Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 лютого 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Закарпатської області в складі:

головуючого - судді Куштана
Б.П. (доповідача),

суддів: Мацунича М.В. і
Панька В.Ф.,

при секретарі: Голінко А.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 на рішення
Ужгородського міськрайонного суду від
04 червня 2013 р. за первісним позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ спільного
сумісного майна подружжя і стягнення
аліментів та зустрічним позовом ОСОБА_3
до ОСОБА_4, третя особа - публічне
акціонерне товариство «Комерційний
банк «ПриватБанк», про стягнення
грошових коштів, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_4 звернулася у суд із позовом до
ОСОБА_3 у травні 2009 р.

Після неодноразової зміни предмету
позовних вимог (т.1, а.с.20-21, а.с.25-26, 44-45)
остаточно просила:

- визнати за нею право спільної
сумісної власності на матеріали,
обладнання та інші ресурси, які були
використані в процесі будівництва
незавершеного будівництвом житлового
будинку АДРЕСА_1;

- визнати за нею право власності на
1/2 частину цієї недобудови;

- стягнути з відповідача на її
користь аліменти на утримання дитини -
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 550 грн.
щомісяця, до досягнення ним повноліття;

- судові витрати віднести на
відповідача.

На обґрунтування зазначала, що з 06.10.2001
р. по 06.04.2009 р. перебувала з відповідачем
у шлюбі, внаслідок якого мають одну
дитину та набули незавершений
будівництвом житловий будинок. Участі
в утриманні дитини батько не бере, хоча
фінансово спроможний виконувати цей
обов'язок.

08.08.12 р. ОСОБА_3 в особі представника
ОСОБА_2 пред'явив до ОСОБА_4 зустрічний
позов, у якому просив стягнути з
відповідачки на свою користь 240000 грн.
із-за виконання зобов'язань за
кредитним договором № MKA7GA00000002 та
договором іпотеки № 539 від 14.04.06 р. (т.1,
а.с.155-158).

На обґрунтування зазначав, що 14.04.06 р.
ПАТ КБ «ПриватБанк» уклав із
відповідачкою кредитний договір №
MKA7GA00000002, згідно з яким остання одержала
на строк до 14.04.10 р. 20000 доларів США на
особисті потреби та 880 доларів США для
сплати страхових платежів, а він
виступив майновим поручителем і
фактично погашав кредит. На підставі
ст. 65 ч.4 СК України при поділі майна
враховуються також борги подружжя і
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї.

Справа розглядалася повторно (а.с.75-79).

Останнім рішенням Ужгородського
міськрайонного суду від 04.06.13 р.
первісний позов ОСОБА_4 задоволено
частково: визнано за нею право
власності на 1/2 частину вартості
п'ятдесят одного відсотку готовності
незавершеного будівництвом житлового
будинку АДРЕСА_1; стягнуто з ОСОБА_3
аліменти на утримання неповнолітнього
сина в розмірі 1/3 частини всіх видів
заробітків, але не менше 30 відсотків
прожиткового мінімуму для дитини
відповідного віку, щомісяця, починаючи
з 13.05.09 р. і до досягнення дитиною
повноліття; у решті первісного позову
відмовлено.

У задоволені зустрічного позову
відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_3 на
користь держави 229.40 грн. судового збору
(т.2, а.с.5-9).

Апелянт просить скасувати це рішення
та ухвалити нове про відмову в
первісному позові та задоволення
зустрічного позову. Доводить про
порушення судом норм матеріального та
процесуального права. Указує на те, що
до прийняття об'єкта новоствореного
нерухомого майна до експлуатації та
його державної реєстрації право
власності на цей об'єкт не виникає. (т.2,
а.с.13-17).

Письмових заперечень або пояснень
ОСОБА_4 не подала, в судове засідання ні
вона, ні її представник - адвокат
ОСОБА_7, не з'явилися, хоча про час і
місце такого були належно повідомлені.

У письмовому поясненні (т.2, а.с.75-76) та в
судовому засіданні ОСОБА_3 і його
представник - адвокат ОСОБА_2, додатково
стверджують про самочинність спірної
недобудови.

Апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково, а рішення - зміні,
з таких мотивів.

Суд першої інстанції виходив із того,
що житловий будинок готовністю 51% був
зведений у період перебування сторін у
шлюбі, аліменти на утримання
неповнолітньої дитини належить
стягнути з ОСОБА_3 у частці від
заробітку (а не в твердій грошовій
сумі), а кредитні кошти, одержані
ОСОБА_4, було використано в інтересах
сім'ї і погашення кредиту
здійснювалось за спільні сімейні
кошти.

Колегія суддів не погоджується із цим
висновком лише в частині вирішення
питання визнання права власності на
недобудову.

Так, згідно з положеннями ст.ст. 331 ч.1,
ч.2, ч.3, 182 ч.1 ЦК України право власності
на новостворене нерухоме майно виникає
у особи, яка створила це майно, після
закінчення будівництва об'єкта
нерухомості, введення його в
експлуатацію, отримання свідоцтва про
право власності та реєстрації права
власності. До виникнення права
власності на новозбудоване нерухоме
майно право власності існує лише на
матеріали, обладнання та інше майно, що
було використано в процесі
будівництва, тобто законом не
передбачено можливості визнання права
власності на недобудоване нерухоме
майно в судовому порядку.

Відповідно до п.9 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 04.10.1991 р. № 7
«Про практику застосування судами
законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок» судам роз'яснено, що право
власності на жилий будинок виникає
лише з моменту прийняття його в
експлуатацію та державної реєстрації.
За позовом дружини, членів сім'ї
забудовника, які спільно будували
будинок, а також спадкоємців суд має
право провести поділ незакінченого
будівництвом будинку, якщо, ураховуючи
ступінь його готовності, можна
визначити окремі частини, що
підлягають виділу, та технічно можливо
довести до кінця будівництво
зазначеними особами. В іншому випадку
за цими особами може бути визнано право
власності на будівельні матеріали і
конструктивні елементи будинку або з
урахуванням конкретних обставин
справи залишити його одній з сторін, а
іншій присудити грошову компенсацію.

Судом першої інстанції цілком
правильно встановлено, що спірна
недобудова за АДРЕСА_1 зведена за час
шлюбу між сторонами (06.10.2001 р. - 06.04.2009 р.),
тобто є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, однак, за
ОСОБА_4 слід було визнавати право
власності лише на матеріали,
обладнання та інше майно, що було
використано в процесі будівництва
житлового будинку (станом готовності
51%). Доводи апеляційної скарги в цій
частині є обґрунтованими.

Інші доводи з приводу спірної
недобудови не заслуговують на увагу,
оскільки земельна ділянка під
недобудовою не є предметом позову, стан
готовності недобудови в розмірі 51% (на
січень 2010 р.) не заперечується, а
показання окремих свідків із питання
організації будівництва не
спростовують презумпції спільного
сумісного майна подружжя.

Висновки суду щодо первісної позовної
вимоги про стягнення із ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_4 аліментів на утримання
неповнолітньої дитини - сина ОСОБА_6, та
щодо зустрічного позову ОСОБА_3 також
відповідають фактичним обставинам
справи та узгоджуються з вимогами
ст.ст. 180, 182-184, 65 СК України, позаяк
стягнення аліментів у частці від
заробітку (доходу) за наявності
підстав, передбачених ст. 183 СК і
відсутністю умов, установлених ст. 184
цього Кодексу, не є порушенням принципу
диспозитивності (ст.11 ЦПК України), а
договір, укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Тобто, решта переглянутого рішення
суду є законним і обґрунтованим.

Твердження апелянта та його
представника про самочинність
будівництва виходить за межі доводів
апеляційної скарги, не було доводом
заперечень у суді першої інстанції і по
суті спору є безпідставним.

Під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

У контексті наведеного колегія суддів
дійшла висновку про необхідність зміни
оскарженого судового рішення.

Керуючись ст.ст. 182, 331 ЦПК України, ст.ст.
10, 60, 212, 213, 303, 307 ч.1 п.3, 309 ч.1 п.4, ч.2, 313, 314
ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, -

в и р і ш и л а :

1. Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 задовольнити
частково.

2. Рішення Ужгородського
міськрайонного суду від 04 червня 2013 р.
змінити, визнавши за ОСОБА_4 право
власності на 1/2 частину матеріалів,
обладнання та іншого майна, яке було
використано в процесі будівництва
житлового будинку АДРЕСА_1 51 (п'ятдесят
одного) відсотку готовності.

3. У решті залишити рішення без
змін.

4. Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили шляхом подачі скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді: