Справа № 348/69/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1186/2014
Головуючий у 1 інстанції Мужик І.І. І. І.
Суддя-доповідач Шишко А.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Шишка А.І.,

суддів:
Матківського Р.Й., Мелінишин Г.П.,

секретаря
Бойчука Л.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ майна,
набутого в шлюбі та за зустрічним
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання
права власності на ? частину майна
набутого у шлюбі за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на
рішення Надвірнянського районного
суду від 02 квітня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Надвірнянського районного
суду від 02 квітня 2014 року задоволено
частково позов ОСОБА_2

Визнано за ОСОБА_2 право спільної
сумісної власності на ? частину
автомобіля "ВАЗ-2108", 1992 р.в., днз НОМЕР_1.

Визнано за ОСОБА_3 право спільної
сумісної власності на ? частину
автомобіля "ВАЗ-2108", 1992 р.в., днз НОМЕР_1.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 9550
грн. грошової компенсації за
автомобіль.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 229
грн. 40 коп. судового збору та 400 грн. за
надання висновку про вартість майна, а
всього 629 грн. 40 коп.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_3 - відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 посилається на
незаконність та необґрунтованість
судового рішення, що ухвалено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, при неповному
з'ясуванні судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідності
висновків суду обставинам справи. У
зв'язку з цим, представник апелянта
просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким визнати за відповідачем за
зустрічним позовом ОСОБА_2 право
власності на автомобіль та зобов'язати
її сплатити ОСОБА_3 ? його вартості у
розмірі 9550 грн., а також суму судового
збору за подачу апеляційної скарги.

Представник апелянта свої вимоги
обґрунтовує тим, що суд при ухваленні
рішення, посилаючись на норми ст.ст.71, 365
ЦК України, стягнувши на користь ОСОБА_2
грошову компенсацію, не вирішив
питання про припинення її права на
частку у спільному майні, не з'ясував
обставин попереднього внесення одним
із подружжя грошових коштів на
депозитний рахунок суду, не врахував
інтереси іншого співвласника та членів
його сім'ї.

Зокрема, суд не звернув увагу, що
присудження одному з подружжя грошової
компенсації можливе за умови
попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду. Даних про те,
що грошові кошти внесено на депозитний
рахунок суду матеріали справи не
містять. Отже, суд міг лише визнати за
сторонами право власності на ідеальні
частки у спірному неподільному майні,
законних підстав для стягнення
грошової компенсації на користь ОСОБА_2
у суду не було.

Наявні навики водіння, посвідчення
водія та факт реєстрації автомобіля на
ОСОБА_3, не може бути обґрунтованою
підставою задоволення позову ОСОБА_2 та
стягнення на її користь грошової
компенсації.

Крім того, суд першої інстанції,
посилаючись на те, що на утриманні
ОСОБА_2 є двоє неповнолітніх дітей, не
зазначив яким чином діти впливають на
правовий режим власності, оскільки
позивач за первісним позовом отримує
аліменти на їх утримання та виховання.
Обґрунтованих мотивів відмови у
задоволенні позову ОСОБА_3 судом не
наведено.

Вислухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає до часткового задоволення з
таких підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів приходить до висновку,
що рішення суду першої інстанції не
відповідає цим вимогам процесуального
права.

Задовольняючи частково позовні
вимоги ОСОБА_2 та відмовляючи у
задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої
інстанції виходив із принципів
рівності часток у спільному майні
подружжя, а тому дійшов висновку про
визнання за кожною із сторін по справі
права власності на ? частину автомобіля
та зобов'язання ОСОБА_3 сплатити на
користь ОСОБА_2 половини вартості
автомобіля, що становить 9550 грн. Також,
суд зазначив, що спірний автомобіль
слід залишити у власності ОСОБА_3

З даними висновками суду першої
інстанції колегія суддів не може
погодитись, оскільки суд, правильно
встановивши обставини справи, надав їм
невірну правову оцінку. Вирішивши
позов таким чином, суд фактично поділив
спірний автомобіль порівну і при цьому
з незрозумілих підстав стягнув на
користь ОСОБА_2 половину його вартості,
не визнаючи право власності на весь
автомобіль за однією із сторін. Таким
чином, практично за рішенням суду
ОСОБА_2 отримала право власності на
половину автомобіля і компенсацію за
другу половину, що являється
незаконним. При цьому, в мотивувальній
частині рішення суд зазначив, що
спірний автомобіль слід залишити у
власності ОСОБА_3 а в користь ОСОБА_2 з
останнього слід стягнути ? частину його
вартості. Такі висновки суду
суперечать один одному та не
відповідають вимогам матеріального
права.

Як встановив суд першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в період з 09.11.1996 року
по 09.03.2011 року перебували у
зареєстрованому шлюбі, який був між
ними розірваний в судовому порядку.

Під час перебування у шлюбі
сторони придбали транспортний засіб -
автомобіль "ВАЗ-2108", 1992 р.в., днз НОМЕР_1,
який був зареєстрований на ОСОБА_3

Згідно висновку про вартість
автомобіля "ВАЗ-2108", 1992 р.в., днз НОМЕР_1,
його вартість за ринковими цінами
складає 19100 грн. Такі обставини справи
сторонами не заперечуються.

Провести розподіл даного
транспортного засобу в добровільному
порядку сторони по справі не змогли та
звернулись з позовами до суду.

Відповідно до ч.3 ст.368 ЦК України
та ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності.

Згідно ст.70 СК України, у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК
України майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
ділиться між ними в натурі. Якщо
дружина та чоловік не домовилися про
порядок поділу майна, спір може бути
вирішений судом. При цьому суд бере до
уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей
та інших осіб, що мають істотне
значення.

Присудження одному з подружжя
грошової компенсації замість його
частки у праві спільної сумісної
власності на майно допускається лише
за його згодою, крім випадків,
передбачених Цивільним кодексом
України. Присудження одному з подружжя
грошової компенсації можливе за умови
попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду ( ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК
України).

Крім того, у п. 25 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року № 11 "Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя" роз'яснено,
що, вирішуючи питання про поділ майна,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, зокрема,
неподільні речі, суди мають
застосовувати положення ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК
України щодо обов'язкової згоди одного
з подружжя на отримання грошової
компенсації та попереднього внесення
другим із подружжя відповідної
грошової суми на депозитний рахунок
суду.

За відсутності такої згоди
присудження грошової компенсації може
мати місце з підстав, передбачених ст.
365 ЦК України, за умови звернення
подружжя (одного з них) до суду з таким
позовом (ст. 11 ЦК України) та
попереднього внесення на депозитний
рахунок суду відповідної грошової
суми.

У разі коли жоден із подружжя не
вчинив таких дій, а неподільні речі не
можуть бути реально поділені між ними
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

Згідно з ч.1 ст.365 ЦК України право
особи на частку у спільному майні може
бути припинене за рішенням суду на
підставі позову інших співвласників,
якщо: 1) частка незначна і не може бути
виділена в натурі; 2) річ є неподільною;
3) спільне володіння і користування
майном неможливе; 4) таке припинення не
завдасть істотної шкоди інтересам
співвласника та членам його сім'ї. Суд
постановляє рішення про припинення
права особи на частку у спільному майні
за умови попереднього внесення
позивачем вартості цієї частки на
депозитний рахунок суду.

Як вбачається з позовних вимог
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 кожен з них просив
залишити спірній автомобіль у
власності іншої сторони та при цьому
просив стягнути компенсацію за ?
частину його вартості.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст.61 цього
Кодексу. Частиною 4 ст.60 ЦПК України
встановлено, що доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

На думку колегії суддів, сторони
не довели наявність обставин
передбачених ч.1ст. 365 ЦК України, які б
дали суду підстави для припинення
права власності іншої сторони, на що
суд першої інстанції уваги не звернув.
Вміння керувати транспортним засобом,
реєстрація транспортного засобу та
перебування на утриманні
неповнолітніх дітей не може слугувати
такою підставою.

Крім того, суд першої інстанції не
врахував положень ч.2 ст.365 Кодексу, яка
вимагає для ухвалення рішення про
припинення права особи на частку у
спільному майні, обов'язкового
попереднього внесення позивачем
вартості частки відповідача на
депозитний рахунок суду.

Однак, жодною із сторін не було
попередньо внесено на депозитний
рахунок суду відповідну грошову суму в
розмірі 9550 грн.

Як зазначив Європейський Суд з
прав людини у своєму рішенні від 21.12.10
року у справі "Андрій Руденко проти
України", констатуючи порушення ст.1
Протоколу Першого до Конвенції по
даній справі, яка передбачає: "Кожна
фізична або юридична особа має право
мирно володіти своїм майном. Ніхто не
може бути позбавлений своєї власності
інакше як в інтересах суспільства і на
умовах, передбачених законом і
загальними принципами міжнародного
права", що навіть припускаючи, що умови
пункту першого ст.365 ЦК України було
дотримано, але відповідно до частини
другої ст.365 протилежна сторона повинна
була завчасно внести вартість частки
заявника у квартирі на депозитний
рахунок суду першої інстанції. Це було
і залишається передумовою винесення
судом рішення про припинення права на
частку у спільному майні. У справі
заявника протилежна сторона не внесла
вартість частки на рахунок. Конкретні
та відповідні аргументи заявника
стосовно нездійснення протилежною
стороною необхідного платежу
національні суди не взяли до уваги.

Як вказав Європейський Суд, це
положення відображає конституційну
гарантію попередньої компенсації за
будь-яке позбавлення власності, за
винятком умов воєнного чи
надзвичайного стану. Вимога
попереднього платежу є не просто
технічною складовою процедури
відчуження майна, яка встановлена
законом, а є основною вимогою, на якій
має ґрунтуватися рішення суду про
позбавлення особи майна без її згоди.

У випадку, якщо ОСОБА_2 та ОСОБА_3
хочуть отримати саме грошові кошти за
свою частку у спільному майні, то вони
можуть продати автомобіль та розділити
отримані кошти.

Враховуючи все вищенаведене,
колегія суддів приходить до висновку,
що позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 слід
задовольнити частково, визнати
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишити
майно у їх спільній частковій
власності.

При визначенні розміру судових
витрат, колегія суддів враховує вимоги
ч.1 ст.88 ЦПК України - якщо позов
задоволено частково, судові витрати
присуджуються позивачеві пропорційно
до розмір задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено.

В той же час, колегія суддів не
може погодитись з висновком суду
першої інстанції про стягнення з
ОСОБА_3 400 грн. за надання висновку про
вартість майна.

Відповідно до ст.88 ЦПК України,
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

В матеріалах справи немає доказів
(квитанція, накладна, тощо) того, що
ОСОБА_2 оплатила за висновок про
вартість автомобіля грошові кошти в
сумі 400 грн., а тому не зрозуміло чим
керувався суд стягуючи цю суму з ОСОБА_3

Керуючись ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3
- ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Надвірнянського
районного суду від 02 квітня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 та ОСОБА_3
задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право власності
на 1/2 частку автомобіля "ВАЗ-2108", 1992 року
випуску, номер шасі НОМЕР_2, державний
номерний знак НОМЕР_1.

Визнати за ОСОБА_3 право власності
на 1/2 частку автомобіля "ВАЗ-2108", 1992 року
випуску, номер шасі НОМЕР_2, державний
номерний знак НОМЕР_1.

У задоволенні решти позовних
вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовити.

Рішення набирає чинності з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий
А.І. Шишко

Судді:
Р.Й. Матківський

Г.П. Мелінишин