Справа № 2012/5472/2012
Провадження № 2/639/329/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2014 року Жовтневий
районний суд м. Харкова у складі:

головуючого - судді Гаврилюк С.М.,

за участю секретарів - Ткаченко К.С.,
Олійника Я.С., Брежнєва А.С., Венглюк Т.В.,

розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя
особа приватний нотаріус Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_3
про визнання заповіту недійсним, за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
третя особа приватний нотаріус
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_3 про усунення від права
спадкування,

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду із
позовом, який уточнила у судовому
засіданні, до ОСОБА_2, третя особа
приватний нотаріус Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_3
про визнання заповіту недійсним.

В обґрунтування своїх позовних
вимог позивачка посилається на те, що
ІНФОРМАЦІЯ_2 у віці 88 років померла її
мати ОСОБА_4. За життя ОСОБА_4 склала
заповіт від 05 вересня 2007 року на
користь позивачки ОСОБА_1 Позивачка із
матір'ю підтримувала сімейні
відносини, піклувалася про матір у
зв'язку з її похилим віком. З другої
половини 2009 року ОСОБА_4 почала
виявляти неадекватну поведінку. У
серпні 2011 року заповідачка ОСОБА_4 була
обстежена лікарем-психіатром,
внаслідок чого була поставлена на
облік в ПНД №3 м. Харкова та почала
отримувати лікування. 05 листопада 2011
року онук заповідачки ОСОБА_2, який
постійно проживає у Німеччині, без
повідомлення ОСОБА_1 госпіталізував
ОСОБА_4 у ХМКЛШТМД ім .О.І.Мещанінова, де
їй встановили діагноз: ішемічний
інсульт стволової локалізації та
супутні діагнози. Внаслідок інсульту,
відповідно до записів у медичній
документації, ОСОБА_4 не могла говорити,
а за станом свідомості могла
виконувати лише прості команди. 07
листопада 2011 року ОСОБА_4 вчинила
заповіт на користь ОСОБА_2, який у
приміщенні неврологічного відділення
ХМКЛШТМД ім.О.І. Мещанінова посвідчила
приватний нотаріус ХМНО ОСОБА_3
Позивачка вважає, що під час вчинення
заповіту 07.11.2011 року ОСОБА_4 не розуміла
значення своїх дій та не могла
керувати ними внаслідок психічного
розладу та стану здоров'я після
перенесеного інсульту. Також , на думку
позивачки, через вади слуху ОСОБА_4 не
могла розуміти роз'яснень нотаріуса, а
через виниклі у зв'язку із інсультом
вади мови не могла прочитати заповіт
вголос, а свідки до посвідчення
заповіту залучені не були, як того
вимагає закон. Під час посвідчення
заповіту поряд були сторонні особи, що
порушило таємницю заповіту. ОСОБА_1
вважає, що волевиявлення заповідачки
не могло бути вільним, адже ініціатива
вчинення заповіту виходила від
відповідача ОСОБА_2 та його
представника ОСОБА_7, які здійснили усю
підготовку та виклик нотаріуса до
лікарні, також заповіт складався
нотаріусом не зі слів заповідачки
ОСОБА_4 Оскільки спірний заповіт, на
думку позивачки, повинен бути визнаний
недійсним за ст.225 ЦК України, то нею
заявлено і позовні вимоги про
відновлення попереднього заповіту
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1, вчиненого 05
вересня 2007 року.

Відповідач ОСОБА_2 звернувся до
суду із зустрічним позовом, який
уточнив у судовому засіданні, до
ОСОБА_1, третя особа приватний нотаріус
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_3 про усунення від права
спадкування.

Відповідач ОСОБА_2 в
обґрунтування зустрічного позову
посилається на те, що ОСОБА_4 в останні
роки свого життя заявляла, що не бажає
залишати свою спадщину ОСОБА_1 Влітку
2011 року ОСОБА_4 черговий раз повідомила
ОСОБА_2 про те, що бажає оформити на
нього заповіт. У зв'язку з цим ОСОБА_2
звернувся до приватного нотаріуса
ОСОБА_3, яка повідомила йому перелік
необхідних документів для вчинення
заповіту на його користь. ОСОБА_4
повідомила, що її особисті документи, а
саме паспорт забрала ОСОБА_1 Після
чого ОСОБА_2 звернувся до міліції з
цього приводу. За таких обставин ОСОБА_2
був змушений оформляти ОСОБА_4 новий
паспорт таємно від ОСОБА_1, який був
виданий 21 жовтня 2011 року. ОСОБА_1 не
займалася лікуванням матері. Так
наприкінці жовтня 2011 року у ОСОБА_4
боліло горло, про що ОСОБА_1 знала, проте
допомоги не надала. 03 листопада 2011 року
на прохання ОСОБА_2 його родичка ОСОБА_8
супроводила ОСОБА_4 до ХМОКЛ № 30, де їй
надали допомогу, внаслідок чого їй
стало краще. По прибутті до міста
Харкова 05 листопада 2011 року ОСОБА_2
доставив ОСОБА_4 до ХМКЛШТМД ім.
О.І.Мещанінова, де вона була
госпіталізована в неврологічне
відділення. Розум у ОСОБА_4 був ясний,
проте була гіпофонія. Про
госпіталізацію ОСОБА_4 ОСОБА_2 не зміг
повідомити ОСОБА_1, оскільки та не
відповідала на телефонні дзвінки.
ОСОБА_1 до лікарні не приїжджала. 07
листопада 2011 року із дотриманням усіх
вимог закону був оформлений заповіт
ОСОБА_4 нотаріусом ОСОБА_3

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла.
Позивач за зустрічним позовом ОСОБА_2
вважає, що ОСОБА_1 перешкоджала
вчиненню ОСОБА_4 нового заповіту,
умисно створила перешкоди для
скасування раніше складеного заповіту,
ухилялася від надання допомоги
спадкодавцеві, яка у зв'язку з хворобою
знаходилася в безпорадному стані, а
також з метою створення доказів
наявності деменції у ОСОБА_4 зробила
дописки в медичній карті № 13747
амбулаторного хворого ОСОБА_4
Внаслідок вказаних обставин ОСОБА_2 на
підставі ч.2, ч. 5 ст.1224 ЦК України
просив усунути ОСОБА_1 від права
спадкування після померлої ОСОБА_4

Позивачка та її представники у
судовому засіданні первісний позов
підтримали у повному обсязі. Позивачка
ОСОБА_1 . пояснила суду, що у 2009 році
вона та члени її сім'ї почали помічати у
ОСОБА_4 дивні особливості поведінки.
ОСОБА_4 могла діяти неадекватно
обставинам та агресивно, траплялися
порушення пам'яті, просторової та
часової орієнтації. У серпні 2011 року
стан ОСОБА_4 погіршився, внаслідок чого
позивачка за направленням із
поліклініки звернулася спочатку до ПНД
№ 16 за місцем проживання ОСОБА_4, а коли
там відмовились виїхати до заповідачки
додому, звернулася до ПНД № 3 м. Харкова
з проханням залишити ОСОБА_4 там на
лікування. 15 серпня 2011 року на дому
огляд ОСОБА_4 здійснив дільничний
лікар-психіатр Соловйов Д.О., який
констатував наявність у заповідачки
психічного розладу (попередній діагноз
«деменція» внаслідок церебрального
атеросклерозу) та призначив лікування.
Другий огляд ОСОБА_4 відбувся 24 жовтня
2011 року у приміщенні ХМПНД № 3. На думку
позивачки, зміни у психічному стані
заповідачки ОСОБА_4 були незворотніми,
тому станом на 7 листопада 2011 року під
час посвідчення заповіту вона не могла
розуміти значення своїх дій та
керувати ними. На думку ОСОБА_1 та її
представників, висновок МРТ від 6
листопада 2011 року, наявний в медичній
карті із ХМКЛШТМД ім.О.І. Мещанінова,
окрім ушкоджень головного мозку
внаслідок інсульту, підтверджує
встановлений попередній діагноз
«деменція». Крім цього, ОСОБА_1
запереречуючи проти звинувачень
відповідачем у фальсифікації медичної
карти № 13747 амбулаторного хворого
ОСОБА_4 , стверджувала, що під час
подання нею заяви лікарю ПНД № 3
Соловйову Д.О. вона особисто в заяві
зазначила обставини щодо стану
здоров'я її матері, після чого
підписала вказану заяву.

Проти задоволення зустрічного
позову позивачка ОСОБА_1 та її
представники заперечували з тих
підстав, що, не дивлячись на похилий
вік, заповідачка ОСОБА_4 знаходилася у
доброму фізичному стані, могла за
станом здоров'я виходити з дому,
доглядати за будинком та садом. За
психічним станом ОСОБА_4, яка приймала
лікування, не потребувала
стаціонарного лікування, могла
знаходитись сама вдома, проте
самостійно виходити з дому не було
бажаним, адже у неї була порушена
просторова орієнтація. Внаслідок цього
до моменту госпіталізації у листопаді
2011 року ОСОБА_4 не знаходилася у
безпорадному стані. ОСОБА_1 із своїм
сином ОСОБА_10 та іншими членами родини
піклувалися про ОСОБА_4, а саме купували
їй продукти та готували їжу, дбали про
одяг та догляд за будинком, прали
білизну та забезпечували лікування.
Про госпіталізацію 5 листопада 2011 року
ОСОБА_4 позивачці ОСОБА_1 було невідомо
і вона думала, що ОСОБА_4 знаходиться із
онуком ОСОБА_2, а 7 листопада 2011 року син
позивачки ОСОБА_10 звернувся до міліції
з приводу зникнення заповідачки. Також
ОСОБА_1 стверджувала суду, що позивач
за зустрічним позовом ОСОБА_2 усунув її
від організації процесу поховання,
адже не повідомив про місце смерті,
місце зберігання тіла, час поховання,
на свій розсуд прийняв рішення про
кремацію її матері. Твердження ОСОБА_2
про крадіжку паспорта та інших
документів ОСОБА_1 вважала
безпідставними, оскільки стверджувала,
що ОСОБА_4 навмисно ховала паспорт, що
було спричинено її психічним станом.

Відповідач ОСОБА_2 та його
представники у судовому засіданні
проти первісного позову заперечували,
підтримали зустрічний позов та
пояснили, що заповідачка ОСОБА_4 не
дивлячись на похилий вік була психічно
здоровою людиною. ОСОБА_1 зі слів ОСОБА_4
погано відносилася до матері, била її,
морила голодом, знущалася, забирала всю
пенсію, не забезпечувала лікуванням,
вимагала віддати паспорт. Внаслідок
цього ОСОБА_4 виявляла бажання
позбавити ОСОБА_1 спадщини, а все
заповісти онуку ОСОБА_2, який
піклувався про неї. ОСОБА_2 є
громадянином Німеччини та постійно там
мешкає. Влітку 2011 року відповідач
ОСОБА_2 звернувся до нотаріуса ОСОБА_3,
отримав консультацію щодо необхідних
документів та отримав нотаріальний
переклад паспорту. Підготовку
посвідчення заповіту та відновлення
втраченого паспорту заповідачки
ОСОБА_2 доручив своєму представнику
ОСОБА_7 і поїхав до Німеччини. 5
листопада 2011 року по прибутті із
Німеччини навідався до заповідачки
ОСОБА_4 додому і побачив, що вона погано
почувається, госпіталізував її до
ХМКЛШТМД ім. О.І.Мещанінова. Адресу
будинку, який входить до складу
спадщини, нотаріусу повідомив ОСОБА_2
ввечері 5 листопада 2011 року. 7 листопада
2011 року у приміщенні неврологічного
відділення ХМКЛШТМД ім. О.І.Мещанінова
був посвідчений заповіт, оригінал
якого відповідач ОСОБА_2 отримав у
нотаріуса ОСОБА_3 ввечері того ж дня. У
похороні ОСОБА_1 матеріально участі не
брала. Державну допомогу на поховання
отримав ОСОБА_2 До правоохоронних
органів з приводу поведінки ОСОБА_1
відповідач ОСОБА_2 не звертався.

20.06.2013 року відповідачем за
первісним позовом та позивачем за
зустрічним позовом було подано заяву
про проведення подальшого судового
розгляду справи за його відсутності (
том 2 а.с.141).

Третя особа приватний нотаріус
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_3 надала письмові
пояснення від 01 вересня 2012 року,
відповідно до яких до неї влітку 2011
року з'явився ОСОБА_7 (представник
відповідача ОСОБА_2Г.) з приводу
посвідчення заповіту ОСОБА_4 ОСОБА_7
нагадав нотаріусу ОСОБА_3, що до цього
до неї звертався онук заповідачки
ОСОБА_2 Нотаріус надала ОСОБА_7
консультацію щодо посвідчення
заповіту. Наприкінці жовтня 2011 року до
нотаріуса ОСОБА_3 знов звернувся ОСОБА_7
та надав паспорт та ідентифікаційний
код заповідачки ОСОБА_4 з метою
посвідчення заповіту, яке було
призначене на 05 листопада 2011 року за
місцем її проживання. 05 листопада 2011
року ОСОБА_7 повідомив ОСОБА_3, що стан
здоров'я заповідачки ОСОБА_4 погіршився
і вона направлена до лікарні, виїзд до
лікарні було призначено на 07 листопада
2011 року. 07 листопада 2011 року нотаріусом
було надруковано заповіт та здійснено
виїзд до ХМКЛШТМД ім.О.І. Мещанінова.
ОСОБА_3 на запитання ОСОБА_7 повідомила,
що присутність лікуючого лікаря не є
необхідною. В палаті на момент
посвідчення заповіту знаходилися
декілька інших лежачих хворих. На
момент посвідчення заповіту у
нотаріуса ОСОБА_3 не виникло сумнівів у
дієздатності заповідачки ОСОБА_4, вона
сама могла прочитати та підписати
заповіт. Заповіт був прочитаний ОСОБА_4
пошепки та підписаний нею.

У судовому засіданні приватний
нотаріус ОСОБА_3 пояснила, що до 07
листопада 2011 року бачила заповідачку
ОСОБА_4 двічі. В середині жовтня 2011 року
вона розмовляла з заповідачкою в
автомобілі ОСОБА_7 протягом 5 хвилин.
ОСОБА_4 повідомила, що хоче заповісти
«усе своє майно» онуку ОСОБА_2, після
чого вона, як нотаріус, роз'яснила
ОСОБА_4, що необхідна наявність
документів, запитала, чи укладала
ОСОБА_4 спадковий договір і роз'яснила
норми законодавства щодо обов'язкової
частини спадщини і тлумачення
заповіту протягом 2-3 хвилин. Другий раз
нотаріус бачила заповідачку
наприкінці жовтня 2011 року в приймальні
своєї нотаріальної контори за
присутності інших відвідувачів, коли
ОСОБА_7 надав нотаріусу паспорт ОСОБА_4,
із заповідачкою вона не розмовляла.
Оскільки для вчинення заповіту ОСОБА_4
чекала приїзду онука, підписання
заповіту було призначено на 5 листопада
2011 року. Конкретний час посвідчення
заповіту - 14 год. 00 хв. 5 листопада 2011
року - погоджена із нотаріусом ОСОБА_7
телефоном 4 листопада 2011 року. Проте 5
листопада 2011 року ОСОБА_7 телефоном
повідомив нотаріуса про
госпіталізацію ОСОБА_4 У зв'язку з цим
нотаріус погодила з ОСОБА_7 підписання
заповіту ОСОБА_4 на 7 листопада 2011 року у
приміщенні лікарні. При цьому будь-яких
документів на підтвердження
повноважень вчиняти в інтересах ОСОБА_4
дії ОСОБА_7 нотаріусу не надавав. 7
листопада 2011 року нотаріус ОСОБА_3
надрукувала заповіт, виїхала до
ХМКЛШТМД ім.О.І. Мещанінова та
посвідчила заповіт ОСОБА_4 На момент
посвідчення заповіту ОСОБА_4
користувалась слуховим апаратом,
розмовляла пошепки та протяжно. Під час
посвідчення заповіту в палаті
знаходились дві пацієнтки, а ОСОБА_2,
ОСОБА_7 та якась родичка на прохання
нотаріуса вийшли із палати. Нотаріус із
заповітом поїхала до нотаріальної
контори з метою його реєстрації в
електронному реєстрі, після чого
ввечері того ж дня віддала заповіт
ОСОБА_2 на прохання заповідачки.

Суд, вислухавши пояснення сторін та
їх представників, свідків, дослідивши
матеріали цивільної справи, наявні в
ній належні та допустимі докази,
оглянувши матеріали про відмову в
порушенні кримінальної справи,
вислухавши пояснення допитаних у
судовому засіданні експертів,
приходить до висновку щодо
обґрунтованості та задоволення
первісного позову , відсутності
правових підстав для задоволення
зустрічного позову, виходячи з
наступного.

Статтями 10, 11, 57, 58, 60
ЦПК України передбачено, що сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права
щодо подання доказів,
їх дослідження та доведення перед
судом їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на
які вона посилається як
на підставу своїх
вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.
Особа, яка бере участь у
справі, розпоряджається своїми
правами щодо предмета спору на власний
розсуд.

Доказами є будь-які фактичні
дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів , висновків експертів.

Належними є докази,
які містять інформацію щодо предмета
доказування. Сторони мають право
обґрунтовувати належність
конкретного доказу для підтвердження
їхніх вимог або заперечень. Суд не бере
до розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Доказуванню підлягають обставини,
які мають значення для ухвалення
рішення у справі і щодо яких у сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях .Суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, щоґрунтується
на всебічному,
повному, об'єктивному
та безпосередньому дослідженні
наявних у справі доказів, Жоден
доказ не має для
суду наперед встановленого
значення.

Суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Судом встановлено та не
заперечувалось сторонами, що
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла ОСОБА_4, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серія НОМЕР_3, копія якого міститься в
матеріалах справи.

Позивачка ОСОБА_1 є дочкою
померлої ОСОБА_4, що підтверджується
свідоцтвом про народження, довідкою
про зміну прізвища . Відповідач за
первісним позовом ОСОБА_2 є онуком
ОСОБА_4

За життя ОСОБА_4 вчинила заповіт
на користь позивачки за первісним
позовом ОСОБА_1, посвідчений 5 вересня
2007 року державним нотаріусом П'ятої
Харківської державної нотаріальної
контори Жидельовою А.Ю., реєстровий
№6-1238 (том 2 а.с.55). Цей заповіт є
попереднім по відношенню до
оспорюваного заповіту від 5 листопада
2011 року відповідно до матеріалів
спадкової справи ( том 2 а.с. 67-79).

5 листопада 2011 року ОСОБА_4 була
госпіталізована до Харківської
лікарні швидкої та невідкладної
медичної допомоги імені проф.
О.І.Мещанінова із діагнозом ішемічний
інсульт стовбурової локалізації , що
підтверджується медичною картою
стаціонарного хворого № 34570 ( том 1
а.с.178-187).

7 листопада 2011 року у приміщенні
лікарні ОСОБА_4 вчинила заповіт на
користь відповідача за первісним
позовом ОСОБА_2, посвідчений 07
листопада 2011 року приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_3, реєстровий №1615 ( том 2
а.с.92).

За змістом ст.ст. 1216, 1218 ЦК України
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщина) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавець), до
інших осіб (спадкоємців). До складу
спадщини входять всі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Спадкування здійснюється за
заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК
України).

Відповідно до ст.1233 ЦК України,
заповітом є особисте розпорядження
фізичної особи на випадок своєї смерті.

Згідно із ч. 1 ст. 1234 ЦК України,
право на заповіт має фізична особа з
повною цивільною дієздатністю.

Згідно правової позиції
Верховного Суду України, викладеної в
пунктах 16, 18 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30 травня 2008
року N 7 «Про судову практику у справах
про спадкування», заповіт є правочином,
а тому на нього поширюються загальні
положення про правочини, якщо у книзі
шостій ЦК України немає відповідного
правила. За позовом заінтересованої
особи суд визнає заповіт недійсним,
якщо він був складений особою під
впливом фізичного або психічного
насильства, або особою, яка через
стійкий розлад здоров'я не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними. Для
встановлення психічного стану
заповідача в момент складання
заповіту, який давав би підставу
припустити, що особа не розуміла
значення своїх дій і (або) не могла
керувати ними на момент складання
заповіту, суд призначає посмертну
судово-психіатричну експертизу (стаття
145 ЦПК).

Згідно з нормами глави 16 ЦК
України правочин може бути визнано
судом недійсним з підстав і з
наслідками, передбаченими законом.

Статтею 203 ЦК України встановлено,
що зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави, суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

Відповідно до ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 цього Кодексу. Згідно із ч. 3 ст. 215 ЦК
України, якщо недійсність правочину
прямо не встановлена законом, але одна
із сторін або інша заінтересована
особа заперечує його дійсність на
підставах, встановлених законом, такий
правочин може бути визнаний судом
недійсним (оспорюваний правочин).

Недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю ( ч. 1 ст. 216
ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст.225 ЦК України,
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті - за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
або інтереси порушені.

Судом досліджена медична карта №
13747 КЗОЗ «Харківський міський
психо-неврологічний диспансер № 3» на
ім'я ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка мешкає за
адресою: АДРЕСА_1. Зазначена медична
карта містить видане ОСОБА_4
направлення психіатру від 15 серпня 2011
року із діагнозом: «Старечий делірій.
Деменція, психоз», заяву позивачки
ОСОБА_1 від 15 серпня 2011 року на ім'я
головного лікаря МПНД Хімчан А.І. з
проханням залишити під наглядом у МПНД
№3 ОСОБА_4, заяву позивачки ОСОБА_1
лікарю-психіатру Соловйову Д.О. з
проханням оглянути ОСОБА_4 вдома,
записи про огляд ОСОБА_4
лікарем-психіатром Соловйовим Д.О. від
15 серпня 2011 року вдома та 24 жовтня 2011
року у приміщенні КЗОЗ «ХМПНД» №3,
запис про прийом лікарем-психіатром
Соловйовим Д.О. 23 серпня 2011 року дочки
ОСОБА_4 та 13 грудня 2011 року онука.
Встановлений лікарем психіатром
Соловйовим Д.О. попередній висновок 15
серпня 2011 року: «Зміни особистості і
поведінки внаслідок атеросклерозу
судин головного мозку. Дисмнестичний
синдром. F07.82, F01?».

Допитаний у судовому засіданні
свідок Соловйов Д.О. дав показання,
відповідно до яких зазначив, що він
працює лікарем-психіатром КЗОЗ «ХМПНД
№3». У серпні 2011 року до лікарні
звернулась дочка ОСОБА_4 та її онук
ОСОБА_10, які повідомили, що ОСОБА_4
поводилась неадекватно, стала
дратівлива, агресивна, висловлювала
ідеї впливу. Під час огляду ОСОБА_4
вдома 15 серпня 2011 року лікар-психіатр
Соловйов Д.О. представився їй та
повідомив свою спеціалізацію, на що
ОСОБА_4 відреагувала нейтрально. На
запитання відповідала формально, не по
суті, на деякі питання не відповідала, у
бесіді не була зацікавлена, її рухи
були суєтливі. Під час бесіди
несподівано встала, принесла квитанції
за комунальні послуги з 2000-х років,
показувала на номери телефону і
заявляла, що це суми боргів. Онука
ОСОБА_10 вважала сторонньою людиною.
ОСОБА_4 скаржилася сама, що вийшла з
дому та загубилась. Ночі не спала.
Пояснила безсоння тим, що сусідка
двигає огорожу, а у вікна світять
ліхтариками. Виглядала ОСОБА_4 охайною,
ознак недоїдання не виявлено. Було
призначено препарати судинні та
заспокійливі, оскільки у ОСОБА_4 було
безсоння. Два із призначених
препаратів відносяться до
психотропних. Після огляду вона
поставлена на облік, медична картка
заведена 15 серпня 2011 року. 24 жовтня 2011
року ОСОБА_4 у супроводі дочки ОСОБА_1
повторно була оглянута у приміщенні
КЗОЗ «ХМПНД № 3». 13 грудня 2011 року на
прийом з'явився онук ОСОБА_10 та надав
свідоцтво про смерть ОСОБА_4

Допитаний свідок ОСОБА_13 пояснив,
що він є друг родини ОСОБА_10, часто
відвідував сімейні свята. Останнім
часом до смерті ОСОБА_4 могла не
впізнавати його. Із онуком померлої
ОСОБА_10 1-2 рази на місяць навідувалися
до ОСОБА_4 ОСОБА_4 скаржилась, що сусіди
переставляють огорожу, вважала, що за
нею спостерігають. За ОСОБА_4 доглядала
ОСОБА_1, яка приїжджала разом зі своїм
сином ОСОБА_10 із продуктами,
спілкувалася із ОСОБА_4 з побутових
питань (прання, їжа тощо). Приблизно у 2009
році свідок ОСОБА_13 разом із онуком
померлої ОСОБА_10 допомагав ОСОБА_4 у
ремонтних роботах в будинку.

У судовому засіданні свідок
ОСОБА_14 повідомила, що є сусідкою
померлої ОСОБА_4 по АДРЕСА_1, мала
спільний із нею двір. ОСОБА_4 проживала
сама, до неї постійно приїжджали
позивачка ОСОБА_1 і її чоловік ОСОБА_15,
привозили харчі, возили її до
супермаркету. Відносини у родині
ОСОБА_4 та позивачки ОСОБА_1 були добрі.
ОСОБА_4 перебувала у доброму фізичному
стані, ходила сама, сама займалася
садом, навіть восени 2011 року самостійно
з іншою подругою-сусідкою ходила до
крамниці. Чоловік позивачки ОСОБА_1
ОСОБА_15 через день приносив ОСОБА_4
продукти. Комунальні послуги
сплачувала на прохання ОСОБА_4 її дочка
ОСОБА_1 ОСОБА_4 виглядала чисто і охайно,
пранням займалась ОСОБА_1 Приблизно за
рік до смерті ОСОБА_4 почала агресивно
відноситись до ОСОБА_14 та
звинувачувала її в тому , що вона
виливає їй помої. ОСОБА_4 лаялася,
спокійно розмовляти з нею було
неможливо, внаслідок чого свідок
почала вважати ОСОБА_4 психічно хворою.

Допитаний свідок ОСОБА_10 пояснив,
що він є онуком ОСОБА_4 та сином
позивачки ОСОБА_1 В родині ОСОБА_1 і
ОСОБА_4 були нормальні сімейні
відносини. За ОСОБА_4 в кінці 2009 року
почав помічати дивну поведінку. Вона
могла не впізнавати близьких, а потім
знов впізнавала, також скаржилася на
сусідку. Вночі телефонувала свідку
ОСОБА_10, просила приїхати, оскільки у
вікна світять ліхтариками. По приїзді
ОСОБА_10 світла у вікнах не бачив,
одночасно ОСОБА_4 стверджувала, що
світло є. Коли на День Перемоги
надійшла листівка, стверджувала, що її
надіслав прем'єр-міністр Азаров,
оскільки він особисто знав покійного
чоловіка ОСОБА_4, і що терміново треба
їхати до чоловіка у госпіталь до
Петербургу, хоча чоловік ОСОБА_4 давно
помер. У 2010 році ОСОБА_4 почала йти з
дому та не повертатися, оскільки
забувала, де живе. На ринку вимагала
купити їй сукню, яка за фасоном їй не
підходила та виглядала б на ній
непристойно. Вважала, що номер телефону
в рахунку за комунальні послуги є сумою
боргу. ОСОБА_4 в побуті обслуговувала
себе сама. Разом з тим позивачка ОСОБА_1
із родиною допомагала ОСОБА_4, прала їй
білизну та останнім часом готувала
їжу. До магазину також ОСОБА_4 возила
ОСОБА_1 із родиною. В магазині ОСОБА_4 не
могла розібратися в грошах, не
розуміла, скільки треба давати касиру.
Свідок ОСОБА_10 робив ремонт покрівлі у
будинку ОСОБА_4, здійснював інші
ремонтні роботи. Живою востаннє бачив
ОСОБА_4 05 листопада 2011 року вранці.
Ввечері 05 листопада 2011 року вдома
ОСОБА_4 не знайшов, припустив, що вона у
онука ОСОБА_2, який приїхав до Харкова. 07
листопада 2011 року звернувся до міліції
з приводу зникнення бабусі ОСОБА_4, але
там заяву не прийняли, оскільки не
пройшло 3-х діб з моменту зникнення
особи. ІНФОРМАЦІЯ_2 вранці
зателефонував відповідач ОСОБА_2, який
повідомив, що ОСОБА_4 померла, проте не
повідомив, де знаходиться тіло, де і
коли буде похорон.

Допитані свідки ОСОБА_8, ОСОБА_17,
ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21
повідомили, що дивної поведінки у
ОСОБА_4 не помічали та вважали її
психічно здоровою. З їх показань
вбачається, що ОСОБА_4 скаржилася на
позивачку ОСОБА_1, що та погано
ставиться до матері, не годує,
знущається, погрожує здати до
«психушки», б'є, забирає пенсію, але до
правоохоронних органів з цього приводу
свідки не звертались. Окрім цього,
свідки зазначили, що онук ОСОБА_4-
ОСОБА_2 допомагав своїй бабусі,
займався її лікуванням та похоронами.

Свідок ОСОБА_8 також повідомила,
що в день посвідчення заповіту 07
листопада 2011 року була присутня у
палаті ОСОБА_4 в ХМКЛШТМД ім.О.І.
Мещанінова, коли нотаріус посвідчувала
заповіт ОСОБА_4 Посвідчення заповіту
відбувалося в її присутності, ОСОБА_4
продивлялася текст заповіту перед
підписанням, прочитання вголос свідок
ОСОБА_8 не чула, хоча знаходилась за 2-3
метри від ОСОБА_4

Ухвалою суду від 21 червня 2013 року
по справі призначено посмертну
судово-психіатричну експертизу.

З висновком комісійної
посмертної судово-психіатричної
експертизи № 655 від 12 серпня 2013 року
відповідач за первісним позовом та
його представники не погодились,
посилаючись на його неповноту,
проведення експертизи на підставі
світлокопії медичної картки ОСОБА_4 ,
та наявності, на їх думку,
фальсифікації в медичній картці ОСОБА_4
Суд вважає вказані посилання
безпідставними та необґрунтованими. На
вимогу суду медичним закладом було
надано оригінал та прошита,
пронумерована , належним чином
посвідчена головним лікарем
світлокопія медичної картки ОСОБА_4 ,
яка знаходиться в матеріалах справи .
Будь-яких доказів щодо порушення
медичними працівниками законодавства
України під час оформлення та ведення
медичної картки ОСОБА_4 матеріали
справи не містять. Крім цього, ОСОБА_1,
запереречуючи проти звинувачень
відповідачем у фальсифікації
медичної карти № 13747 амбулаторного
хворого ОСОБА_4 , стверджувала, що саме
під час подання нею заяви лікарю ПНД
№ 3 Соловйову Д.О. вона особисто в
заяві зазначила обставини щодо
стану здоров'я її матері, після чого
підписала вказану заяву.

Діючим законодавством України не
передбачена заборона проведення
комісійної посмертної
судово-психіатричної експертизи на
підставі належним чином посвідченої
світлокопії медичної картки особи, на
що в свою чергу звертали увагу суду і
допитані у судовому засіданні
експерти, за участю яких було складено
Акт комісійної посмертної
судово-психіатричної експертизи № 655
від 12 серпня 2013 року ( том 2 а.с. 156-160). З
огляду на вищевказане суд також не
вбачає відповідно до ст. 211 ЦПК України
підстав для задоволення клопотання
представників відповідача за
первісним позовом про постановлення
окремої ухвали з зазначених обставин
щодо порушення, на їх думку, закону.

Вказаний акт містить висновок про
те, що ОСОБА_4 за життя з 15.08.2011 року
виявляла ознаки стійкого хронічного
психічного розладу у формі судинної
деменції. За своїм психічним станом
ОСОБА_4 при укладанні та підписанні
заповіту 07.11.2011 р. була нездатна
усвідомлювати значення своїх дій та
керувати ними. Відповідно до
мотивувальної частини зазначеного
Акту, при проведенні експертизи
використовувався діагностичний
стандарт психічних розладів ІКБ-10
(допитаними в судовому засіданні
експертами уточнено, що стандарт
називається МКБ-10). Наведені вихідні
дані свідчать про наявність у ОСОБА_4
хронічного психічного розладу у
вигляді деменції (слабоумства) з
галюцинаторно-параноїдними
включеннями внаслідок вікової
патології судин головного мозку
(церебральний атеросклероз). З 05.11.2011 р.
у ОСОБА_4 діагностовано ішемічний
інсульт (гостре порушення мозкового
кровообігу), гіпертонічну хворобу ІІІ
ст., церебральний атеросклероз,
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 померла. Наявні у
ОСОБА_4 порушення пам'яті, мислення,
дезорієнтація у часі, емоціональні
зміни, окремі висловлювання про
отруєння, крадіжку та збитки, з
епізодами оман сприйняття в рамках
судинної деменції, позбавляли її 07.11.2011
року при оформленні заповіту
можливості адекватно прогнозувати та
оцінювати наслідки своїх дій, довільно
корелювати їх і свої судження, тобто
ОСОБА_4 в цей період часу не могла
вільно і благоразумно виражати своє
волевиявлення. А тривалий час
збережені при цьому психічному розладі
впорядкованість зовнішніх форм
поведінки, жива міміка, жестикуляція,
автоматизовані навички та деякі
судження, вживання в мові звичних
виразів та розхожих мовних зворотів
можуть створювати враження і
сприйматись обивателями і
лікарями-неспеціалістами в галузі
психіатрії, як повне психічне
благополуччя, що не суперечить
науковим знанням і сформованій
медпрактиці.

Викликані в судове засідання для
надання пояснень голова експертної
комісії Шевельов В.М., експерти
Авраменко Є.В., Костерева Т.А. та Гудима
Є.М. пояснили, що відповідно до
діагностичного стандарту МКБ-10
лікуючий-лікар Соловйов Д.О. докладно
описав у медичній документації
психічний стан ОСОБА_4, який відповідає
деменції. Шифр F07.82 відповідає розладу
особистості та поведінки.
Дисмнестичний синдром є одним із
синдромів судинної деменції. Шифр F01
відповідає судинній деменції. Для
експертів не мало значення, який
діагноз поставив лікуючий лікар, а
визначальними є дані психіатричних
оглядів, наведені у медичній
документації. При цьому немає
необхідності в проведенні додаткових
досліджень, адже відповідно до МКБ-10
вони не потрібні. Також для
встановлення діагнозу «судинна
деменція» немає необхідності в
госпіталізації в стаціонар. Під час
проведення експертизи враховувалися
усі без винятку вихідні дані. Сумнівів
щодо висновку експертизи у експертів
не було. Питання щодо інсульту та його
наслідків не входить до компетенції
експертів-психіатрів.

За таких обставин, враховуючи
наведене вище, досліджені у судовому
засіданні докази в їх сукупності, суд
встановив, що 07 листопада 2011 року на
момент вчинення оспорюваного заповіту
ОСОБА_4, яка не була визнана судом
недієздатною, не усвідомлювала
значення своїх дій та не могла
керувати ними внаслідок наявного у неї
стійкого хронічного психічного
розладу у формі судинної деменції.

При цьому матеріали цивільної
справи не містять будь-яких належних та
допустимих, в розумінні ст.ст. 58, 59 ЦПК
України доказів, на підтвердження
зворотнього, та які б викликали сумніви
у правильності зазначеного вище
висновку експертів, пов'язані з його
недостатньою обґрунтованістю чи з тим,
що він суперечить іншим матеріалам
справи.

Суд критично оцінює показання
свідків ОСОБА_8, ОСОБА_17, ОСОБА_18,
ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21 про повне
психічне здоров'я ОСОБА_4, враховуючи
відсутність у цих осіб спеціальних
знань в галузі психіатрії.

Аналізуючи наведені вище
обставини, суд приходить до висновку,
що заповіт ОСОБА_4, складений на користь
ОСОБА_2, посвідчений 07 листопада 2011 року
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_3,
реєстровий №1615, підлягає визнанню
недійсним як вчинений особою у момент,
коли вона не усвідомлювала значення
своїх дій та не могла керувати ними на
підставі статті 225 ЦК України.

Право заповідача на скасування та
зміну заповіту передбачене
законодавцем у ст. 1254 ЦК України.
Відповідно до вказаної правової норми
заповідач має право у будь-який час
скасувати заповіт. Заповідач має право
у будь-який час скласти новий заповіт.
Кожний новий заповіт, який було
складено пізніше, скасовує попередній
заповіт повністю або у тій його
частині, в якій він йому суперечить.
Кожний новий заповіт скасовує
попередній заповіт і не відновлює
заповіту, який заповідач склав перед
ним.

Згідно із ч.4 ст.1254 ЦК України,
якщо новий заповіт, складений
заповідачем, був визнаний недійсним,
чинність попереднього заповіту не
відновлюється, крім випадків,
встановлених статтями 225 і 231 цього
Кодексу.

На зазначених підставах підлягає
відновленню попередній заповіт ОСОБА_4,
складений на користь ОСОБА_1,
посвідчений 05 вересня 2007 року
державним нотаріусом П'ятої
Харківської державної нотаріальної
контори Жидельовою А.Ю., реєстровий
№6-1238.

Також суд встановив, що під час
посвідчення заповіту 07 листопада 2011
року третьою особою приватним
нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 не було
забезпечено дотримання ст. 8 закону
України «Про нотаріат» та ст. 1255 ЦК
України, оскільки під час посвідчення
заповіту, як пояснює третя особа ОСОБА_3
і свідок ОСОБА_8, у приміщенні були
присутні сторонні особи, що свідчить
про порушення таємниці нотаріальних
дій та таємниці заповіту, а сам
примірник заповіту після його
реєстрації в електронному реєстрі був
переданий не заповідачу, а спадкоємцю.
Доказів розпорядження про це
заповідача суду не надано.

Суд вважає, що третя особа
приватний нотаріус ХМНО ОСОБА_3 при
посвідченні заповіту не виконала
вимоги ст.1248 ЦК України, відповідно до
яких нотаріус посвідчує заповіт, який
написаний заповідачем власноручно або
за допомогою загальноприйнятих
технічних засобів. Нотаріус може на
прохання особи записати заповіт з її
слів власноручно або за допомогою
загальноприйнятих технічних засобів. У
цьому разі заповіт має бути вголос
прочитаний заповідачем і підписаний
ним.

Так із пояснень третьої особи
приватного нотаріуса ХМНО ОСОБА_3
вбачається, що заповідачка ОСОБА_4 не
повідомляла нотаріусу прізвище, ім'я та
по-батькові спадкоємця ОСОБА_2 та
переліку спадкового майна, хоча у
тексті заповіту зазначено, що до складу
спадщини входить частина
домоволодіння під АДРЕСА_1. Відповідач
ОСОБА_2 на запитання представника
позивачки за первісним позовом
відповів, що саме він повідомив третій
особі приватному нотаріусу ХМНО ОСОБА_3
адресу спадкового майна.

Таким чином, заповіт ОСОБА_4 від 07
листопада 2011 року не був складений
нотаріусом з її слів.

Суд не приймає до уваги доводи
позивачки за первісним позовом ОСОБА_1
про те, що через фізичні вади ОСОБА_4 не
могла сама прочитати заповіт, оскільки
медична карта стаціонарного хворого №
34570 (том 1 а.с.178-187) містить записи про
наявність у ОСОБА_4 бульбарного
синдрому, дизартричної мови, проте суду
не надано позивачкою жодних належних
доказів на підтвердження неможливості
ОСОБА_4 прочитати заповіт вголос.
Клопотання про призначення
відповідної судової експертизи для
вирішення цього питання заявлено
також не було.

Статтею 1224 ЦК України
передбачений вичерпний перелік
підстав усунення від права
спадкування.

Відповідно до ч.2 ст. 1224 ЦК України,
не мають права на спадкування особи,
які умисно перешкоджали спадкодавцеві
скласти заповіт, внести до нього зміни
або скасувати заповіт і цим сприяли
виникненню права на спадкування у них
самих чи в інших осіб або сприяли
збільшенню їхньої частки у спадщині.

У зустрічній позовній заяві
ОСОБА_2 зазначає, що, забравши у ОСОБА_4
паспорт, ОСОБА_1 умисно створила
перешкоди для вільного волевиявлення
померлої щодо розпорядження належним
їй майном та скасування раніше
складеного заповіту.

Незаконне заволодіння будь-яким
способом паспортом або іншим важливим
особистим документом утворює злочин,
передбачений частиною 3 статтею 357
Кримінального кодексу України.

Відповідно до ст. 62 Конституції
України, особа вважається невинуватою
у вчиненні злочину і не може бути
піддана кримінальному покаранню, доки
її вину не буде доведено в законному
порядку і встановлено обвинувальним
вироком суду.

Суд вважає, що позивачем за
зустрічним позовом ОСОБА_2 не надано
належних та допустимих доказів того, що
з метою перешкоджання волевиявленню
ОСОБА_4 відповідачка за зустрічним
позовом ОСОБА_1 незаконно заволоділа її
паспортом або іншим важливим особистим
документом.

За змістом ч.5 ст.1224 ЦК України, за
рішенням суду особа може бути усунена
від права на спадкування за законом,
якщо буде встановлено, що вона
ухилялася від надання допомоги
спадкодавцеві, який через похилий вік,
тяжку хворобу або каліцтво був у
безпорадному стані.

Статтями 202, 203 СК України
встановлено обов'язок повнолітніх
дітей утримувати своїх батьків, які є
непрацездатними та потребують
матеріальної допомоги, мають тяжкі
хвороби, інвалідність або є
безпомічними.

Безпорадним слід розуміти стан
особи, зумовлений похилим віком, тяжкою
хворобою або каліцтвом, коли вона не
може самостійно забезпечити умови
свого життя, потребує стороннього
догляду, допомоги та піклування.

Позивачем за зустрічним позовом
ОСОБА_2 та його представниками не
надано жодного належного та
допустимого доказу того, що до 05
листопада 2011 року заповідачка ОСОБА_4
знаходилася в безпорадному стані через
похилий вік чи хворобу. Навпаки, у своїх
поясненнях ОСОБА_2 зазначив, що ОСОБА_4
виходила з дому, ходила до лікарні,
крамниці, доглядала рози у саду.

Суд встановив, що ОСОБА_4
госпіталізована до Харківської
лікарні швидкої та невідкладної
медичної допомоги ім.проф.
О.І.Мещанінова із діагнозом ішемічний
інсульт стовбурової локалізації
(медична карта стаціонарного хворого №
34570), і у зв'язку з цим з 05 листопада 2011
року ОСОБА_4 перебувала в безпорадному
стані.

Проте позивачем за зустрічним
позовом ОСОБА_2 не доведено факт
умисного ухилення ОСОБА_1 від надання
спадкодавцеві ОСОБА_4 допомоги.
Навпаки, ОСОБА_2 пояснив, що не
повідомляв ОСОБА_1 або членів її родини
про госпіталізацію ОСОБА_4 Також він не
повідомив лікарям про наявність у
ОСОБА_4 дочки ОСОБА_1 Тому суд вважає, що
ОСОБА_1 не надавала спадкодавцю ОСОБА_4
допомоги з 05 листопада 2011 року за
відсутності можливості її надання,
оскільки ОСОБА_1 не знала про
місцезнаходження спадкодавця та її
безпорадний стан. Також суд бере до
уваги, що з 05 листопада 2011 року ОСОБА_4
знаходилась у лікувальному закладі, а
тому вся необхідна допомога надавалася
їй медичним персоналом.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України,
виходячи з принципу диспозитивності
цивільного судочинства, суд розглядає
цивільні справи на підставі доказів
сторін та інших осіб, які беруть участь
у справі.

Статтею 60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених ст. 61 цього
кодексу.

Відповідно ст. 58, ч. 2 ст.59 ЦПК
України належними є докази, які
містять інформацію щодо предмета
доказування. Сторони мають право
обґрунтовувати належність конкретного
доказу для підтвердження їхніх вимог
або заперечень. Обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

Доказування не може ґрунтуватися
на припущеннях .

Аналізуючи наведені вище
обставини та досліджені у судовому
засіданні докази, суд приходить до
висновку про відсутність законних
підстав для задоволення зустрічного
позову ОСОБА_2 у зв'язку з його
недоведеністю.

Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на
користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати. Сплачені позивачем
судові витрати у розмірі 734 грн. 10 коп.,
що документально підтверджується
квитанціями, долученими до матеріалів
цивільної справи ( том 1 а.с. 17, 36, 80, 134, 246 ;
том 2 а.с. 124, 168, 191; том 3 а.с.163; том 4 а.с. 28)
підлягають стягненню з відповідача
ОСОБА_2 на користь позивачки за
первісним позовом ОСОБА_1 .

Керуючись ст.ст. 5, 6,10, 57, 60, 88, 208,209,
212 -215 ЦПК України , ст.203, 205, 225, 1224, 1254 ЦК
України, Постановою Пленуму Верховного
Суду України від 30 травня 2008 року № 7
«Про судову практику у справах про
спадкування», суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя
особа приватний нотаріус Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_3
про визнання заповіту недійсним
задовольнити.

Визнати недійсним заповіт ОСОБА_4,
складений на користь ОСОБА_2,
посвідчений 07 листопада 2011 року
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_3,
реєстровий №1615.

Відновити попередній заповіт
ОСОБА_4, складений на користь ОСОБА_1,
посвідчений 05 вересня 2007 року
державним нотаріусом П'ятої
Харківської державної нотаріальної
контори Жидельовою А.Ю., реєстровий
№6-1238.

Стягнути з ОСОБА_2 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_1) на користь ОСОБА_1
(ідентифікаційний номер НОМЕР_2) судові
витрати у сумі 734 ( сімсот тридцять
чотири) грн. 10 коп.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа приватний
нотаріус Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 про
усунення від права спадкування
відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Харківської області через суд
першої інстанції шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особами,
які брали участь у справі, але не були
присутні в судовому засіданні під час
проголошення судового рішення - шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги, рішення якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
С.М.Гаврилюк