Головуючий суду 1 інстанції - Кравченко
Доповідач - Околот Г.М.
Справа № 2-441/13
Провадження № 22ц/782/5586/13
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2014 року
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Луганської області у складі:

головуючого - судді Околота Г.М.,

суддів - Гаврилюка В.К., Коротенка Є.В.,

при секретарі - Кушнарьовій О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Луганську цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2,
який діє в інтересах відповідача
ОСОБА_3 на рішення Ленінського
районного суду м. Луганська від 03
грудня 2013 року за позовом Публічного
акціонерного товариства
«Автокразбанк» до ОСОБА_4, ОСОБА_3 про
звернення стягнення на предмет
іпотеки,

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Ленінського районного суду м.
Луганська від 03 грудня 2013 року позов
задоволено. Звернуто стягнення
заборгованості ОСОБА_4 перед Публічним
акціонерним товариством
«Автокразбанк» за кредитним договором
№ 23-Ф від 23.03.2007 року у розмірі 248 756,56
доларів США, з яких заборгованість по
кредиту складає 177 040,68 доларів США,
заборгованість по відсоткам складає 61
554,01 доларів США , заборгованість зі
сплати пені складає 10 161,87 доларів США
на предмет іпотеки, а саме на
адміністративну будівлю з мансардою,
підвалом, вхідним ганком, яка
розташована за адресою АДРЕСА_1 шляхом
її продажу з прилюдних торгів,
початкова ціна продажу на яких
встановлюється на рівні не нижчому за
звичайні ціни на цей вид майна, на
підставі оцінки, проведеної суб'єктом
оціночної діяльності /незалежним
експертом на стадії оцінки майна під
час проведення виконавчих дій та
вирішено питання судових витрат. ( а.с.
145-147)

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, який діє в
інтересах відповідача ОСОБА_3,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування обставин справи,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про відмову
позивачу у задоволенні позову.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення учасників апеляційного
розгляду, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

За змістом ст.303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність
та обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Ухвалюючи рішення про
задоволення позову, суд першої
інстанції виходив з положень ст..ст.
526,527 ЦК України , ст.. 33 Закону України
«Про іпотеку» та із доведеності факту
невиконання боржником ОСОБА_4
зобов'язань за кредитним договором і
набуття у зв'язку з цим позивачем права
звернути стягнення на предмет іпотеки,
що належить на праві власності
відповідачам ОСОБА_4 та ОСОБА_3, шляхом
її продажу з прилюдних торгів.

Такі висновки суду першої інстанції
відповідають обставинам справи,
належним чином оціненим доказам, а
також узгоджуються з нормами
матеріального права, які судом
правильно застосовані.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом , 23.03.2007 року між
позивачем і відповідачем ОСОБА_4 був
укладений кредитний договір № 23-Ф ,
відповідно до умов якого відповідачу
було надано кредит у розмірі 300 000
доларів США на придбання
адміністративної будівлі з мансардою,
підвалом, вхідним ганком, яка
розташована за адресою АДРЕСА_1 зі
сплатою відсотків за користування
кредитом в розмірі 15% річних з
кінцевим терміном повернення кредиту
23.03.2012 року. ( а.с. 9-14)

Виконуючи умови договору позивач надав
відповідачу обумовлені договором
грошові кошти у сумі 300 000 грн. , про що
свідчить копія меморіального ордеру
від 23.03.2007 року ( а.с. 17)

В забезпечення виконання зобов'язань
сторони уклали договір іпотеки, згідно
з яким відповідач ОСОБА_4 та ОСОБА_5
надали в іпотеку нерухоме майно, а саме
належну їм на праві спільної часткової
власності адміністративну будівлю з
мансардою, підвалом, вхідним ганком,
яка розташована за адресою АДРЕСА_1
загальною площею 492,6 кв.м. ( а.с. 20-27, 33-34,
28-32)

Матеріалами справи підтверджений факт
порушення відповідачем ОСОБА_4 умов
кредитного договору щодо своєчасності
повернення кредитних коштів та сплати
відсотків за їх користування, у зв'язку
із чим утворилася заборгованість
станом на 11.11.2013 року в розмірі 248 756,56
доларів США , з яких заборгованість по
кредиту складає 177 040,68 доларів США,
заборгованість по відсоткам складає 61
554,01 доларів США , заборгованість зі
сплати пені складає 10 161,87 доларів США,
що підтверджується розрахунком
заборгованості ( а.с. 129, 130 , 117-120, 121-123)

02.11.2012 року відповідач ОСОБА_5 помер. (
а.с. 76) Його син ОСОБА_3 прийняв спадщину
у вигляді ? частини адміністративної
будівлі за адресою АДРЕСА_1, яка була
предметом іпотеки за іпотечним
договором та зареєстрував свої право
власності на неї , про що свідчить
свідоцтво про право на спадщину за
заповітом від 23.07.2013 року (а.с. 93,94)

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язань або одностороння зміна
його умов не допускається.

Згідно зі ст. 589 ЦК України у разі
невиконання зобов'язання
забезпеченого заставою,
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет
застави.

Частиною 1 ст. 590 ЦК України передбачено,
що звернення стягнення на предмет
застави здійснюється за рішенням суду,
якщо інше не встановлено договором або
законом.

Згідно із ч.1 ст. 33 Закону України «Про
іпотеку» у разі невиконання або
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Аналогічне право позивача, як
іпотекодержателя, прописане і в п. п. 2.1,
2.2., 4.1. 5.1, 5.2, 5.3, іпотечного договору від
23.03.2007 року, яким передбачено право
іпотекодержателя звернути стягнення
на предмет іпотеки у разі невиконання
або неналежного виконання
Позичальником Основного зобов'язання
(а.с. 20-27 ).

Звернення стягнення на предмет іпотеки
здійснюється на підставі рішення суду,
виконавчого напису нотаріуса або
згідно з договором про задоволення
вимог іпотекодержателя.

Відповідно до вимог ст.. 23 Закону
України «Про іпотеку» , у разі
переходу права власності (права
господарського відання) на предмет
іпотеки від іпотекодавця до іншої
особи, у тому числі в порядку
спадкування чи правонаступництва,
іпотека є дійсною для набувача
відповідного нерухомого майна, навіть
у тому випадку, якщо до його відома не
доведена інформація про обтяження
майна іпотекою.

Особа, до якої перейшло право
власності на предмет іпотеки, набуває
статус іпотекодавця і має всі його
права і несе всі його обов'язки за
іпотечним договором у тому обсязі і на
тих умовах, що існували до набуття ним
права власності на предмет іпотеки.
Якщо право власності на предмет
іпотеки переходить до спадкоємця
фізичної особи - іпотекодавця, такий
спадкоємець не несе відповідальність
перед іпотекодержателем за
виконання основного зобов'язання, але
в разі його порушення боржником він
відповідає за задоволення вимоги
іпотекодержателя в межах вартості
предмета іпотеки.

Таким чином, уточнені вимоги позивача
про звернення стягнення на предмет
іпотеки який належить відповідачам
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 відповідають
встановленим обставинам та нормам
закону. ( а.с. 117-120, 129)

Способом звернення стягнення на
предмет іпотеки позивач обрав
передбачене ст. 38 Закону України "Про
іпотеку"право іпотекодержателя на
продаж цього предмета.

Вирішуючи спір, суд правомірно
застосував положення ст.ст. 33, 38 Закону
України «Про іпотеку» , які
передбачають можливість у разі
неналежного виконання боржником
основного зобов'язання задовольнити
вимоги банку за рахунок іпотечного
майна.

Також суд правильно і відповідно до ст.
39 названого Закону задовольнив вимоги
позивача щодо звернення стягнення на
предмет іпотеки способом застосування
процедури, передбаченої ст. 38 цього
Закону.

Тому в цій частині доводи апеляційної
скарги є необґрунтованими і не
підлягають задоволенню.

Що стосується доводів апелянта про те,
що суд першої інстанції не застосував
до спірних правовідносин положення ч. 4
ст. 559 ЦК України , то колегія суддів
вважає ці доводи безпідставними,
виходячи з наступного.

Статтями 546, 575 ЦК України визначено, що
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком. Іпотекою є застава
нерухомого майна, що залишається у
володінні заставодавця або третьої
особи.

Статтею 1 Закону України «Про іпотеку»
визначено, що іпотека - вид
забезпечення виконання зобов'язання
нерухомим майном, а майновий
поручитель - особа, яка передає в
іпотеку нерухоме майно для
забезпечення виконання зобов'язання
іншої особи-боржника за основним
зобов'язанням на підставі договору,
закону або рішення суду.

Відповідно до правових позицій
Верховного Суду України за наслідками
розгляду заяв про перегляд судових
рішень з мотивів неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права у подібних
правовідносинах, викладених у
Постанові Верховного Суду України від
16 жовтня 2012 року по справі №3-44гс12, яка
відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для всіх судів України,
вбачається, що іпотека є самостійним
видом забезпечення виконання
зобов'язання і на відносини майнової
поруки норми статті 559 ЦК України, щодо
припинення поруки, не поширюються,
оскільки іпотека за правовою природою
є заставою, та регулюється нормами
параграфа 6 (статті 572 - 593) глави 49 ЦК
України та спеціальним Законом України
«Про іпотеку», статтями 17, 18,19 якого
встановлені підстави припинення
іпотеки, істотні умови договору
іпотеки і внесення змін і доповнень до
іпотечного договору.

Отже, доводи апеляційної скарги не
спростовують фактичних обставин
справи, встановлених судом, і не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом норм матеріального
чи процесуального права, яке призвело
або могло призвести до неправильного
вирішення справи і не містять
передбачених законом підстав для
скасування або зміни оскаржуваного
рішення суду.

Висновки суду першої інстанції є
правильними, оскільки ґрунтуються вони
на обставинах, які встановлені в
судовому засіданні, наданих сторонами
доказах, у відповідності з нормами
матеріального і процесуального
законодавства, рішення суду відповідає
вимогам ст.ст.213, 214 ЦПК України, підстав
для його скасування немає, тому
відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційна скарга підлягає відхиленню,
а рішення суду - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 325 ЦПК
України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 який діє в
інтересах відповідача ОСОБА_3 -
відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Луганська від 03 грудня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційної інстанції набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ухвалою законної сили безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: