РІШЕННЯ

Іменем України

06 травня 2014 року
м.Бердянськ

Бердянський
міськрайонний суд Запорізької області

у складі:
головуючого - судді Пустовіт З.П.

при секретарі: Гоноболіній О.І.,

з участю представників позивача
ОСОБА_1, ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,
його представника ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Бердянську цивільну
справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_3, треті особи
Бердянська державна нотаріальна
контора, приватний нотаріус ОСОБА_8 про
визнання недійсними договорів купівлі-
продажу та витребування майна,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_5 у серпні 2006 року
звернулася до Бердянського
міськрайонного суду з позовом до
відповідачів ОСОБА_9, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_3 та третіх осіб - приватного
нотаріуса ОСОБА_8, Бердянської
державної нотаріальної контори, в
якому просила ухвалити рішення, яким
визнати довіреність від 10.02.2006 року та
договори купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, укладені між ОСОБА_9 від імені
ОСОБА_10 та ОСОБА_6 від 17.02.2006 року, між
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від 10.03.2006 року та між
ОСОБА_7 та ОСОБА_3 від 23.03.2006 року,
недійсними. В позові посилалася на те,
що її брату ОСОБА_10 на праві власності
належала зазначена квартира.
ІНФОРМАЦІЯ_1 року її брат помер. Під час
збирання необхідних документів для
звернення до нотаріальної контори з
заявою про прийняття спадщини, їй стало
відомо, що 10 лютого 2006 року від імені її
брата була оформлена нотаріальна
довіреність на ім'я ОСОБА_9 на право
продажу належної брату квартири, а
потім квартира була тричі перепродана
між відповідачами. Виходячи з того, що
довіреність від імені її брата на
продаж квартири та самі договори
купівлі-продажу були укладені після
смерті ОСОБА_10, за фактом шахрайства,
підробки та використання підроблених
документів 28 вересня 2006 року
прокурором м. Бердянська була порушена
кримінальна справа за ознаками
злочинів, передбачених ч. 1 ст. 190, ч. 1, 3
ст. 358 КК України та до даного часу винна
особа органами досудового слідства не
встановлена.

Рішенням Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 20 грудня
2010 року позовні вимоги ОСОБА_5 були
задоволені повністю: визнано недійсною
довіреність від імені ОСОБА_10, якою
ОСОБА_9 був уповноважений продати
квартиру АДРЕСА_1, що посвідчена
приватним нотаріусом Бердянського
міського нотаріального округу ОСОБА_8
за р. № 277 від 10 лютого 2006 року; визнано
недійсними договори купівлі-продажу
квартири, укладені 17 лютого 2006 року між
ОСОБА_9, який діяв від імені ОСОБА_10, та
ОСОБА_6 і посвідчений нотаріусом
Бердянської державної нотаріальної
контори Дмитренко М.Р за реєстровим №
3-360; від 10 березня 2006 року між ОСОБА_6 та
ОСОБА_7. і посвідчений приватним
нотаріусом Бердянського міського
нотаріального округу ОСОБА_12 за
реєстровим № 285; від 23 березня 2006 року
між ОСОБА_7 та ОСОБА_13 і посвідчений
нотаріусом Бердянської державної
нотаріальної контори Дмитренко М.Р. за
реєстровим № 3-666. Втім рішенням
колегії суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області від 20 квітня 2011
року вищезазначене рішення
Бердянського міськрайонного суду
Запорізької області від 20 грудня 2010
року скасовано, позовні вимоги ОСОБА_5
залишено без задоволення.

Проте ухвалою Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 31 серпня 2011
року було скасоване рішення
апеляційного суду Запорізької області
від 20 квітня 2011 року, а рішення
Бердянського міськрайонного суду
Запорізької області від 20 грудня 2010
року залишено без змін.

Далі, як вбачається з матеріалів
справи, у червні 2013 року була подана
заява про перегляд ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 11 квітня 2013 року з підстав
неоднакового застосування судами
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права, яка була
направлена до Верховного Суду України,
який своєю постановою від 18 вересня 2013
року передав справу на новий
касаційний розгляд.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 жовтня 2013 року
рішення Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 20 грудня
2010 року, ухвалу апеляційного суду
Запорізької області від 14 березня 2013
року та ухвалу колегії суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 31 серпня 2011 року скасовано в
частині визнання недійсними договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладеного 10 березня 2006 року між ОСОБА_6
і ОСОБА_7, та договору купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, укладеного 23 березня
2006 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_13, а справу в
цій частині передано на новий розгляд
до суду першої інстанції.

У зв'язку з цим позивач ОСОБА_5 через
свого представника у лютому 2014 року
подала до суду позовну заяву (з
уточненням) до ОСОБА_6, ОСОБА_7 ОСОБА_3,
треті особи: приватний нотаріус ОСОБА_8,
Бердянська державна нотаріальна
контора, в якому просила визнати
недійсними договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, укладеного 10 березня
2006 року між ОСОБА_6 і ОСОБА_7, та договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладеного 23 березня 2006 року між ОСОБА_7
та ОСОБА_13, реєстровий №3-666,
посвідчений нотаріусом Бердянської
державної нотаріальної контори
Дмитренко М.Р., а також витребувати
квартиру АДРЕСА_1 від ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_5 В позовній заяві позивач,
посилаючись на ті ж самі обставини щодо
оформлення довіреності від імені її
брата ОСОБА_10 вже після його смерті та
укладення на підставі неї першого
договору купівлі-продажу квартири та
двох наступних між відповідачами,
додатково зазначила про прийняті за її
позовом рішення судів апеляційної та
касаційної інстанцій, а також з
посиланням на ст.ст. 330, 388 ЦК України на
її право витребувати майно від
добросовісного набувача, яке вибуло з
власника не з його волі.

У судовому засіданні представники
позивача за довіреністю ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 підтримали позовну заяву
(уточнену) від 17 лютого 2014 року,
доповіли по її суті, просили
задовольнити. Додатково зазначили, що
ОСОБА_5 за рішенням Бердянського
міськрайонного суду було надано
додатковий строк для подання заяви про
прийняття спадщини, а після того, як
нотаріусом їй було відмовлено у видачі
свідоцтва про право на спадщину за
законом, згідно рішення суду від 31
липня 2013 року за нею визнано право
власності на квартиру АДРЕСА_1, яке
вона зареєструвала в реєстраційній
службі Бердянського МРУЮ, про що
свідчить наявний в матеріалах справи
витяг з Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно. Після
реєстрації права власності позивач
переоформила на себе всі рахунки та
сплачує комунальні послуги. На заяву
відповідача ОСОБА_13 щодо застосування
судом позовної давності пояснили, що
позивачем цей строк не пропущено,
оскільки до суду вона звернулася у
червні 2008 року, за рішенням
Бердянського міськрайонного суду та
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ її порушене право було
відновлене у 2011 році, довіреності та
договори купівлі-продажу були визнані
недійсними. На час звернення до суду не
було однозначної судової практики, а
постанова Пленуму ВСУ, на яку
посилається відповідач з
представником, була прийнята пізніше, у
2009 році.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнав та
пояснив, що вони шукали квартиру для
придбання сину його дружини за
оголошенням в газеті «Південна зоря».
Звернулися до агентства нерухомості,
яке розташоване по вул. Мазіна в
м.Бердянську, де подивилися документи:
договір купівлі-продажу і техпаспорт
на квартиру. Власником квартири
АДРЕСА_1 був ОСОБА_7 на підставі
договору купівлі-продажу, якого він
раніше не знав і не бачив. Домовилися,
що договір купівлі-продажу будуть
оформляти у державного нотаріуса. На
день оформлення договору у ОСОБА_7 вже
був витяг з БТІ. Нотаріус перевірила
всі документи, вони підписали договір і
через три дні він зареєстрував його в
БТІ. Вважає дії позивача по відношенню
до нього незаконними, оскільки
квартиру придбав на законних
підставах, сплатив за неї 18300 доларів
США та вважає себе добросовісним
набувачем. ОСОБА_7 пояснив, що квартиру
продає через те, що взяв кредит на
якійсь цілі і йому потрібні кошти.

Представник відповідача ОСОБА_13 за
довіреністю ОСОБА_4 позов не визнав,
оголосив суду свої
заперечення-пояснення, в яких послався
на те, що позовні вимоги ОСОБА_5 є
незаконними, оскільки поданий нею
позов від 13.06.2008 року про визнання
недійсними довіреності та договорів
купівлі-продажу не відповідав способу
захисту, бо такий захист можливим був
шляхом подання віндикаційного позову,
про що свідчить судова практика,
постанова Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 року №9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними».
Після винесення ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.10.2013 року, позивач знову
просить визнати недійсними договори
купівлі-продажу. Вважає, що позовна
заява (з уточненням) від 17.02.2014 року є
новим по суті позовом, в якому позивач
змінила як підставу, так і предмет
позову, та подана с пропуском позовної
давності. При придбанні спірної
квартири у ОСОБА_13 не було сумнівів, що
ОСОБА_7 є законним власником, а ОСОБА_13
добросовісним набувачем, бо при її
купівлі приймав заходи обережності,
уважності. На його думку, позивач,
діючи незаконно, несвоєчасно прийняла
спадщину, звернувшись до нотаріальної
контори лише 25.09.2009 року задовго після
подання позову до суду, хоча мала
можливість це зробити при наявності у
неї двох представників. В самій
позовній заяві не послалася на норми
Книги шостої ЦК України, хоча з
матеріалів справи слідує, що вона є
спадкоємицею за законом другої черги,
проте позивач укрила факт наявності у
померлого ОСОБА_10 сина. Як спадкоємець
ОСОБА_5 узнала про порушення свого
права у січні 2006 року і могла
звернутися до суду з позовом про
визнання недійсними довіреності,
договорів купівлі-продажу та
витребування квартири, проте не подала
у встановлений строк заяви про
прийняття спадщини, а вимогу про
витребування квартири пред'явила лише
у лютому 2014 року, тому просив у позові
відмовити повністю.

Відповідач ОСОБА_7, який був присутній в
судовому засіданні до 12-00 години, а
після оголошеної до 12-45 год. перерви,
не з'явився до суду, позов не визнав та
дав наступні пояснення, що квартиру
АДРЕСА_1 купив у ОСОБА_6 по оголошенню в
газеті, за яку ціну, не пам'ятає, проте
за реальну ціну. Продав її ОСОБА_3
приблизно через два тижні, оскільки мав
кредит, оформивши універсальну картку,
і йому потрібно було займатися іншим
будинком. За яку ціну було здійснено
продаж, також не пам'ятає. Мабуть,
покупець запитував у нього, чому
продає квартиру, яку щойно купив.

Відповідач ОСОБА_6 повідомлявся про
розгляд справи за місцем реєстрації,
проте конверт повернувся до суду з
довідкою поштового відділення «за
закінченням терміну зберігання», що
відповідно до ч.5 ст.74 ЦПК України
вважається належним повідомленням про
слухання справи.

Представник третьої особи Бердянської
державної нотаріальної контори до суду
не з'явився, в листі №1678/01-16 від 28.04.2014
року завідуюча нотконторою просила
розглянути справу за відсутності
представника.

Третя особа приватний нотаріус ОСОБА_8
до суду не з'явилася, направлена
повістка повернулася до суду за
закінченням терміну зберігання.

Заслухавши представників позивача,
відповідачів, представника
відповідача, дослідивши матеріали
справи, суд приходить до висновку про
наявність підстав для часткового
задоволення позову, виходячи з
наступного.

Так, судовими рішеннями встановлено
та підтверджено матеріалами справи, що
братові позивача ОСОБА_10 на праві
приватної власності належала квартира
АДРЕСА_1. Згідно із довідкою відділу
РАЦС по м. Бердянську Бердянського
міськрайонного управління юстиції від
26 вересня 2006 року ОСОБА_10 помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, про що вчинений
актовий запис за № 1877. 10 лютого 2006 року
приватним нотаріусом Бердянського
міського нотаріального округу ОСОБА_8
була посвідчена довіреність від імені
ОСОБА_10, якою останній уповноважив
ОСОБА_9 продати належну йому квартиру
АДРЕСА_1 та придбати на його ім'я
будинок або частину будинку в с. Трояни
Бердянського району. 17 лютого 2006 року
між ОСОБА_9, який діяв на підставі
довіреності від імені ОСОБА_10, та
ОСОБА_6 було укладено договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
посвідчений нотаріусом Бердянської
державної нотаріальної контори
Дмитренко М.Р. та зареєстрований у
реєстрі за №3-360. 10 березня 2006 року між
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 укладено договір
купівлі-продажу спірної квартири,
посвідчений приватним нотаріусом
Бердянського міського нотаріального
округу Запорізької області ОСОБА_14 та
зареєстрований у реєстрі за №285. Далі 23
березня 2006 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3
укладено договір купівлі-продажу цієї
ж квартири, посвідчений нотаріусом
Бердянської державної нотаріальної
контори Дмитренко М.Р. та
зареєстрований у реєстрі за №3-666, що
підтверджується копіями довіреності
та договорів купівлі-продажу. 28
вересня 2006 року прокурором м.
Бердянська за фактом шахрайства,
підроблення та використання
підроблених документів порушено
кримінальну справу, що підтверджується
копією постанови.

Рішенням Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 20 грудня
2010 року позовні вимоги ОСОБА_5 були
задоволені повністю: визнано недійсною
довіреність від імені ОСОБА_10, якою
ОСОБА_9 був уповноважений продати
квартиру АДРЕСА_1, що посвідчена
приватним нотаріусом Бердянського
міського нотаріального округу ОСОБА_8
за р.№ 277 від 10 лютого 2006 року, а також
договори купівлі-продажу квартири,
укладені 17 лютого 2006 року між ОСОБА_9,
який діяв від імені ОСОБА_10, та ОСОБА_6;
від 10 березня 2006 року між ОСОБА_6 та
ОСОБА_7. та від 23 березня 2006 року між
ОСОБА_7 та ОСОБА_13

Рішенням колегії суддів судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області від 20 квітня 2011
року вищезазначене рішення
Бердянського міськрайонного суду
Запорізької області від 20 грудня 2010
року скасовано, позовні вимоги ОСОБА_5
залишено без задоволення, проте
ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 31 серпня 2011
року рішення апеляційного суду
Запорізької області від 20 квітня 2011
року було скасоване, а рішення
Бердянського міськрайонного суду
Запорізької області від 20 грудня 2010
року залишено без змін.

Статтею 1216 ЦК України визначено, що
спадкуванням є перехід прав і
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Згідно із ст.1262 ЦК України у другу чергу
право на спадкування за законом мають
рідні брати та сестри спадкодавця, його
баба та дід як з боку батька, так і з
боку матері.

Відповідно до ч.2 ст.1258 ЦК України кожна
наступна черга спадкоємців за законом
одержує право на спадкування в разі
відсутності спадкоємців попередньої
черги, усунення їх від спадкування,
неприйняття ними спадщини або відмови
від її прийняття, крім
випадків,встановлених ст..1259 Кодексу.

Згідно із ч.1 ст. 1268 ЦК України
спадкоємець за законом чи за заповітом
має право прийняти спадщину або не
прийняти її.

Відповідно до ч.1-3 ст.1269 ЦК України
спадкоємець, який бажає прийняти
спадщину, але на час відкриття спадщини
не проживав постійно із спадкодавцем,
має подати до нотаріальної контори
заяву про прийняття спадщини.

Згідно із ч.1 ст.1297 ЦК України
спадкоємець, який прийняв спадщину, у
складі якого є нерухоме майно,
зобов'язаний звернутися до нотаріуса
за видачею йому свідоцтва про право на
спадщину на нерухоме майно.

Судом встановлено та підтверджено
судовими рішеннями, що позивач є рідною
сестрою померлого ОСОБА_10 та за законом
має право на другу чергу спадкування за
відсутності спадкоємців першої черги
чи неприйняття ними спадщини.

З матеріалів спадкової справи
вбачається, що ОСОБА_5 25.09.2009 року
звернулася до Бердянської державної
контори із заявою про видачу свідоцтва
про право на спадщини за законом після
смерті свого брата ОСОБА_10, попередньо
звернувшись до суду з позовом про
надання їй додаткового строку для
подання заяви про прийняття спадщини
після його смерті, який рішенням
Бердянського міськрайонного суду
Запорізької області від 18 серпня 2009
року задоволений та їй надано
додатковий строк у три місяці для
подання заяви про прийняття спадщини
після смерті брата ОСОБА_10, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, що підтверджується
копією зазначеного рішення.

Постановою нотаріуса від 02.10.2012 року у
видачі свідоцтва про право на спадщину
за законом на спадкову квартиру після
померлого брата їй було відмовлено за
відсутності у неї правовстановлюючого
документу - дублікату свідоцтва про
право власності на квартиру від 22.07.1994
року, виданого управлінням житлового
господарства виконкому Бердянської
міської ради 14.02.2006 року, тобто також
вже після смерті спадкодавця.

У зв'язку з цим ОСОБА_5 звернулася до
Бердянського міськрайонного суду з
позовом до територіальної громади
м.Бердянська про визнання права
власності в порядку спадкування за
законом, який рішенням від 31 липня 2013
року був задоволений: за ОСОБА_5 визнано
право власності на квартиру АДРЕСА_1
після смерті брата ОСОБА_10, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Рішення набрало
законної сили 13 серпня 2013 року, є чинним
на теперішній час. На підставі її заяви
Реєстраційною службою Бердянського
МРУЮ 20.09.2013 року право власності на
квартиру АДРЕСА_1 було зареєстроване за
ОСОБА_5, що підтверджується копіями
вказаного рішення Бердянського
міськрайонного суду від 31.07.2013 року та
Витягу з Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно про реєстрацію
права власності.

Однак ухвалою Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 жовтня 2013 року
рішення Бердянського міськрайонного
суду Запорізької області від 20 грудня
2010 року, ухвалу апеляційного суду
Запорізької області від 14 березня 2013
року та ухвалу колегії суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 31 серпня 2011 року скасовано в
частині визнання недійсними договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
укладеного 10 березня 2006 року між ОСОБА_6
і ОСОБА_7, та договору купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, укладеного 23 березня
2006 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_13, а справу в
цій частині передано на новий розгляд
до суду першої інстанції.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення
або оспорювання.

У відповідності до цивільного
законодавства особа, яка вважає, що її
речові права порушено, має право
звернутися до суду як з позовом про
визнання відповідної угоди недійсною
(ст. ст. 215-235 ЦК України), так і з позовом
про витребування майна з чужого
незаконного володіння (ст. ст. 330, 338 ЦК
України).

Отже, судом встановлено та
підтверджено матеріалами спадкової
справи, що позивач прийняла спадщину
після смерті свого брата, звернувшись
до нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини та видачу свідоцтва
про право на спадщину.

Відповідно до ч.5 ст. 1268 ЦК України,
незалежно від часу прийняття спадщини
вона належить спадкоємцеві з часу
відкриття спадщини.

У ст. 330 ЦК України зазначено, що якщо
майно відчужене особою, яка не мала на
це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до статті 388 цього Кодексу
майно не може бути витребуване у нього.

Пунктом 3 ч.1 ст. 388 ЦК України
передбачено, що в разі придбання майна
за відплатним договором у особи, яка не
мала права його відчужувати, про що
набувач не знав і не міг знати, власник
має право витребувати це майно від
добросовісного набувача лише у
випадку, якщо майно вибуло з володіння
власника або особи, якій він передав
майно у володіння, не з їхньої волі
іншим шляхом.

З урахуванням фактичних обставин
та за наявності ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 жовтня 2013 року, в якій
касаційний суд зробив висновок про
неправильний вибір позивачем способу
захисту як то пред'явлення позову до
чергових добросовісних набувачів з
вимогами про визнання недійсними
правочинів в порядку ст..203, 215, 216 ЦК
України, що стало підставою для
часткового скасування рішення першої
інстанції та ухвали апеляційної
інстанції і направлення справи в цій
частині на новий розгляд, суд вважає, що
вимоги позивача про визнання
недійсними договорів купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, укладеного між
ОСОБА_6 і ОСОБА_7 від 10 березня 2006 року,
та договору купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_7 та
ОСОБА_13 від 23 березня 2006 року,
посвідченого нотаріусом Бердянської
державної нотаріальної контори
Дмитренко М.Р., реєстровий №3-666, є
такими, що задоволенню не підлягають
через неправильний вибір позивачем
способу захисту порушеного права, тому
в цій частині в позові слід відмовити.

У зв'язку з тим, що позивач ОСОБА_5 не є
стороною договору купівлі-продажу
спірної квартири від 23 березня 2006 року,
між нею і нинішнім володільцем
квартири ОСОБА_3 не виникли
зобов'язальні відносини, а існують
речово-правові відносини щодо права на
спірну квартиру, то і спосіб захисту
порушеного права є відповідний цим
правовідносинам речово-правовий -
витребування майна - квартири АДРЕСА_1.

Аналізуючи встановлені фактичні
обставини та письмові докази у їх
підтвердження, враховуючи положення ч.5
ст. 1268 ЦК, 1262 України, суд вважає, що на
час укладення договору
купівлі-продажу квартири, право на
спадщину належало позивачу ОСОБА_5 з
моменту відкриття спадщини, а тому вона
має право на витребування спадкової
квартири в порядку ст.388 ЦК України від
відповідача ОСОБА_3, оскільки нерухоме
майно вибуло з її володіння поза її
волею внаслідок вчинення шахрайських
дій, підробки та використання
підроблених документів, як вбачається
з копії постанови про порушення
кримінальної справи від 28.09.2006 року та
наступних судових рішень, якими
визнано недійсною довіреність від
імені померлого брата ОСОБА_10 на продаж
квартири від 10.02.2006 року та перший
договір купівлі-продажу від 17.02.2006 року,
вчинений на підставі цієї довіреності.

За обставин, встановлених в судовому
засіданні, вимоги позивача в частині
позову про витребування від
відповідача на її користь квартири є
доведеними та такими, що підлягають
задоволенню.

Суд при цьому не приймає до уваги
заперечення відповідача ОСОБА_3 та його
представника, що квартира не може бути
витребувана від відповідача, бо він є
дійсним, добросовісним набувачем,
вчинивши при її покупці всі необхідні
заходи обережності для уникнення
такої ситуації, що виникла, втім п.3 ч.1
ст.388 ЦК України саме і передбачає
можливість витребування у
добросовісного набувача майна, яке
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не
з їхньої волі іншим шляхом.

Крім цього, на думку суду, при
укладенні договору купівлі-продажу 23
березня 2006 року покупець ОСОБА_3 мав би
звернути увагу на те, що продавець
ОСОБА_7 своє право власності на
квартиру, яку відчужував, зареєстрував
в Бердянському комунальному
підприємстві з технічної
інвентаризації в день укладення угоди
з ним, а саме: 23.03.2006 року, як видно було
з Витягу про реєстрацію права
власності, а придбав квартиру у ОСОБА_6
лише за 13 днів до її продажу, як
вбачалося з договору купівлі-продажу
квартири від 10 березня 2006 року. ОСОБА_3
на це запитання пояснив суду, що
продавець дану обставину пояснив
необхідністю погашення кредиту, втім
сам відповідач ОСОБА_7 в судовому
засіданні взагалі не згадав, чи задавав
таке запитання покупець при укладенні
у нотаріуса угоди, зробивши лише
припущення.

Щодо посилання представника
відповідача на те, що пред'явлення
позивачем позову про визнання
недійсними наступних договорів
купівлі-продажу суперечила діючому
законодавству, судовій практиці та п.10
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 року №9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними», то
слід зазначити, що на момент звернення
ОСОБА_5 до суду в червні 2008 року діяла
інша постанова Пленуму Верховного
Суду України від 28 квітня 1978 року №3
«Про судову практику в справах про
визнання угод недійсними», із змінами
від 25.12.1992р. та від 25.05.1998р., яка не
містила відповідних роз'яснень щодо
необхідності пред'явлення
індикаційного позову при укладенні
наступних правочинів, які були пізніше
викладені саме в згадуваній постанові
№9 від 06.11.2009 року. Про неоднозначність
судової практики свідчать і наявні у
справі судові рішення, в тому числі й
суду касаційної інстанції, який своєю
ухвалою від 31 серпня 2011 року залишив
рішення суду першої інстанції в силі,
яким позов ОСОБА_5 був повністю
задоволений, а потім це рішення було
скасоване саме з підстав неоднакового
застосування судами касаційної
інстанції норм права, проте таке
рішення було прийнято більше ніж через
два роки, а саме: 30 жовтня 2013 року.

Не заслуговують на увагу і
висловлювання представника
відповідача щодо незаконності
прийнятого Бердянським міськрайонним
судом рішення від 18.08.2009 року про
надання ОСОБА_5 додаткового строку для
подання заяви про прийняття спадщини
за законом, оскільки воно є чинним, а
встановлені в ньому обставини щодо
родинних відносин з братом та
поважності пропуску строку на
прийняття спадщини, не можуть бути
предметом обговорення в іншій справі в
силу положень ч.3 ст.61 ЦПК України.

Стосовно заяви відповідача
ОСОБА_3 про застосування позовної
давності до всіх вимог ОСОБА_5, зроблене
ним в заяві від 10.04.2014 року та в
заяві-запереченні від 05.05.2014 року, то
суд зважає на наступне.

Дійсно, відповідно до положень
ст.ст.256, 257 ЦК України позовна давність -
це строк, у межах якого особа може
звернутися до суду з вимогою про захист
свого цивільного права або інтересу.
Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України
сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Судом з'ясовано, підтверджено
матеріалами справи та судовими
рішеннями, що позивач вперше з позовом
до відповідачів та третіх осіб про
визнання недійсною довіреності та
договорів купівлі-продажу звернулася
13 червня 2008 року та остаточно відновила
своє порушене право як спадкоємця,
яким її позовні вимоги були задоволені
повністю, згідно ухвали Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 31 серпня 2011 року, якою
рішення апеляційного суду Запорізької
області від 20 квітня 2011 року було
скасоване, а рішення Бердянського
міськрайонного суду Запорізької
області від 20 грудня 2010 року залишено
без змін.

Далі рішенням Бердянського
міськрайонного суду Запорізької
області від 31 липня 2013 року за ОСОБА_5
було визнано право власності на
квартиру АДРЕСА_1 після смерті брата
ОСОБА_10, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року,
після цього за її заявою було проведено
державну реєстрацію права власності в
реєстраційній службі Бердянського
МРУЮ.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України
перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила.

Лише більше ніж через два роки, зі
скасуванням в частині рішення
Бердянського міськрайонного суду від
20.12.2010 року ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 жовтня 2013 року з
роз'ясненням необхідності захисту
порушеного права відповідно до
положень ст.ст.330, 388 ЦК України з
направленням справи на новий розгляд в
цій частині, у позивача виникла
необхідність пред'явлення позовних
вимог щодо витребування квартири, що
вона і зробила у лютому 2014 року.

Виходячи з вищезазначених обставин, на
переконання суду, немає підстав
вважати, що позивачем було пропущено
позовну давність.

На підставі ч.1 ст.88 ЦПК України з
відповідача ОСОБА_3 на користь позивача
підлягає стягненню сплачена сума
судового збору, пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, в сумі 243,60
грн., враховуючи, що позов підлягає
задоволенню частково, в частині
витребування від ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_5 квартири АДРЕСА_1.

Керуючись ст..ст. 10, 11, 57-61, 62, 64, 88,
212-215 ЦПК України, ст..ст.330, 388, 1262, ч.5 ст.1268
ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_5 до ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_3, треті особи Бердянська
державна нотаріальна контора,
приватний нотаріус ОСОБА_8 про визнання
недійсними договорів купівлі -продажу
та витребування майна задовольнити
частково.

Витребувати від ОСОБА_3, податковий
номер НОМЕР_1, на користь ОСОБА_5,
податковий номер НОМЕР_2, однокімнатну
квартиру АДРЕСА_1.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5
судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп.

Рішення суду може бути оскаржене до
апеляційного суду Запорізької області
через Бердянський міськрайонний суд
шляхом подання апеляційної скарги
протягом 10 днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: З. П. Пустовіт