Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Пащенко Л.В.
Справа № 416/926/13-ц
Провадження № 22ц/782/5218/13
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

«13» січня 2014 р. Судова колегія судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Луганської області в
складі:

головуючого Пащенко Л.В.

суддів: Медведєвої Л.П., Соловей Р.С

при секретарі: Арутюнян Р.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду у м. Луганську
справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Лутугинського районного
суду Луганської області від 19
листопада 2013 року

по цивільній справі за позовною заявою
ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання майна
спільною сумісною власністю та поділ
майна подружжя,

за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про витребування грошової компенсації
за частку майна у спільній сумісній
власності подружжя,-

ВСТАНОВИЛА :

У березні 2013 року позивач ОСОБА_3
звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2
про поділ спільного майна подружжя,
посилаючись на те, що під час
перебування у шлюбі з відповідачем
були придбані у власність на підставі
договорів купівлі-продажу: квартира,
розташована за адресою:АДРЕСА_1 та
житловий будинок, який розташований за
адресою: АДРЕСА_2, які були
зареєстровані на ім'я відповідача.
Оскільки разом з ними проживала їх
неповнолітня донька ОСОБА_4, а їх
спільне мешкання з відповідачем не
можливе на підставі постійних сварок,
які негативно впливають на психічний
стан їх малолітньої доньки, позивач, з
урахуванням уточнених позовних вимог,
просила визнати квартиру та житловий
будинок спільною сумісною власністю
подружжя та розділити між ними спільно
набуте майно, виділити їй та визнати за
нею право власності на будинок, а
ОСОБА_2 виділити та визнати за ним
право власності на квартиру.

ОСОБА_2 звернувся до суду із
зустрічною позовною заявою, в якій
просив суд визнати за ним право
власності на будинок, а за ОСОБА_3 право
власності на квартиру, стягнувши з неї
на його користь грошові кошти в якості
компенсації за належну йому частку
квартири в сумі 55 847 грн.

Рішенням Лутугинського районного
суду Луганської області від 19
листопада 2013 року позов ОСОБА_3 було
задоволено частково. Визнано житловий
будинок та квартиру, які були
зареєстровані на ім'я ОСОБА_2, їх
спільною сумісною власністю, розділено
майно : виділено ОСОБА_3 та визнано за
нею право власності на житловий
будинок, який розташований за адресою :
АДРЕСА_2, виділено ОСОБА_2 квартиру за
адресою: АДРЕСА_1 та припинено його
право власності на будинок,
розташований за адресою : АДРЕСА_2. В
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись з рішення суду,
відповідач подав апеляційну скаргу в
якій просить скасувати рішення суду
першої інстанції, та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити його
позовні вимоги в повному обсязі, а в
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3
відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи і
перевіривши доводи апеляційної
скарги, судова колегія приходить до
наступного.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасовано правильне по
суті та справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Судом встановлено та підтверджено
матеріалами справи, що сторони
перебували в зареєстрованому шлюбі з 21
вересня 1991 року, який розірвали 05
жовтня 2012 року. Під час шлюбу подружжям
були придбані: житловий будинок,
розташований за адресою: АДРЕСА_2 та
квартира, яка розташована за адресою:
АДРЕСА_1.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п.п 23,24 постанови від 21
грудня 2007 року № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного введення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. До складу майна, що підлягає
поділу включається загальне майно
подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться
у третіх осіб.

Виходячи з наведеного об'єктом
поділу може бути майно, придбане на
ім'я одного з подружжя.

Відповідно до ч.3 ст. 368 ЦК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу, є
їхньою спільною сумісною власністю.

Відповідно до ст. 60 СК України,
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності,
незалежно від рівня доходів кожного.
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно ст. 61 СК України об'єктами
права спільної сумісної власності
подружжя можуть бути будь-які речі, а
також всі види доходів, одержані
кожним з подружжя. Якщо одним з
подружжя укладено договір в
інтересах сім'ї , то гроші та інше
майно, що було одержано за цим
договором, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до статті 71 СК України
майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, ділиться
між ними в натурі. Якщо дружина та
чоловік не домовилися про порядок
поділу майна, спір може бути вирішений
судом. При цьому суд бере до уваги
інтереси дружини, чоловіка, дітей та
інші обставини, що мають істотне
значення. Неподільні речі
присуджуються одному з подружжя, якщо
інше не визначене домовленістю між
ними.

З урахуванням наведеного, судова
колегія погоджується з висновком суду
про те, що у період перебування
позивачки та відповідача у
зареєстрованому шлюбі подружжям
були придбані спірні будинок та
квартира, які відповідно до ч.3 ст. 368
ЦК України, ст. 60 СК України є спільною
сумісною власністю подружжя, та
підлягають розподілу.

При вирішенні спору суд першої
інстанції погодився з варіантом
розподілу, запропонованим позивачкою,
передавши будинок у власність
позивачки, оскільки сторони мають
неповнолітню дитину 2008 року
народження, яка проживає разом з
матір'ю, що підтверджується довідкою
Виконкому Лутугинської міської ради
Луганської області № 554 від 13.03.2013 р.
(а.с.14). Отже враховуючи інтереси
неповнолітньої дитини, суд
обґрунтовано розподілив майно між
подружжям, виділивши позивачці
житловий будинок, оскільки вказаний
будинок є постійним місцем проживання
дитини.

Доводи апелянта стосовно того, що
спірний будинок є його особистою
власністю, на увагу не заслуговують,
оскільки оскільки згідно ч.2 ст. 70 СК
України при вирішенні спору про поділ
майна суд може відступити від засади
рівності часток подружжя за обставин,
що мають істотне значення, зокрема якщо
один із них не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї.

Отже, виходячи з презумпції рівності
часток подружжя у праві спільної
сумісної власності на квартиру та
будинок (ч.1ст. 70 СК України), й
враховуючи те, що відповідачем не
доведено наявності підстав відступу
від засади рівності часток при поділі
спірного будинку, колегія суддів
вважає, що суд обґрунтовано визнав за
ОСОБА_3 право власності на житловий
будинок.

Інші доводи апеляційної скарги не є
суттєвими, зводяться до не згоди з
висновками суду по оцінці доказів, але
згідно зі ст. 212 ЦПК України право
оцінки наданих доказів належить
безпосередньо суду.

Доказів, які б спростовували висновки
суду, апелянтом не надано.

Колегія суддів вважає, що висновок
суду відповідає встановленим
обставинам справи та правильно
застосованим до правовідносин сторін
нормам матеріального і
процесуального права і підстав для
його скасування по доводам апеляційної
скарги не має.

Керуючись ст. 209,308 ЦПК України,
судова колегія,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити

Рішення Лутугинського районного
суду Луганської області від 19
листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили
негайно після її проголошення, але може
бути оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів після її
проголошення в касаційному порядку.

Головуючий:

Судді: