22-ц/772/136/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Овсюк Є. М.Категорія:
21Доповідач: Марчук В. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" січня 2014 р. м. Вінниця 13 січня 2014
року колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Вінницької області в складі:

Головуючого: Марчук В.С.

Суддів: Шемети Т.М., Матківської М.В.

При секретарі: Сніжко О.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду Вінницької області
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Вінницького міського суду Вінницької
області від 20 листопада 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання недійсним договору дарування
квартири, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовною заявою про визнання
недійсними правочинів, пов`язаних з
оформленням та підписанням договорів
дарування, у якій просив суд визнати
недійсним договір дарування житлової
квартири АДРЕСА_1, укладений 07.04.2013 року
між ОСОБА_3 та її донькою ОСОБА_5,
посвідчений державним нотаріусом
міської державної нотаріальної
контори, а також зобов`язати державні
органи скасувати реєстрацію
зазначеного договору дарування. Свої
вимоги позивач мотивував тим, що за
договором позики від 08.05.2012 року він
позичив 28600 грн. ОСОБА_6, який мав
повернути зазначені кошти частинами до
08.11.2012 року. У жовтні місяці 2012 року
ОСОБА_6 помер і залишок боргу склав 24300
грн., тому ОСОБА_2 змушений був
звертатися до суду з позовом про
стягнення боргу за договором позики зі
спадкоємців. І рішенням Вінницького
міського суду Вінницької області від
10.06.2013 року по справі №127/2216/13-ц позов
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_7 було
задоволено. Вирішено стягнути з
відповідачів на користь позивача борг
за договором позики грошей, укладеним
08.05.2012 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_6, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_1, як зі спадкоємців
за законом, у сумі по 12150 грн. з кожного
але у межах вартості майна, одержаного
у спадщину.

03.04.2013 року тим же Вінницьким
міським судом по справі №127/2216/13-ц була
постановлена ухвала про забезпечення
позову, а 05.04.2013 року було відкрите
виконавче провадження Вінницьким МУЮ
та винесена постанова про накладення
арешту на майно боржника.

Проте, 09.04.2013 року основна частина
спадку, а саме: частка квартири, яка
належала боржнику - покійному ОСОБА_6,
під час дії постанови від 05.04.2013 року
була незаконно подарована ОСОБА_3 своїй
дочці ОСОБА_5

Позивач вважає, що даний договір
дарування укладений ОСОБА_3 з метою
уникнення звернення стягнення на майно
і тому є удаваним.

Крім того, цей правочин, на думку
позивача, не мав бути зареєстрованим,
бо він вчинений з порушенням права
власності ОСОБА_7 на її частину
квартири. Саме з цих підстав позивач
просив суд визнати недійсним договір
дарування квартири.

Заочним рішенням Вінницького
міського суду Вінницької області від
20.11. 2013 року у задоволенні позову
відмовлено за недоведеністю позовних
вимог.

Позивач ОСОБА_2, не погодившись з
рішенням суду першої інстанції,
оскаржив його в апеляційному порядку,
як юридично необґрунтоване. Просить
скасувати дане рішення та направити
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
вважає, що апеляційна скарга до
задоволення не підлягає, виходячи з
наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним та обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене
на основі повно і всебічно з`ясованих
обставинах, на які сторони посилаються
як на підставу своїх вимог і
заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Судом першої інстанції
встановлено, що за договором позики від
08.05.2012 року ОСОБА_6 позичив у ОСОБА_2 28600
грн. з кінцевим строком повернення
позики 08.11.2012 року. Фактично було
повернуто ОСОБА_2 ОСОБА_6 лише 4300 грн. і
ІНФОРМАЦІЯ_1 позичальник помер. Після
смерті боржника, ОСОБА_2 звернувся у суд
з позовом про стягнення боргу за
договором позики до спадкоємців
покійного - дружини ОСОБА_3 і дочки
ОСОБА_7

Рішенням Вінницького міського
суду Вінницької області від 10.06.2013 року
було задоволено позов ОСОБА_2 та
стягнуто з ОСОБА_3 і ОСОБА_7 на його
користь борг за договором позики у сумі
по 12150 грн. з кожного, як зі спадкоємців,
які прийняли спадщину відповідно до
норми ч.1 ст.1261 ЦК України, оскільки
ОСОБА_3, ОСОБА_7 та покійний ОСОБА_6 на
час відкриття спадщини були
зареєстровані по АДРЕСА_1, а заяв про
відмову від прийняття спадщини
спадкоємці до третьої Вінницької
державної нотаріальної контори не
подавали.

Зазначені обставини встановлені
вказаним рішенням Вінницького
міського суду Вінницької області від
10.06.2013 року по справі за позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_3 та ОСОБА_7 про стягнення боргу
за договором позики, яке набуло
законної сили 21.06.2013 року ( а/с 14) і
відповідно до норми ч.3 ст.61 ЦПК України,
доказуванню не підлягають.

Далі суд вказав, що 07.04.2013 року
ОСОБА_3, яка вступила у спадщину після
смерті свого чоловіка ОСОБА_6,
подарувала належну їй частку квартири
своїй дочці ОСОБА_5

Такий виклад обставин щодо
договору дарування квартири, вчиненого
ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 є
неправильним, він суперечить самому
договору.

По-перше: договір дарування
квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3 було вчинено
09.04.2013 року.

По-друге: ОСОБА_3 подарувала
ОСОБА_5 не частку квартири, а всю
зазначену квартиру, яка, як видно з того
ж договору дарування, належала
дарувальнику на підставі договору
купівлі-продажу квартири, посвідченого
приватним нотаріусом Вінницького
міського нотаріального округу - ОСОБА_11
4 жовтня 2007 року за реєстровим номером
1654, зареєстрованого КП «Вінницьке
обласне об`єднане бюро технічної
інвентаризації» і записаного у
реєстрову книгу за №639 з реєстровим
номером 1863 від 12 жовтня 2007 року (а/с 47).

Зазначений договір дарування
дійсно відповідає вимогам, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, викладеним у ст. 203 ЦК
України та нормам ст.ст. 717, 719 ЦК
України, виходячи з наступного.

На думку позивача, вказаний
договір є удаваним тому, що він
вчинений з метою уникнення правочину
повернення боргу за договором позики
відповідно до судового рішення.

Таке трактування поняття
«удаваного правочину» є неправильним.
Згідно ч.1 ст. 235 ЦК України, удаваним є
правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили.

Відповідно до норми ч. 1 ст. 202 ЦК
України, правочином є дія особи,
спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов`язків. Повернення боргу за
рішенням суду це не правочин, а
виконання рішення суду.

Щодо порушення права власності ОСОБА_7
на її частину квартири, то ця обставина
нічим не підтверджується. Як уже було
вказано, квартира АДРЕСА_1, яку ОСОБА_3
подарувала ОСОБА_5, належала
дарувальнику на підставі договору
купівлі-продажу квартири, посвідченого
приватним нотаріусом Вінницького
міського нотаріального округу - ОСОБА_11
4 жовтня 2007 року за реєстровим номером
1654, зареєстрованого КП «Вінницьке
обласне об`єднане бюро технічної
інвентаризації» і записаного у
реєстрову книгу за №639 з реєстровим
номером 1863 від 12 жовтня 2007 року (а/с 47).

У матеріалах справи відсутні
будь-які докази, які б вказували на те,
що зазначена квартира належала комусь
іншому крім ОСОБА_3, як і те, що вона
входила до складу спадщини, відкритої
внаслідок смерті ОСОБА_6.

Виходячи з норми ч.1 ст.10 ЦПК
України, цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. І ч.3 ст. 10 та ч.1 ст. 60 ЦПК України
говорять про те, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень. Говорячи у
позовній заяві, що частина вказаної
квартири належала боржнику, а саме -
покійному ОСОБА_6 та стала спадковим
майном після смерті ОСОБА_6, позивач мав
довести зазначені обставини, що ним не
було зроблено.

Реєстрація місця проживання
покійного боржника у спірній квартирі,
як і факт проживання у ній, не є доказом
його права власності на цю квартиру чи
її частину.

А, оскільки позивачем не доведено
тих обставин, що квартира була
спадковим майном, то за рахунок цієї
квартири не може бути повернутий борг
спадкодавця по рішенню Вінницького
міського суду Вінницької області від
10.06.2013 року.

Стосовно ухвали Вінницького
міського суду від 03.04.2013 року про
забезпечення позову, то відповідно до
неї було накладено арешт на майно, що
належало ОСОБА_6, який мешкав по АДРЕСА_1
на суму позовних вимог - 24300 грн. (а/с16).

А, як уже було зазначено, спірна
квартира належала ОСОБА_3 згідно
договору купівлі-продажу від 4 жовтня
2007 року, тому і була відсутня заборона
на відчуження вказаної квартири на
момент укладення договору її
дарування.

Таким чином, суд дійшов правильного
висновку про недоведеність позовних
вимог позивачем та про необхідність
відмови у задоволенні позову.

Виходячи з викладеного, рішення суду
першої інстанції ухвалене з
додержанням норм матеріального та
процесуального права і доводи
апеляційної скарги його не
спростовують, тому апеляційну скаргу
необхідно відхилити, а судове рішення
залишити без змін.

На підставі наведеного та керуючись
ст.ст. 307,303, 308,313, 314,315,317,319 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 20 листопада 2013
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду Вінницької
області набирає законної сили з
моменту її проголошення та з цього ж
часу може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом 20 днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді/підписи/

З оригіналом вірно

суддя:
В.С. Марчук