АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/2608/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Шклярук Д.С. Доповідач - Демченко
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого - судді Демченко
Е.Л.

суддів - Волошина М.П.,
Куценко Т.Р.

при секретарі - Денисенко
А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Індустріального районного суду
м.Дніпропетровська від 16 грудня 2013 року
по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про встановлення факту проживання
однією сім'єю чоловіка і жінки без
шлюбу та поділ спільно набутого майна, -

в с т а н о в и л а:

У вересні 2012 року ОСОБА_3
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2
про встановлення факту проживання
однією сім'єю чоловіка і жінки без
шлюбу та поділ спільно набутого майна,
мотивуючи тим, що з 1995 року він проживав
разом з відповідачкою у квартирі
АДРЕСА_2 однією сім'єю, вели спільне
господарство, мали спільний сімейний
бюджет і спільно наживали сімейне
майно.

Зазначав, що на початку 2004 року вони
разом з ОСОБА_2 переїхали проживати до
м.Дніпропетровська та придбати для
подальшого сумісного проживання
квартиру. Для придбання квартири 12
жовтня 2004 року був укладений кредитний
договір між ПАТ «УкрСиббанк та
відповідачкою. Він виступив поручитель
за даним кредитним договором. В цей же
день був укладений договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 на
ім'я ОСОБА_2 Наданий банком кредит вони
достроково сплатили.

У 2011 році їхні з відповідачкою
взаємовідносини зіпсувалися і вони
розлучилися, спільного господарства не
ведуть, спільного бюджету не мають,
однак залишаються проживати разом у
спірній квартирі.

Посилаючись на те, що спірна квартира
придбана у період їх спільного
сумісного проживання з ОСОБА_2, а тому
просить встановити факт проживання
його однією сім'єю без шлюбу з
відповідачкою з січня 2004 року.
Розділити сумісно набуте майно.
Визнати за ним, як за чоловіком, право
власності на 1/2 частку квартири
АДРЕСА_1, припинивши в зв'язку з цим
ОСОБА_2 право власності на вказану
частку квартири та залишити за нею
право власності на 1/2 частку квартири.

Рішенням Індустріального
районного суду м.Дніпропетровська від
16 грудня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_3
задоволені частково. Встановлено факт
проживання однією сім'єю ОСОБА_3 і
ОСОБА_2 починаючи з 01 січня 2004 року.
Поділено спільне сумісне майно -
квартиру АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 право власності на 1/2 частку
даної квартири за кожним, припинено їх
право спільної сумісної власності на
цю квартиру. Вирішено питання стосовно
судових витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 ставить
питання про скасування рішення
Індустріального районного суду
м.Дніпропетровська від 16 грудня 2013 року
та ухвалення нового рішення, яким
відмовити в задоволенні позовних
вимог, зазначаючи, що рішення ухвалене
з порушенням норм матеріального й
процесуального права.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Статтею 213 ЦПК України визначено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно зі ст.214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Однак, зазначеним вимогам закону
судове рішення не відповідає.

При вирішенні справи судом встановлено
і це підтверджується матеріалами
справи, що ОСОБА_3 дійсно був
зареєстрований в АДРЕСА_2 з 07
листопада 2001 року та був знятий з
реєстрації за даною адресою 26 вересня
2003 року. Власником вказаної квартири
була відповідач ОСОБА_2

12 вересня 2003 року ОСОБА_2 зі згоди свого
колишнього чоловіка ОСОБА_4, шлюб між
ними було розірвано 24 жовтня 2001 року,
продала вищезазначену квартиру за 19.859
грн. (а.с.38-39) та разом із своєю донькою
ОСОБА_12 переїхали на постійне місце
проживання до м.Дніпропетровська.

Шлюб ОСОБА_3 було розірвано 26 січня 2000
року (а.с.61-62).

За договором купівлі-продажу квартири
від 12 жовтня 2004 року, посвідченого
приватним нотаріусом
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_5, продавці
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11 продали, а покупець
ОСОБА_2 придбала за 43.200 грн. квартиру
АДРЕСА_1 (а.с.40-41).

12 жовтня 2004 року між АКІБ «УкрСиббанк»
та ОСОБА_2 було укладено кредитний
договір, за умовами якого банк надав
відповідачці кредит (грошові кошти) в
розмірі 8.000 доларів США (а.с.45-49).

Поручителем за даним кредитним
договором був ОСОБА_3 (а.с.6)

На а.с.55 знаходиться заява ОСОБА_2 від 12
жовтня 2004 року, яка адресована
приватному нотаріусу
Дніпропетровського міського
нотаріального округу ОСОБА_5 і в якій
відповідач, при оформленні кредитного
договору, зазначила, що не перебуває у
шлюбі та в фактичних шлюбних
відносинах.

З 24 грудня 2004 року в спірній квартирі
зареєстрована ОСОБА_2, а з 14 січня 2005
року в квартирі зареєстрований ОСОБА_3

Згідно з ч.2 ст.3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.
Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли
дружина та чоловік у зв'язку з
навчанням, роботою, лікуванням,
необхідністю догляду за батьками,
дітьми та з інших поважних причин не
проживають спільно.

Відповідно до ст.74 СК України, якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить, належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено письмовим
договором між ними. На майно, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, поширюються
положення глави 8 цього Кодексу.

У п.20 постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» від 21 грудня
2007 року №11 судам роз`яснено, що при
застосуванні ст.74 СК України, що
регулює поділ майна осіб, які
проживають у фактичних шлюбних
відносинах, судам необхідно
враховувати, що правило зазначеної
норми поширюється на випадки, коли
чоловік та жінка не перебувають у
будь-якому іншому шлюбі і між ними
склалися усталені відносини, що
притаманні подружжю.

За правилами ст.60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини ;(навчання, ведення домашнього
господарства, догляд ;за дітьми,
хвороба тощо) самостійного заробітку
(доходу). Вважається, що кожна річ,
набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Майно, набуте під час спільного
проживання особами, які не перебувають
у зареєстрованому шлюбі між собою, є
об'єктом їхньої спільної сумісної
власності, якщо: 1) майно придбане
внаслідок спільної праці таких осіб, як
сім`ї (при цьому спільною працею осіб
слід вважати їхні спільні або
індивідуальні трудові зусилля,
унаслідок яких вони одержали спільні
або особисті доходи, об'єднані в
майбутньому для набуття спільного
майна, ведення ними спільного
господарства, побуту та бюджету); 2) інше
не встановлено письмовою угодою між
ними.

На підставі наведеного, колегія суддів
вважає, що судом вірно встановлено, що з
січня 2004 року ОСОБА_3 та ОСОБА_2
проживали однією сім'єю без реєстрації
шлюбу.

Щодо вимог ОСОБА_3 про поділ спільно
набутого майна, а саме, квартири
АДРЕСА_1, то вони задоволенню не
підлягають, оскільки позивачем не
доведено, що ця квартира придбана
внаслідок їх з ОСОБА_2 спільної праці,
як сім'ї. Сам факт перебування у
фактичних шлюбних відносинах без
установлення ведення спільного
господарства, побуту та бюджету не є
підставою для визнання права власності
на половину майна за кожною зі сторін.

Посилання позивача на те, що крім
заробітної плати він отримував ще
пенсію по інвалідності, яка також
використовувалась на потреби їх сім'ї,
колегія суддів вважає хибним, оскільки
ніякими письмовими доказами не
підтверджуються.

Доводи ОСОБА_3 про те, що усі розрахунки
з банком вів саме він, є
необґрунтованими, оскільки платником
за наданими квитанціями є ОСОБА_2
(а.с.87-89)

Посилання позивача, що ОСОБА_2, маючи на
своєму утриманні доньку, не мала
можливості самостійно сплачувати
кредит в розмірах, вказаних в
квитанціях, колегія суддів вважає
безпідставними.

За таких обставин, колегія суддів
приходить до висновку, що судом першої
інстанції не взятий до уваги той факт,
що сам факт перебування у фактичних
шлюбних відносинах без установлення
ведення спільного господарства, побуту
та бюджету не є підставою для визнання
права власності на половину майна за
кожною зі сторін, а тому рішення
районного суду в частині поділу
спільно набутого майна і визнання за
ОСОБА_3 права власності на 1/2 частку
квартири АДРЕСА_1 підлягає скасуванню з
ухвалення в цій частині нового рішення,
яким в задоволенні позову необхідно
відмовити.

Щодо вимог апеляційного скарги про
скасування рішення суду в частині
встановлення факту проживання однією
сім`єю з 1 січня 2004 року, колегія суддів
вважає, що вони задоволенню не
підлягають, оскільки рішення суду в цій
частині є вірним.

Керуючись ст.ст.303,307,309,313,314,316,317
ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Індустріального
районного суду м.Дніпропетровська від
16 грудня 2013 року в частині поділу
спільно набутого майна і визнання
права власності за ОСОБА_3 на 1/2 частину
квартири АДРЕСА_1 скасувати та в позові
відмовити. В іншій частині рішення суду
залишити без змін.

Рішення апеляційного суду чинне з
моменту проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

Судді: