Головуючий суду 1 інстанції - Антоненко
Доповідач - Соловецй Р.С.
Провадження № 22ц/782/600/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області в
складі:

головуючого - судді Соловей
Р.С.,

суддів Медведєвої Л.П., Пащенко
Л.В.

при секретарі Арутюнян Р.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Луганську справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Ленінського районного суду
міста Луганська від 25 грудня 2013 року

у цивільній справі за позовом ПАТ
Комерційний банк «ПриватБанк» до
ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за
кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

В січні 2013 року позивач ПАТ КБ
«ПриватБанк» (далі - Банк) звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2 та,
посилаючись на порушення останньою
зобов'язань за кредитним договором б/н
від 12.03.2007 р. (далі - Кредитний договір) і
на правові підстави своїх вимог, просив
стягнути з відповідачки
заборгованість за кредитним договором
у розмірі 25 947,29 грн. та судові витрати
по сплаті судового збору у розмірі 259,47
грн. Вказана сума заборгованості
складається з наступних складових: 8
781,10 грн. - заборгованість за кредитом; 11
766,39 грн. - заборгованість по відсотках
за користування кредитом; 3 688,02 грн. -
заборгованість по комісії за
користування кредитом; 500 - штраф
(фіксована частина); 1 211,78 грн. - штраф
(процентна складова).

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги
ПАТ КБ «ПриватБанк» задоволено
частково, стягнуто з відповідачки на
користь позивача заборгованість у
розмірі 25 447,29 грн., за кредитним
договором б/н від 12.03.2007 р., а також
судові витрати по сплаті судового
збору у розмірі 259,47 грн.

Відповідачка ОСОБА_2, вважаючи вказане
рішення суду необґрунтованим,
ухваленим з порушенням і неправильним
застосуванням норм матеріального
права, з висновками, що не відповідають
обставинам справи, просила це рішення
скасувати та ухвалити нове, яким
відмовити ПАТ КБ «ПриватБанк» у
задоволенні позовних вимог;
застосувати спеціальний строк
позовної давності у відповідності до
ст. ст. 258, 267 ЦК України до спірних
правовідносин в частині стягнення
неустойки - штрафу, та загальний строк
позовної давності до інших позовних
вимог.

Вислухавши доповідь судді, пояснення
апелянта, її представника,
представника позивача, дослідивши
письмові докази у справі, обговоривши
доводи апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду, колегія суддів вважає апеляційну
скаргу такою, що не підлягає
задоволенню.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність
та обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним та
обґрунтованим, тобто, суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом,
ухваливши рішення на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення відповідає вказаним вимогам.

Судом у справі правильно встановлено
фактичні обставини щодо укладання
12.03.2007 р. між сторонами Кредитного
договору, за яким відповідачка
отримала від Банку кредит у вигляді
встановленого кредитного ліміту 4 400
грн. на платіжну картку у розмірі із
сплатою відсотків за користування
кредитом у розмірі 36 % на рік на суму
залишку з кінцевим терміном
повернення, що відповідає строку дії
картки (а. с. 9 - 13).

Задовольняючи частково позовні вимоги
Банку, суд в оскаржуваному рішенні
керувався положеннями ст. ст. 525, 526, 551 ч.
3, 611, 625, 1054 ч. 1 Цивільного кодексу
України, та виходив з того, що
відповідачка належним чином не
виконала покладені на неї зобов'язання
за Кредитним договором, у зв'язку з чим
за нею утворилась заборгованість у
зазначеному позивачем розмірі.
Посилання відповідачки на те, що вона
не отримувала кредитну картку та не
користувалась кредитними коштами, не
прийняті до уваги суду у зв'язку з їх не
доведеністю та спростуванням наявними
в матеріалах справи письмовими
доказами, наданими позивачем. Разом з
тим, суд, беручи до уваги знаходження на
утриманні відповідачки сина, що є
інвалідом дитинства, вважав за можливе
зменшити суму заборгованості за
рахунок штрафу у розмірі 500 грн.

Колегія суддів погоджується з
висновками суду першої інстанції в
оскаржуваному рішенні, оскільки вважає
їх такими, що відповідають нормам
матеріального права та встановленим
фактичним обставинам.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України
передбачено, що за кредитним договором
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Згідно із ч. 1 статті 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства. Статтею 530 ЦК визначено,
якщо у зобов'язанні встановлений
строк (термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).
Відповідно до статті 629 ЦК України
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Укладення Кредитного договору між
сторонами підтверджується письмовими
доказами: заявою позичальника та
Умовами і Правилами надання
банківських послуг (а. с. 11 - 13).

У зв'язку з невиконанням відповідачкою
ОСОБА_2 зобов'язань за Кредитним
договором станом на 31.12.2013 р. за нею
утворилась заборгованість в розмірі 25
947,29 грн., яка складається з
заборгованості за кредитом - 8 781,10 грн.,
заборгованості по процентах за
користування кредитом - 11 776,39 грн.,
заборгованості по комісії за
користування кредитом - 3 688,02 грн., а
також штрафів, передбачених умовами
договору у розмірі 500 грн. (фіксована
ставка) та 1 211,78 грн. (процентна
складова). Заборгованість
підтверджується наданим до справи
позивачем розрахунком (а. с. 4 - 8).

Колегія суддів вважає безпідставними
доводи апелянта щодо того, що банком
порушено її права як споживача, на що не
звернув уваги суд та не застосував
приписів п. 4 ч. 1 ст. 5, п. 2 ч. 2 ст. 11, ст. 23
Закону України «Про захист прав
споживачів» щодо права споживача на
необхідну, доступну, достовірну та
своєчасну інформацію про продукцію, її
кількість, асортимент, про кредитні
умови (зокрема, тип відсоткової ставки,
суму, на яку може бути виданий кредит,
орієнтовну сукупну вартість кредиту, ,
строк, на який може бути одержано
кредит, тощо), а також приписів ч. 1 ст. 627
Цивільного кодексу України.

У пункті 2 Умов та Правил надання
банківських послуг зазначено, що
договір складається із заяви, пам'ятки
клієнта, Умов та правил надання
банківських послуг, а також тарифів (а.
с. 10).

У заяві про отримання кредиту від 12.03.2007
р. ОСОБА_2 своїм підписом підтвердила,
що її ознайомлено, і вона погоджується
з Умовами та Правилами надання
банківських послуг, Правилами
користування платіжною карткою і
Тарифами банку, які складають між нею
та банком договір про надання
банківських послуг. Її підпис, в даному
випадку, свідчить про прийняття та
згоду зі всіма умовами,
запропонованими банком.

Отже, всю необхідну, доступну,
достовірну та своєчасну інформацію при
укладенні Кредитного договору, на
думку колегії суддів, ОСОБА_2 отримала.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України встановлено,
що відповідно до статті 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

У справі, як зазначено вище,
встановлено, що сторонами, тобто Банком
та відповідачкою ОСОБА_2 у справі
Кредитний договір було укладено,
підписано обома сторонами.
Відповідачка підписала без жодних
зауважень запропонований банком
договір. Є підстави вважати, що
відповідачка проявила власне
волевиявлення при підписанні
Кредитного договору і погодилась з
усіма його умовами.

Отже, колегія суддів не вбачає порушень
прав позивачки як споживача на
отримання всієї необхідної інформації
при отриманні кредиту та щодо її
вільного волевиявлення при укладанні
договору.

Не заслуговують на увагу доводи
апелянта з посиланням на п. 4 ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів» щодо обов'язку
кредитодавця довести, що один з
оригіналів договору був підписаний
споживачем та був йому переданий,
оскільки, як було вже зазначено вище,
договір нею було підписано.

Слід зазначити в цій частині, що
позовних вимог про оспорювання
дійсності Кредитного договору
апелянтом не заявлялось.

Крім того, позивачем надано в якості
доказу виписки з особового рахунку (а.
с. 54 - 59), з яких вбачається користування
апелянтом ОСОБА_2 кредитними коштами,
наданими їй банком на картрахунок.
Остання підтвердила тим самим свої
наміри щодо вступу у правовідносин з
Банком. Рух коштів на картрахунку
здійснювався, зокрема, шляхом
проведення таких операцій, як оплата
товару, видача готівки, надходження
готівки.

Доводи апелянта про те, що з наданих
позивачем документів не вбачається
укладення нею кредитного договору на
суму 8 700 грн., суд до уваги не приймає,
оскільки збільшення кредитного ліміту
на картрахунку відповідачки понад суму
4 400 грн. передбачено Умовами договору.

Відповідно до п. 5 Умов Банк залишає за
собою право в односторонньому порядку,
за власним рішенням та без
попереднього повідомлення клієнта
змінювати розмір наданого на картку
кредитного ліміту. З такими умовами
погодилась відповідачка, що
підтверджується рухом грошових коштів
по особовому рахунку з використанням
нею суми понад встановлений первісний
ліміт. Отже, Банк мав підстави для
нарахування відсотків за користування
кредитом у відповідності з Умовами
договору, виходячи із збільшеної суми
наданих кредитних коштів, а не
обмежуватись нарахуванням 3% річних на
суму, що перевищує 4 400 грн.

Апелянт посилається на ненадання
позивачем розрахунку щодо нарахування
процентів на суму кредиту, що перевищує
кредитний ліміт у 4 400 грн., однак це
спростовується матеріалами справи,
оскільки розрахунок заборгованості за
Кредитним договором станом на 31.12.2012 р.,
що міститься в матеріалах справи,
здійснений з урахуванням вже
збільшеної суми наданих кредитних
коштів (а. с. 4 - 8).

Вимоги щодо стягнення з позичальника
неустойки у вигляді штрафу передбачено
у п.8.6 цього Умов договору (а. с. 11,
зворот).

Вимоги щодо застосування строку
позовної давності, заявлені апелянтом
та її представником, не підлягають
задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки. Відповідно до п. 1
ч. 2 ст. 258 ЦК України, до вимог про
стягнення неустойки (пені, штрафу)
застосовується позовна давність в один
рік.

Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, яка його порушила
(ч. 1 ст. 261 ЦК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 261 ЦК України
перебіг позовної давності за
зобов'язаннями з визначеним строком
виконання починається зі спливом
строку виконання.

Разом з тим, із настанням певної події,
яка має юридичне значення,
законодавець пов'язує термін, який
визначається календарною датою або
вказівкою на подію, яка має неминуче
настати (ст. ст. 251, 252 ЦК України).

Відповідно до п. 9.3 Умов картрахунки
відкриті на невизначений строк, за
виключенням настання умов, викладених
у п. п. 9.6 та 9.7.

Згідно п. 9.6 Умов при відсутності на
картці грошових коштів у розмірі,
достатньому для оплати послуг банку
для продовження дії карти та при
ненадходженні грошових коштів на
картку протягом 3 місяців з часу спливу
дії карти, банк стягує комісію за
обслуговування рахунку відповідно до
діючих тарифів. Вказана комісія
стягується банком після спливу
вказаного в цьому пункті строку,
щомісячно. У разі якщо залишок на
Картрахунку менше розміру комісії,
встановленої тарифами Банку, то розмір
комісії за обслуговування Картрахунку
встановлюється у розмірі залишку
коштів на картрахунку держателя. При
нульовому залишку коштів на
неактивному картрахунку останній
закривається.

Пунктом 9.12 Умов передбачено, що договір
діє протягом 12 місяців з дня
підписання. Якщо протягом цього строку
жодна зі сторін не повідомила іншу
сторону про припинення дії договору,
він автоматично лонгується на такий же
строк.

Отже, оскільки Банк не отримав
повідомлення про припинення дії
договору від позичальниці 12.03.2008 р.,
Кредитний договір був пролонгований
відповідно до 12.03.2009 р. та надалі у
відповідності до п. 9.12 договору. Дані
про припинення дії договору в
матеріалах справи відсутні.

З огляду на зазначене правовідносини
між позивачем і відповідачем тривають
відповідно до п. 9.3 та 9.12 Умов, у зв'язку
з чим не можуть бути застосовані
положення цивільного законодавства
про позовну давність.

Посилання апелянта, як на підставу для
відмови у задоволенні позовних вимог,
на положення ст.11 Закону України «Про
захист прав споживачів», якою
кредитодавцю заборонено вимагати
повернення споживчого кредиту, строк
давності якого минув, не можна вважати
правильним, оскільки вказані приписи
закону стосуються позасудового
порядку повернення споживчого кредиту
і спрямовані на те, щоб встановити
судовий контроль за вирішенням таких
вимог кредитодавця з метою захисту
прав споживача як слабшої сторони
споживчого кредиту. Наведена правова
позиція міститься у постанові
Верховного Суду України від 20.11.2013 року
( справа 6-126цс13), прийнятій за
наслідками розгляду заяви про перегляд
судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом (
судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах , яка за
правилом ст. 360-7 ЦПК України є
обов'язковою для всіх судів України.

Крім того, вимоги щодо застосування
позовної давності не були заявлені
відповідачкою у суді першої інстанції.
Апеляційний суд діє в межах
повноважень, визначених у ч. 1 ст. 303 ЦПК
України щодо перегляду рішень, і доводи
щодо юридичної необізнаності апелянта
прийняті бути не можуть.

Колегія суддів не приймає до уваги
пояснення апелянта у судовому
засіданні щодо того, що вона не
отримувала від банку платіжну картку
та грошей з відкритого особового
рахунку, а також, що в квитанціях по
внесенню готівки за платіжними
картками (а. с. 60 - 62) вказано дані не її
паспорта. По-перше, вказані пояснення
не є доводами апеляційної скарги. Крім
того, вище вже було зазначено, що
користування відповідачкою платіжною
картою та грошовими коштами з
відкритого на її ім'я особового рахунку
підтверджено доказами.

Виходячи з викладеного, колегія суддів
вважає, що доводами апелянта висновки
суду у оскаржуваному рішенні не
спростовуються. Суд першої інстанції
правильно встановив правовідносини, що
склалися між сторонами у справі, норми
цивільного права, якими вони
регулюються, об'єктивно та повно
дослідив фактичні обставини у справі,
дав належну оцінку наданим доказам та
дійшов правильного висновку про
задоволення позовних вимог позивача.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Оскільки оскаржуване рішення суду
відповідає вимогам норм матеріального
права, порушень процесуального
законодавства при розгляді справи та
прийнятті рішення не встановлено,
колегія суддів вважає за необхідне
апеляційну скаргу відхилити, а
оскаржуване рішення залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду
міста Луганська від 25 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
чинності з моменту проголошення, та
може бути оскаржена у касаційному
порядку протягом двадцяти днів
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: