АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Галичанського А. Д., Перепелюк І.
Б.

секретар Собчук І.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу за
договором позики за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення
Кельменецького районного суду
Чернівецької області від 12 грудня 2013
року,

встановила:

У серпні 2013 року позивач ОСОБА_1
звернувся з названим позовом до
відповідачки ОСОБА_2

Зазначав, що 1 листопада 2010 року він
позичив відповідачці для її власних
потреб строком на один рік 5000 доларів
США та 900 Євро, що за офіційним курсом
Національного банку України на той час
становило відповідно 39965 гривень та 9546
гривень 04 грн.

Посилаючись на те, що відповідачка
боргових зобов'язань не виконала,
просив стягнути з ОСОБА_2 борг в сумі - 49
511 гривень 04 коп., 3 відсотки річних за
прострочення грошового зобов'язання в
сумі - 2604 гривень 31 грн. та судові
витрати.

Рішенням Кельменецького районного
суду Чернівецької області від 12 грудня
2013 року позов задоволено.

В апеляційній скарзі відповідачка
просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Посилається на неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
недоведеність обставин справи, які суд
вважав встановленими, порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, вважає що апеляційна скарга
підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з його
обґрунтованості та доведеності.

Такий висновком суду першої інстанції
є правильним.

У справі встановлено що між позивачем
та відповідачкою 1 листопада 2010 року
був укладений договір позики грошей на
суму 5000 доларів США та 900 Євро, що
підтверджується розпискою
відповідачки ОСОБА_2 (а.с. 73)., згідно
якої остання отримала дану суму коштів.

Отже, між позивачем та відповідачкою
відповідно до ст. 1046 ЦК України
склалися зобов'язальні правовідносини
з приводу позики грошей, тобто грошові
зобов'язання.

Згідно даного договору повернення
боргу відповідачем мало відбутись у
строк до 1 листопада 2011 року.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 529 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

Згідно ч. 1 ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими-ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно із ч. 2 ст. 1046 ЦК України договір
позики є укладеним з моменту передання
грошей або інших речей, визначених
родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до статті 625
цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Встановивши, що відповідачкою не
повернута сума позики, суд першої
інстанції обґрунтовано задовольнив
позов та стягнув з відповідачки суму
позики та 3 відсотки за її користування.

Відповідно до ст. 303 ЦК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Доводи апелянта зводяться до тверджень
про те, що судом першої інстанції були
взяті до уваги тільки пояснення
позивача і подані ним докази, їй не
надавалась можливість надати
пояснення та не було задоволено
клопотання про виклик свідків.

Проте, як вбачається з матеріалів
справи, відповідачка не відвідувала
судові засідання.

У письмовому клопотанні (а.с.68) вона
просила допитати свідка для уточнення
суми заборгованості та факту
часткового повернення коштів
позивачеві.

З посиланням на норму статті 218 ЦК
України суд першої інстанції підставно
відмовив у задоволенні клопотання про
допит свідка.

Апелянт зазначає, що у порушення норм
матеріального права судом першої
інстанції не з'ясовано чи дійсно
відповідачка писала боргову розписку і
чи дійсно у неї виникли зобов'язання
щодо повернення суми боргу яку вказав у
позові позивач.

Такі доводи апелянта є
необґрунтованими.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Подаючи відповідне письмове
клопотання (а.с.68), відповідачка
фактично визнавала наявність
договірних відносин з приводу
позичання коштів.

Нею в суді першої інстанції не
оспорювався факт написання розписки.

Відповідно до умов договору
відповідачка отримали від позивача
саме 5000 доларів США та 900 Євро. Доказом
передачі коштів є зміст боргової
розписки, засвідченої підписом
відповідачки.

Відповідачкою належними та
допустимими доказами не доведено
безгрошовість договору.

Посилання на такі докази відсутні і в
апеляційній скарзі.

З позовом про визнання договору позики
недійсним відповідачка до суду не
зверталася.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Таким чином, колегія суддів дійшла
висновку, що рішення суду першої
інстанції ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
є по суті правильним, а доводи
апеляційної скарги не дають підстав
для його скасування чи зміни.

Керуючись ст. 303, п.1 ч. 1 ст. 307, ст. 308 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скарги ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Кельменецького районного суду
Чернівецької області від 12 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді:
А. Д. Галичанськой

І. Б. Перепелюк