Провадження №22-ц/784/349/14
Суддя першої інстанції Гуденко О.А.
Суддя - доповідач
апеляційного суду Яворська Ж.М.
04 лютого 2014 року
Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:
Головуючого - Базовкіної Т.М.,
суддів: Кушнірової Т.Б., Яворської Ж.М.,
при секретарі судового засідання
-Богуславській О.М.,
позивачів - ОСОБА_2, ОСОБА_3 та їх
представника ОСОБА_4,
представника відповідачів - ОСОБА_5,
на рішення Центрального
районного суду м. Миколаєва від 05
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_6, ОСОБА_7,
треті особи - ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, Миколаївської міської ради,
про усунення перешкод у користуванні
домоволодінням, зобов'язання знести
самовільно побудовані споруди,
відшкодування моральної шкоди,
У жовтні 2013 року ОСОБА_2, ОСОБА_3
звернулись до суду з позовом до ОСОБА_6,
ОСОБА_7 про усунення перешкод у
користуванні домоволодінням,
зобов'язання знести самовільно
побудовані споруди, відшкодування
Свої вимоги позивачі
обґрунтовували тим, що їм на праві
спільної часткової власності разом із
третіми особами належить будинок та
земельна ділянка по АДРЕСА_2.
Відповідачами на земельній
ділянці загального користування
встановлено огорожу, забетоновано
дерев'яну лаву, чим повністю припинено
можливість проїзду до їхнього
житлового будинку, внаслідок чого
обмежено право користування як
земельною ділянкою, необхідною для
обслуговування житлового будинку, так
і самим житловим будинком.
Посилаючись на викладене,
позивачі просили суд зобов'язати
відповідачів усунути перешкоди в
користуванні житловим будинком і
земельною ділянкою шляхом знесення за
власний рахунок огорожі, забетонованої
дерев'яної лавки, навісу для автомобіля
на землі загального користування,
стягнути з відповідачів кожному по 5 000
грн. моральної шкоди та судові витрати.
Рішенням Центрального районного
суду м. Миколаєва від 05 грудня 2013 року в
задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 і
ОСОБА_3 просили рішення суду скасувати
та ухвалити нове по суті позовних
вимог.

В наданих до суду запереченнях
представник відповідачів, просив
апеляційну скаргу відхилити, а рішення
суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення позивачів та їх
представника, представника
відповідачів, перевіривши
правильність рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню із
таких підстав.

З матеріалів справи вбачається та
судом встановлено, що квартира, яка
перебувала у власності позивачів, і
квартира, що перебуває у користуванні
відповідачів знаходилися за однією
адресою : АДРЕСА_2.

Розпорядженням №323р від 04 жовтня
2005 року фонду комунальної власності
Миколаївської міської ради квартира
НОМЕР_1, яка належала ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
квартира НОМЕР_2, що належала ОСОБА_11,
ОСОБА_9, ОСОБА_10 та квартира НОМЕР_3, що
належала ОСОБА_12(житловий будинок
літ.-Б) були списані з балансу КЖЕП ММР
«Соборне».

Рішенням виконкому
Миколаївської міської ради №1936 від 28
жовтня 2005 року житловий будинок ( літ.-Б.
квартири №№НОМЕР_3,НОМЕР_2,НОМЕР_1) по
АДРЕСА_2 надано нову адресу АДРЕСА_2.

На теперішній час житловий
будинок за вказаною новою адресою на
праві спільної часткової власності
належить позивачам по 33/200 частки
кожному та третім особам: ОСОБА_8 - 46/100
часток, ОСОБА_11, ОСОБА_9, ОСОБА_10 по 21/300
часток кожному.

На підставі рішень Миколаївської
міської ради від 01 жовтня 2009 року №38/36,
від 30 грудня 2010 року №2/30 та отриманих
Державних актів на право власності на
земельну ділянку ( серія ЯЛ №975955 та
серія ЯЛ №975956) від 21 червня 2011 року
ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11 на праві спільної часткової
власності ( без зазначення часток)
належить земельні ділянки площею 0.0171
га та 0.0396 га відповідно за адресою
АДРЕСА_2 з цільовим призначенням -
будівництво та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель та
споруд.

Зазначені земельні ділянки було
виділено з земельної ділянки, яка є
комунальною власністю та перебувала у
користуванні громадян, які мешкають за
адресою АДРЕСА_2.

Відповідачі ОСОБА_6, ОСОБА_7 є
користувачами квартири НОМЕР_4, будинку
АДРЕСА_2.

Звертаючись до суду з даним
позовом, позивачі вказували на те, що
огорожа, навіс та дерев'яна лавка, що
знаходяться на території подвір'я по
АДРЕСА_2 перешкоджають вільному
проїзду до їхнього житлового будинку.

Як вбачається із актів обстеження
від 23 січня та 15 листопада 2013 року, біля
квартири НОМЕР_4 по АДРЕСА_2, яка
знаходиться на території двору
загального користування
багатоквартирного будинку,
встановлено некапітальну споруду -
навіс, відстань від стіни сараю, що
знаходиться перед подвір'ям позивачів,
та кутом фундаменту сітки - рабиці
складає 1.53 м., відстань від лави до лави
- 1.25 м., ширина входу до житлового
будинку позивачів - 1.53 м., загальна
площа загородженої сіткою - рабицею
ділянки загального користування
складає 32 кв.м. Тобто, позивачі мають
вільний доступ ( прохід, частковий
під'їзд) до свого житлового будинку.
Між тим, позбавлені можливості
безпосереднього під'їзду до хвіртки
їхнього домоволодіння.

Статтею 391 ЦК України
передбачено, що власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Згідно до норм ст.ст. 10, 60 ЦПК
України, кожна особа повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК
України.

За змістом ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Суд першої інстанції виходячи з
того, що позивачі не довели порушення
відповідачами їх права на користування
належною їм власністю та враховуючи, що
вони ( позивачі), скориставшись своїм
правом на отримання безоплатно у
власність земельну ділянку для
обслуговування свого будинку з земель
комунальної власності, втратили таким
чином, право вільного користування
земельною ділянкою, яка виділена для
обслуговування сусіднього житлового
будинку, вірно відмовив у задоволені
позову.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції щодо
відсутності правових підстав для
задоволення даного позову.

З урахуванням викладеного,
перевіривши законність та
обґрунтованість оспорюваного рішення
в межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку про
його відповідність вимогам норм
матеріального та процесуального права,
в зв'язку з чим підстав для його
скасування немає.

Посилання в апеляційній скарзі на
те, що встановлені відповідачами на
подвір'ї загального користування
огорожа, забетонована лавка, навіс
повністю припинили можливість проїзду
до їхнього житлового будинку, тим
самим порушують їх право користування
земельною ділянкою необхідною для
обслуговування будинку, не
заслуговують на увагу, оскільки
спростовуються матеріалами справи.

Твердження апелянтів про те, що
кадастровим планом земельної ділянки
передбачено проїзд до їхнього будинку,
є безпідставними. Відповідно до
положень ст.34 Закону України «Про
державний земельний кадастр» на
кадастровому плані земельної ділянки
відображається зовнішні межі
земельної ділянки ( із зазначенням
суміжних земельних ділянок, їх
власників, користувачів суміжних
земельних ділянок державної чи
комунальної власності), координати
поворотних точок земельної ділянки,
межі земельних угідь, межі частин
земельних ділянок, на які поширюється
дія обмежень у використанні земельних
ділянок, права суборенди, сервітуту,
контури об'єктів нерухомого майна та
інше. Кадастровий план, що наявний в
матеріалах цивільної справи, крім
посилання на межі суміжних
землекористувачів та їх розміри, інших
даних, а саме: обмеження у використанні
чи призначення земельної ділянки (
проїзд, сервітут) не містить.

Інші доводи апеляційної скарги
не дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом норм
матеріального права при його
ухваленні та в основному зводяться до
переоцінки доказів і незгоди з
висновком суду по їх оцінці.

Керуючись ст.ст. 303, 308, 315 ЦПК
України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 -
відхилити, а рішення Центрального
районного суду м. Миколаєва від 05
грудня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, і з цього часу
може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий
Судді: