачем
не було погоджено межі земельної
ділянки.

Згідно ч.1,3 ст.125, ст.126 ЗК України (
в редакції чинній на 01 січня 2008 року)
право власності та право постійного
користування на земельну ділянку
виникає після одержання її власником
або користувачем документа, що
посвідчує право власності чи право
постійного користування земельною
ділянкою, та його державної реєстрації.
Приступати до використання земельної
ділянки до встановлення її меж у натурі
(на місцевості), одержання документа, що
посвідчує право на неї, та державної
реєстрації забороняється. Право
власності на земельну ділянку і право
постійного користування земельною
ділянкою посвідчується державними
актами. Форми державних актів
затверджуються Кабінетом Міністрів
України.

Порядок видачі Державного акту на
право приватної власності на земельну
ділянку передбачено Інструкцією про
порядок складання, видачі, реєстрації і
зберігання державних актів на право
приватної власності на землю, право
колективної власності на землю, право

власності на землю і право постійного
користування землею, договорів на
право тимчасового користування землею
( в тому числі на умовах оренди) та
договорів оренди землі, затвердженої
наказом Держкомітету України по
земельним ресурсам №43 від 04 травня 1999
року, зареєстрованої в МЮ України 04
червня 1999 року за №354/3647)( далі -
Інструкція) з послідуючими змінами, у
редакції, чинній на час отримання
останнім права власності.

Відповідно до п.1.13 вказаної
Інструкції складання державного акту
на право власності на земельну ділянку
та на право постійного користування
земельною ділянкою при переоформлені
правовстановлюючих документів на ці
земельні ділянки, проводиться після
відновлення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) та закріплення
їх довгостроковими межовими знаками
встановленого зразка за затвердженою у
встановленому порядку технічною
документацією.

Довгострокові межові знаки
передаються на зберігання власнику або
користувачеві земельної ділянки, про
що складається відповідний акт ( п.1.14
Інструкції).

Як вбачається із змісту ст.198 ЗК
України, погодження меж земельної
ділянки з суміжними власниками та
землекористувачами при кадастровій
зйомці як комплексу робіт, виконуваних
для визначення та відновлення меж
земельних ділянок, здійснюється з
метою вірного визначення меж земельної
ділянки, а не виявлення обмежень у
можливості її використання, в тому
числі з боку суміжних
землекористувачів.

Для розробки технічної
документації із землеустрою щодо
складання документу (державного акту
на право власності на земельну ділянку
) ОСОБА_6 звернувся до КП
«Госпрозрахункове
проектно-вишукувальне бюро».

Відповідно до матеріалів
технічної документації земельна
ділянка виділена йому в натурі без
зміни площі та конфігурації цієї
ділянки, межі на місцевості закріплені
межовими знаками, що підтверджується
відповідним актом.

Кадастровий план земельної
ділянки містить опис меж: від А до Б -
вулиця Інгульська, від Б до В - ділянка
по вул. Маяковського, 123; від В до Г -
ділянка по АДРЕСА_2, від Г до Д - землі
міста не надані у власність або
користування, від Д до А- ділянка по вул.
Інгульській, 2-А.

Згідно з витягом із протоколу №87
засідання постійної комісії міської
ради з питань регулювання земельних
відносин від 26 червня 2008 року
погоджено межі земельної ділянки
ОСОБА_6 без згоди сусідів.( а.с. 86-102).

Як вбачається із висновку
судової-технічної експертизи №125-066
від 27 червня 2013 року, фактичні розміри
лінійних меж земельних ділянок
АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1 відповідають
розмірам лінійних меж та конфігурації,
зазначених у державних актах на право
власності на земельну ділянку серії ЯК
№836220 від 16 березня 2012 року та серії ЯЗ
№129883 від 06 жовтня 2008 року відповідно.

Приймаючи до уваги, що погодження
меж земельної ділянки із суміжними
землекористувачами, яке передбачено
ст. 198 ЗК України є необхідним при
кадастровій зйомці як комплексу робіт,
виконуваних для визначення та
відновлення меж земельних ділянок та
здійснення вірного визначення меж
земельної ділянки, то само по собі
непогодження меж не є порушенням
інтересів сторони - суміжного
землекористувача, оскільки ОСОБА_6
отримано державний акт з врахуванням
проекту відведення земельної ділянки
попередньому власникові.

Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України
кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Особа, права якої порушено, може
скористатися не будь-яким, а конкретним
способом захисту свого права. Під
способами захисту суб'єктивних
цивільних прав розуміють закріплені
законом матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на порушника.

Згідно зі ст. 152 ЗК України (в
редакції, яка була чинною на час
виникнення спірних правовідносин)
захист прав громадян та юридичних осіб
на земельні ділянки здійснюється
шляхом: визнання прав; відновлення
стану земельної ділянки, який існував
до порушення

прав, і запобігання вчиненню дій, що
порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; визнання
угоди недійсною; визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів.

Відповідно до висновку
вищезазначеної експертизи із
топографічного знімку вказаних
земельних ділянок вбачається
накладення земельної ділянки АДРЕСА_2
в задній торцевій частині на частину
земельної ділянки АДРЕСА_1 в лівій
верхній боковій частині розміром 5.96 м.
х 1638 м. площею 96 кв.м.

Згідно з матеріалами справи
користувачем земельної ділянки
АДРЕСА_2 у м. Миколаєві була ОСОБА_8(
колишня дружина ОСОБА_5) Відповідно до
схематичного плану кварталу розмір
земельної ділянки становив 1037 кв.м.

Рішеннями Тернівської селищної
ради народних депутатів №41 від 20
травня 1995 року, №16 від 29 березня 1996
року ОСОБА_9 передано у власність
земельну ділянку площею 0.072 гектарів,
яка розташована на території АДРЕСА_1.

04 квітня 1996 року нею отримано
Державний акт про право приватної
власності на землю, який зареєстровано
в Книзі записів державних актів на
право приватної власності на землю за
№430 ( а.с.94).

Після отримання у власність
ОСОБА_9 земельної ділянки ОСОБА_5
рішенням Терніської селищної ради №58
від 30 серпня 1996 року виділено земельну
ділянку площею 350 кв.м. під город із
неудобів, що прилягала до земельної
ділянки по АДРЕСА_2. Між тим, в порушення
ст.ст.22,23 ЗК України ( в редакції 1991
року) межі земельної ділянки, виділеної
ОСОБА_5 в натурі ( на місцевості)
визначено не було, документ, що
посвідчує право користування
земельною ділянкою він не отримав.
ОСОБА_8 правом на отримання у власність
земельної ділянки, що перебувала у її
користуванні, не скористалася ( а.с.26-30).

Право власності ОСОБА_9 на
земельну ділянку посвідчено державним
актом, який є похідним від відповідного
рішення органу виконавчої влади чи
місцевого самоврядування про передачу
у власність земельної ділянки.

ОСОБА_5 звернувся до суду тільки з
вимогою про визнання недійсним
державного акту на право власності на
земельну ділянку лише ОСОБА_6, який було
отримано на підставі цивільно -
правової угоди у відповідності до
правовстановлюючих документів ОСОБА_9,
які не оспорені.

З врахуванням викладеного, суд
першої інстанції вірно відмовив у
задоволені зустрічного позову ОСОБА_5

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК
України позовна давність - це строк, у
межах якого особа може звернутися до
суду з вимогою про захист свого
цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки.

Сплив позовної давності є
підставою для відмови у позові (ч. 4 ст.
267 ЦК України). Якщо суд визнає
поважними причини пропущення позовної
давності порушене право підлягає
захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України).

Як вбачається із роз'яснень,
викладених у п. 11 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 14 від 18
грудня 2009 року «Про судове рішення у
цивільній справі», встановивши, що
строк для звернення з позовом
пропущено без поважної причини, суд у
рішенні зазначає про відмову в позові з
цих підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

Між тим, у порушення
вищезазначених норм права суд першої
інстанції не звернув уваги, що
положення ЦК України про позовну
давність застосовуються лише у випадку
обґрунтованості позову. У разі, якщо
вимоги позову є необґрунтованими, то
суд має відмовити в його задоволенні за
необґрунтованістю.

Оскільки оскаржуване рішення
ухвалено судом без належного
врахування норм матеріального права,
які регулюють спірні правовідносини,
колегія суддів вважає за можливе
виключити із мотивувальної частини
рішення суду висновок про пропуск
ОСОБА_5 позовної давності, як на
підстави відмови у задоволені
зустрічного позову.

Враховуючи викладене, рішення
суду першої інстанції на підставі п.3
ч.1ст. 309 ЦПК України слід змінити, а
апеляційну скаргу представника ОСОБА_5
- ОСОБА_4 з врахуванням викладеного,
задовольнити частково.

Доводи апеляційної скарги, які є
аналогічними змісту позовної заяви не
дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом норм
матеріального права при його
ухваленні та в основному зводяться до
переоцінки доказів і незгоди з
висновком суду по їх оцінці.

В іншій частині рішення суду не
оскаржувалося, а тому не було предметом
апеляційного розгляду.

Керуючись ст. ст. 303, 309, 316 ЦПК
України, колегія суддів

в и р і ш
и л а :

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_5 - ОСОБА_4 - задовольнити
частково.

Рішення Центрального районного
суду м. Миколаєва від 20 грудня 2013 року
змінити.

Виключити із мотивувальної
частини рішення суду посилання на
пропуск строку позовної давності, як на
підстави відмови у задоволені позову
ОСОБА_5

В решті рішення суду залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржено у касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: