Справа №333/8510/13-ц
Провадження №2/333/274/14
рішення

Іменем України

12 лютого 2014 року
м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя
у складі:

головуючого судді

Холода Р.С.,

при секретарі

Вашато А.Б.,

за участю представників позивача
ОСОБА_1, ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3,
представника відповідача - ОСОБА_4,
представника третьої особи: ОСОБА_5 -
ОСОБА_6, представника третьої особи:
відділу по Комунарському району служби
(управління) у справах дітей
Запорізької міської ради ОСОБА_7,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі Комунарського
районного суду м. Запоріжжя цивільну
справу за позовом районної
адміністрації Запорізької міської
ради по Комунарському району, яка діє в
інтересах малолітнього ОСОБА_8 до
ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_5, відділ по
Комунарському району служби
(управління) у справах дітей
Запорізької міської ради, МКП
«Основаніє», Державна міграційна
служба України в Запорізькій області
про визнання реєстрації незаконною, її
скасування та зобов'язання відповідача
зареєструвати малолітню дитину за
попереднім місцем реєстрації, -

ВСТАНОВИВ:

24.10.2013 року позивач в інтересах
малолітнього ОСОБА_8 звернувся до суду
з позовом до ОСОБА_3, треті особи:
ОСОБА_5, відділ по Комунарському району
служби (управління) у справах дітей
Запорізької міської ради, МКП
«Основаніє», Державна міграційна
служба України в Запорізькій області
про визнання реєстрації незаконною, її
скасування та зобов'язання
зареєструвати малолітню дитину за
попереднім місцем реєстрації. Свої
вимоги позивач обґрунтовує тим, що з
14.07.2007 року по 19.11.2010 року ОСОБА_5 та
ОСОБА_3 знаходились в зареєстрованому
шлюбі. Від шлюбу народилась дитина -
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1. 19.10.2010 року шлюб
було розірвано за рішенням суду, дитина
залишилась проживати з матір'ю - ОСОБА_3
В зв'язку з тим, що ОСОБА_5 не надав
матеріальної допомоги на утримання
своєї дитини, ОСОБА_3 звернулось до суду
з позовом про стягнення аліментів, який
23.09.2011 року було задоволено в повному
обсязі.

26.01.2011 року було укладено договір
купівлі-продажу, посвідчений приватним
нотаріусом Запорізького міського
нотаріального округу ОСОБА_9 та
зареєстрованого у реєстрі № 89, за яким
квартира, розташована за адресою:
АДРЕСА_1 належить на праві власності:
ОСОБА_5 91/100 частка та ОСОБА_3 - 9/100
часток. Відповідно витягу з реєстру
прав власності ОП ЗМБТІ, право
власності на квартиру зареєстровано в
ОП ЗМБТІ 16.05.2011 року, реєстровий номер
29969635. В серпні 2011 року відповідач зняла
з реєстрації себе і малолітнього
ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_3 і
зареєструвала себе і дитину на свою
частку у квартирі, розташованій за
адресою: АДРЕСА_1. Позивач вважає, що
ОСОБА_3 порушила вимоги Інструкції про
порядок реєстрації місця проживання та
місця перебування фізичних осіб в
Україні та зразків необхідних для
цього документів, затвердженого
наказом МВС України від 22.11.2012 року № 1077
і без згоди батька дитини - ОСОБА_5
зареєструвала себе і дитину у квартирі
АДРЕСА_1 на свою частку, яка складає - 2,7
кв. м. Позивач просить визнати
незаконною реєстрацію малолітнього
ОСОБА_8 у зазначеній квартирі;
скасувати незаконну реєстрацію
малолітньої дитини та поновити колишню
реєстрацію; зобов'язати матір - ОСОБА_3
здійснити реєстрацію малолітнього
ОСОБА_8 за попереднім місцем реєстрації
у квартирі АДРЕСА_3.

В судовому засіданні представники
позивача позовну заяву та викладені у
ній обставини підтримали в повному
обсязі, просять її задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 заперечувала проти
позову, суду пояснила, що спірну
квартиру вона з колишнім чоловіком
набули з метою вирішення питання щодо
розподілу майна після розірвання шлюбу
та врегулювання питання про стягнення
аліментів на дитину, тобто, з метою
забезпечення житлом її та їх спільної
дитини. ОСОБА_5 пообіцяв придбати
квартиру та передати у її власність та
власність неповнолітньої дитини на
умовах припинення права на аліменти та
відсутності претензій з приводу
розподілу спільного майна. Після
оформлення договору купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 вона мала намір разом
з дитиною вселитися у квартиру, але
ОСОБА_5 не надав ключі від квартири, та
в подальшому взагалі заперечував щодо
вселення її в зазначену квартиру. Крім
того, останній у грудні 2012 року
звернувся до суду з позовом про
визначення порядку користування
житловим приміщенням - зазначеною
квартирою, але рішенням Комунарського
районного суду м. Запоріжжя від 01.07.2013
року ОСОБА_5 у позові було відмовлено. У
подальшому, ОСОБА_5 знову звернувся до
суду з позовом про припинення права
власності на незначну частку у
спільному майні та визнання права
власності, але і в цьому позові
рішенням суду від 04.04.2012 року
останньому було відмовлено. Проте, її
зустрічну позовну заяву до ОСОБА_5 про
вселення у квартиру АДРЕСА_1 було
задоволено і ухвалою Апеляційного суду
Запорізької області від 13.06.2012 року
залишено без змін. На підставі
зазначеного рішення 20.07.2012 року
державним виконавцем Комунарського
відділу державної виконавчої служби
Запорізького міського управління
юстиції Трифановою Т.В. винесено
постанову про відкриття виконавчого
провадження на підставі виконавчого
листу № 2-3639, виданого 12.07.2012 року
Комунарським районним судом м.
Запоріжжя. Посилання позивача на
незаконну реєстрацію є недоречним,
тому що вона була проведена відповідно
до вимог чинного законодавства і не
порушила права ОСОБА_5 Просить у позові
відмовити у повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_4
заперечувала проти задоволення позову,
просила суд відмовити у задоволенні
позовних вимог та звернути увагу на те
що, права, свободи та інтереси
малолітніх осіб віком до чотирнадцяти
років, а також недієздатних фізичних
осіб захищають у суді відповідно їхні
батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші
особи, визначені законом. Законні
представники можуть доручати ведення
справи в суді іншим особам. Батьками
малолітньої дитини є ОСОБА_3 та ОСОБА_8,
жоден з батьків не позбавлений
батьківських прав, тому районна
адміністрація Запорізької міської
ради по Комунарському району м.
Запоріжжя є неналежним позивачем по
даній справі. Крім того, позивач
посилається на Інструкцію про порядок
реєстрації місця проживання та місця
перебування фізичних осіб в Україні та
зразків необхідних для цього
документів, затвердженого Наказом МВС
України від 22.11.2012 року № 1077, але
зазначений нормативний акт набув
чинності 18.12.2012 року і відповідно до ст.
58 Конституції України він не може бути
застосований до правовідносин, які
виникли до цього часу, а саме, 30.08.2011
року.

Третя особа - ОСОБА_5 у судове засідання
не з'явився, хоча належним чином був
повідомлений про час, дату та місце
розгляду справи. Свої інтереси та права
доручив представляти ОСОБА_6 У
попередніх судових засіданнях позовні
вимоги підтримав у повному обсязі,
зазначивши, що реєстрація дитини
заважає йому реалізувати квартиру
АДРЕСА_1. Не заперечував проти фактів,
зазначених у позовній заяві щодо
шлюбних відносин з відповідачем,
спільної дитини та рішень суду. На цей
час крім відповідача з дитиною у
вказаній квартирі зареєстровані три
його знайомих та з ОСОБА_11 (родичем)
укладено договір, згідно якого,
останній там мешкає. Він на реєстрацію
відповідача з дитиною не надавав.

Представник третьої особи ОСОБА_5 -
ОСОБА_6 повністю підтримала позовні
вимоги, просила суд їх задовольнити та
зазначила, що відповідач у квартирі
АДРЕСА_1 з дитиною ніколи не мешкала.
Крім того, ОСОБА_3 має у своїй власності
ще 2-3 квартири, тому у останньої є житло,
а реєстрація дитини на 2,7 кв.м. суттєво
погіршує становище малолітнього.

Представник третьої особи - відділу по
Комунарському району служби
(управління) у справах дітей
Запорізької міської ради - ОСОБА_7
зазначила, що актом умов обстеження від
16.01.2014 року квартири АДРЕСА_3,
встановлено, що квартира на праві
власності належить ОСОБА_12, на даний
час в квартирі проводиться ремонт. У
зазначеній квартирі мешкають, але не
зареєстровані: ОСОБА_3 разом зі своїм
малолітнім сином ОСОБА_8, ОСОБА_12 зі
своїм цивільним чоловіком ОСОБА_13 та
мати власниці - ОСОБА_14 Згідно акту
обстеження умов від 16.01.2014 року в
квартирі АДРЕСА_1 в квартирі мешкає
ОСОБА_15, який займає маленьку кімнату
на підставі договору-оренди, в великій
кімнаті знаходяться: холодильник,
диван, посуд, кухонний стіл, дитячі речі
та іграшки. Встановлено, що ОСОБА_5 в
квартирі не зареєстрований і не мешкає,
ОСОБА_3 та малолітній ОСОБА_8
зареєстровані, але не мешкають, ОСОБА_16,
ОСОБА_17 та ОСОБА_18 зареєстровані, але не
мешкають. Вважає, що для малолітньої
дитини створені умови мешкання як в
одній, так і в іншій зазначених вище
квартирах. Крім того, від ОСОБА_5 до їх
відділу надходило декілька заяв про
надання дозволу продажу квартири
АДРЕСА_1. Але, у задоволенні заяв ОСОБА_5
було відмовлено через реєстрацію у
житлі неповнолітньої дитини. У
вирішенні спору покладається на розсуд
суду.

Представник третьої особи - МКП
«Основаніє» Мухіна О.О. у судове
засідання не з'явилась, про день, місце
і час розгляду справи була повідомлена
належним чином, у судовому засіданні
21.01.2014 року пояснила, що МКП «Основаніє»
не проводить реєстрацію місця
проживання осіб, а тільки проводить
необхідний збір документів, функцію
щодо реєстрації місця проживання
громадян покладено на підрозділ
територіального органу Державної
міграційної служби України за місцем
проживання. Вважає, що при реєстрації
неповнолітньої дитини ОСОБА_5 повинен
був надати до ЦОП № 11 МКП «Основаніє»
або до відповідного підрозділу
територіального органу Державної
міграційної служби України письмову
згоду на реєстрацію місця проживання
неповнолітнього сина разом з матір'ю -
ОСОБА_3 Крім того, паспортист ВРЕЖО №11,
діючого на час реєстрації, винна у
прийнятті документів від ОСОБА_3 без
перевірки згоди на це ОСОБА_5 На її
думку позовні вимоги обґрунтовані і
такі, що підлягають задоволенню.

Представник третьої особи - Державної
міграційної служби України в
Запорізькій області у судове засідання
не з'явився, про час, дату і місце
розгляду справи був повідомлений
належним чином, що підтверджено
відповідними повідомленнями, жодних
доказів та заперечень суду не надано.

Суд, вислухавши пояснення
представників позивача, відповідача та
її представника, третіх осіб та їх
представників, всесторонньо
дослідивши та оцінивши матеріали
справи, виходячи з встановленого ст. 11
ЦПК України принципу диспозитивності,
вважає, що позов не підлягає
задоволенню виходячи з наступного.

За вимогами ч.3 ст.10, ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.

Відповідно до ст.57, 58, 59 ЦПК України,
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів. Належними є докази,
які містять інформацію щодо предмета
доказування.

Судом встановлені такі факти та
відповідні їм правовідносини.

14.07.2007 року ОСОБА_5 та ОСОБА_3 уклали
шлюб, який зареєстрований Запорізьким
міським відділом РАЦС Головного
управління юстиції у Запорізькій
області, про зроблено актовий запис №
529.

Від шлюбу ОСОБА_5 та ОСОБА_3 мають
неповнолітню дитину - ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1, про Орджонікідзевським
відділом реєстрації актів цивільного
стану Запорізького міського
управління юстиції видано Свідоцтво
про народження,зроблено відповідний
актовий запис № 552.

Рішенням Орджонікідзевського
районного суду м. Запоріжжя від 19.10.2010
року шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_3
розірвано (а.с. 72).

23.09.2011 року рішенням
Орджонікідзевського районного суду м.
Запоріжжя з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3
стягнуто аліменти на утримання
неповнолітнього ОСОБА_8 у розмірі 14
частини від усіх видів доходу
щомісячно, але не менше 30% прожиткового
мінімуму на дитину відповідного віку,
починаючи з 03.12.2012 року і до повноліття
дитини (а.с. 71).

Згідно нотаріально посвідченого
приватним нотаріусом Запорізького
міського нотаріального округу ОСОБА_9
та зареєстрованого у реєстрі № 89
Договору купівлі-продажу від 26.01.2011
року, квартира, розташована за адресою:
АДРЕСА_1, належить на праві власності:
ОСОБА_5 91/100 частка та ОСОБА_3 - 9/100
часток. Відповідно витягу з реєстру
прав власності ОП ЗМБТІ, право
власності на квартиру зареєстровано в
ОП ЗМБТІ 16.05.2011 року, реєстровий номер
29969635 (а.с. 5-8).

Відповідно до ст. 356 ЦК України,
власність двох чи більше осіб із
визначенням часток у праві власності є
спільною частковою власністю.

Згідно ч.3 ст. 358 ЦК України, кожен із
співвласників має право на надання
йому у володіння та користування тієї
частини спільного майна в натурі, яка
відповідає його частці у праві
спільної часткової власності. У разі
неможливості цього він має право
вимагати від інших співвласників, які
володіють і користуються спільним
майном, відповідної матеріальної
компенсації.

Рішенням Комунарського районного суду
м. Запоріжжя від 04.04.2012 року відмовлено
у задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_3
про припинення права власності на
незначну частку у спільному майні та
задоволено зустрічний позов ОСОБА_3 про
вселення останньої та малолітнього
сина ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 28-34).
Зазначеним рішенням суду не вказано, в
яку саме кімнату необхідно вселити
ОСОБА_3, та якою саме кімнатою позивач
має користуватися відповідно до
ідеальної частки майна в праві
спільної часткової власності.

Згідно відповіді голови правління ЖБК
№340 «Весна-9» підставою для зняття
ОСОБА_3 та малолітнього ОСОБА_5 з
реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 стала
заява останньої від 24.08.2011 року та талон
про зняття з реєстрації. Зазначені
документи були надані до Комунарського
РВ м. Запоріжжя (а.с.90).

Відповідно до заяви ОСОБА_3 від 25.08.2011
року на ім'я начальника РРЦ ПРЕЖО №11
остання просить зареєструвати її та
сина ОСОБА_8 на підставі договору
купівлі-продажу (а.с 80), щ і було
здійснено у серпні 2011 року (а.с. 15).

Згідно п. 2.3 Інструкції про порядок
реєстрації місця проживання та місця
перебування фізичних осіб в Україні та
зразків необхідних для цього
документів, затвердженої наказом
Міністерства внутрішніх справ від
22.11.2012 року № 1077 та зареєстрованим у
Міністерстві юстиції України 18 грудня
2012 року за № 210922421, при проживанні
батьків за різними адресами для
реєстрації місця проживання дитини,
яка не досягла чотирнадцяти років
разом з одним з батьків надається
письмова згода другого з батьків та
довідка адресно-довідкового
підрозділу територіального органу
Державної міграційної служби України
за місцем його проживання, про те, що
дитина не зареєстрована разом з ним.

Проте, зазначений нормативний акт
набув чинності 18.12.2012 року і
відповідно до ст. 58 Конституції України
він не може бути застосований до
правовідносин, які виникли до цього
часу, а саме, 30.08.2011 року. На цей час
порядок реєстрації та перереєстрації
громадян України регулювався
нормамиЗакону України "Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні".

Відповідно до статті 3 Закону України
"Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні", де
даються визначення термінів, місце
проживання -
адміністративно-територіальна
одиниця, на території якої особа
проживає строком понад шість місяців
на рік, а реєстрація внесення
відомостей до паспортного документа
про місце проживання або місце
перебування із зазначенням адреси
житла особи та внесення цих даних до
реєстраційного обліку відповідного
органу спеціально уповноваженого
центрального органу виконавчої влади з
питань реєстрації.

Статтею 7 Закону України "Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні" від 11 грудня 2003
року, передбачено, що зняття з
реєстрації місця проживання
здійснюється протягом семи днів на
підставі заяви особи, запиту органу
реєстрації за новим місцем проживання
особи, судового рішення яке набрало
законної сили, про позбавлення права
власності на житлове приміщення або
права користування житловим
приміщенням, про виселення, про
визнання особи безвісно відсутньою або
оголошення її померлою.

Таким чином, зняття з реєстрації місця
проживання може бути здійснено на
підставі рішення суду виключно про:
позбавлення права власності на житлове
приміщення; позбавлення права
користування житловим приміщенням;
виселення; визнання особи безвісно
відсутньою; оголошення фізичної особи
померлою.

Отже, виходячи з того, що вказаний Закон
є спеціальним нормативно-правовим
актом, який регулює правовідносини,
пов'язані із зняттям з реєстрації місця
проживання, положення ст. 7 цього Закону
підлягають застосуванню до всіх
правовідносин, виникнення, зміна чи
припинення яких пов'язані з юридичним
фактом зняття з реєстрації місця
проживання. Тому, у разі будь-яких
обмежень у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном, власник має право вимагати
усунення відповідних перешкод,
зокрема, шляхом зняття особи з
реєстрації місця проживання,
пред'явивши разом з цим одну із таких
вимог: про позбавлення права власності
на житлове приміщення; про позбавлення
права користування житловим
приміщенням; про виселення, про
визнання особи безвісно відсутньою та
про оголошення фізичної особи
померлою.

Судом встановлено, що батьками
неповнолітнього ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1 є
ОСОБА_3 та ОСОБА_5.

У відповідності до вимог статей 3, 6, 7
Закону України "Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні" та ч. 4 ст. 29 ЦК
України місцем проживання малолітньої
дитини є місце проживання батьків.

Згідно ст. 8 Закону України «Про
охорону дитинства» діти - члени сім'ї
наймача або власника жилого приміщення
мають право користуватися займаним
приміщенням нарівні з власником або
наймачем.

З довідки МКП «Основаніє» № 1704 від
16.12.2013 року вбачається, що у квартирі
АДРЕСА_1 зареєстровані відповідач з
сином, батько дитини у цій квартирі не
зареєстрований (а.с. 58).

Статтею 41 Конституції України та ст.1
Першого протоколу до Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, до якої Україна приєдналася у
липні 1997 року відповідно до Закону
України «Про ратифікацію Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод 1950 року. Першого протоколу та
протоколів № 2,4,7 та її до Конвенції»
від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено
принцип непорушності права приватної
власності, який означає право особи на
безперешкодне користування своїм
майном та закріплює право власника
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним йому майном,
на власний розсуд вчиняти щодо свого
майна будь-які угоди, відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК
України).

Права власника квартири визначені ст.
383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які
передбачають право власника
використовувати житло для власного
проживання, проживання членів сім'ї,
інших осіб і розпоряджатися своїм
житлом на власний розсуд.

Відповідно до ст. 150 ЖК України
громадяни які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються для особистого
проживання і проживання членів їх
сімей і мають право розпоряджатися
цією власністю на свій розсуд.

За змістом ст. 405 ЦК України лише члені
сім'ї власника житла, які проживають
разом з ним, мають право на
користування цим житлом у
відповідності до вимог закону. При
цьому приміщення, яке вони мають право
займати, визначається самим власником.

Виходячи з аналізу змісту статей 1, 6, 9, 61
ЖК України в поєднанні з нормами
статті 29 ЦК України місцем постійного
проживання особи є жиле приміщення, в
якому особа постійно проживає, має
передбачені ст. 64 ЖК України права
користування цим приміщенням і на яке
за особою зберігається це право при
тимчасовій відсутності (у випадках
передбачених ст. 71 ЖК України). Місцем
проживання дитини до десяти років є
місце проживання її батьків або одного
з них, з ким вона проживає (ч. 4 ст. 29 ЦК
України).

Актом обстеження умов проживання від
16.01.2014 року, складеним представниками
комісії з питань захисту прав дитини
районної адміністрації Запорізької
міської ради по Комунарському району
встановлено, що спірній квартирі
АДРЕСА_1 зареєстровані, але не
проживають ОСОБА_3 разом зі своїм
неповнолітнім сином ОСОБА_8, відповідач
ОСОБА_5 взагалі в зазначеній квартирі
не зареєстрований і не проживає (а.с. 97).

У відповідності до ст. 39 ЦПК України
права, свободи та інтереси малолітніх
осіб віком до чотирнадцяти років, а
також недієздатних фізичних осіб
захищають у суді відповідно їхні
батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші
особи, визначені законом. Права,
свободи та інтереси неповнолітніх осіб
віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти
років, а також осіб, цивільна
дієздатність яких обмежена, можуть
захищати у суді відповідно їхні батьки,
усиновлювачі, піклувальники чи інші
особи, визначені законом. Суд може
залучити до участі в таких справах
неповнолітню особу чи особу, цивільна
дієздатність якої обмежена. Права,
свободи та інтереси особи, яка визнана
безвісно відсутньою, захищає опікун,
призначений для опіки над її майном.
Права, свободи та інтереси спадкоємців
особи, яка померла або оголошена
померлою, якщо спадщина ще ніким не
прийнята, захищає виконавець заповіту
або інша особа, яка вживає заходів щодо
охорони спадкового майна. Законні
представники можуть доручати ведення
справи в суді іншим особам.

Тому, позиція представника
відповідача з даного приводу є
законною і обґрунтованою, районна
адміністрація Запорізької міської
ради по Комунарському району м.
Запоріжжя, яка звернулась до суду з
позовом в інтересах малолітнього
ОСОБА_8 є неналежним позивачем.

Таким чином, приймаючи до уваги
зазначені норми законодавства та те, що
позивач не є законним представником
малолітнього та не є власником
нерухомого майна, де було проведено
реєстрацію дитини, то його право на
звернення до суду з такими вимогами
законодавством не передбачено, а дії
відповідача ніяким чином не порушують
прав за законних інтересів дитини.

Частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено,
що кожна особа має право звернутися до
суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу. Перелік способів захисту
цивільних прав та інтересів визначено
у ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Зокрема, у разі будь-яких обмежень у
здійсненні права користування та
розпорядження своїм майном, власник
має право вимагати усунення
відповідних перешкод, у тому числі
шляхом звернення до суду за захистом
свого майнового права, зокрема із
позовом про усунення перешкод у
користуванні власністю.

Позивачем невірно обрано спосіб
захисту нібито порушеного права дитини
на спірну квартиру шляхом пред'явлення
позову про скасування реєстрації
малолітньої дитини у даній квартирі та
з урахуванням того, що питання про
зняття особи з реєстраційного обліку
залежить, зокрема, від вирішення
питання про право користування такої
особи житловим приміщенням відповідно
до норм житлового чи цивільного
законодавства, належним чином не
визначився із наявністю правових
підстав для можливості задоволення
саме таких позовних вимог.

З урахуванням викладеного, суд,
вивчивши усі докази по справі,
заслухавши сторони вважає, що права
третьої особи - ОСОБА_5 не порушено, дії
ОСОБА_3 щодо реєстрації себе та свого
неповнолітнього сина ОСОБА_8 є
законними, тому у задоволенні позову
необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.
41 Конституції України, Першим
протоколом до Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод,
Законом України «Про ратифікацію
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод», 1950 року, ст.ст.
3,7 Закону України «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в України», ст. 8 Закону
України «Про охорону дитинства»,
ст.ст.16, 29, 316, 317, 319, 321,356, 358, 383, 405 ЦК
України, ст.ст. 1,6, 9, 61,64,71,150 ЖК України,
ст.ст. 10, 11, 57, 58, 60, 169, 209, 212-215 ЦПК України,
суд, -

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову районної
адміністрації Запорізької міської
ради по Комунарському району, яка діє в
інтересах малолітнього ОСОБА_8 до
ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_5, відділ по
Комунарському району служби
(управління) у справах дітей
Запорізької міської ради, МКП
«Основаніє», Державна міграційна
служба України в Запорізькій області
про визнання реєстрації незаконною, її
скасування та зобов'язання відповідача
зареєструвати малолітню дитину за
попереднім місцем - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
Запорізької області через
Комунарський районний суд м. Запоріжжя.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя
Р.С.Холод