Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/2268/14
Головуючий у 1 інстанції:
Суддя-доповідач: Боєва
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати
з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Запорізької області
у складі:

Головуючого: Боєвої
В.В.,

Суддів
Денисенко Т.С., Коваленко А.І.,

При секретарі:
Хомяк К.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Запоріжжя від 01 квітня 2014 року за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа
ОСОБА_4 про стягнення аліментів на
утримання матері,

В С Т А Н О В И Л А :

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернулася
до суду з позовом до ОСОБА_3 про
стягнення аліментів на утримання
матері.

В позові позивач зазначала, що з 13.11.1974
року вона перебуває в шлюбі з ОСОБА_5,
має повнолітнього сина ОСОБА_3 Вона
досягла віку 62 роки, не працює впродовж
останніх семи років, інших доходів,
крім пенсії за віком не має, тому її
матеріальне становище є нужденним.

Відповідач працює в ПАТ «Мотор-Січ»,
отримує заробітну плату в сумі близько
2000 грн., аліменти нікому не платить,
однак матеріальної допомоги їй не
надає, хоча зобов'язаний це робити.

Посилаючись на ці обставини, просила
стягнути з відповідача на її користь
аліменти на її утримання в розмірі 1/4
частини від усіх видів його доходів,
починаючи з дня подачі позову до суду
до зміни матеріального та сімейного
стану сторін.

В процесі розгляді справи, позивач
уточнила свої позовні вимоги та
просила стягнути з відповідача на її
користь аліменти на її утримання в
розмірі 1/6 частини від усіх видів його
доходів, починаючи з дня подачі позову
до суду до зміни матеріального та
сімейного стану сторін.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 01 квітня 2014 року
в задоволені позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на незаконність та
необґрунтованість, порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, просить рішення суду скасувати
та ухвалити нове рішення, яким позовні
вимоги задовольнити в повному обсязі.

В засідання суду апеляційної інстанції
учасники процесу не з'явилися.
Належним чином повідомлені про час і
місце розгляду справи, про причини
неявки суд не повідомляли. З огляду на
частину 2 статті 305 ЦПК України, якою
передбачено, що неявка сторін або
інших осіб, які беруть участь у справі,
належним чином повідомлених про час і
місце розгляду справи, не перешкоджає
розглядові справи, судова колегія
ухвалила розглядати справу за
відсутності учасників процесу.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги і вимог, заявлених в суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
постановити ухвалу про відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

У відповідності до статті 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

При вирішенні спору суд першої
інстанції вірно посилався на положення
статті 202 СК України згідно якої
повнолітні дочка, син зобов'язані
утримувати батьків, які є
непрацездатними і потребують
матеріальної допомоги.

Також, виходячи з положень частини 1
статті 10 СК України, якою визначено,
якщо певні сімейні відносини не
врегульовані цим Кодексом, іншими
нормативно-правовими актами або
домовленістю (договором) сторін, до них
застосовуються норми цього Кодексу,
які регулюють подібні відносини
(аналогія закону), суд першої інстанції
правильно застосував до даних
правовідносин приписи частин 1, 4
статті 75 СК України згідно яких
дружина, чоловік повинні матеріально
підтримувати один одного. один із
подружжя є таким, що потребує
матеріальної допомоги, якщо заробітна
плата, пенсія, доходи від використання
його майна, інші доходи не забезпечують
йому прожиткового мінімуму,
встановленого законом.

Відмовивши в задоволенні позову
ОСОБА_2, суд виходив з того, що позивач
отримує пенсію в розмірі 1915 грн. 24 коп.,
розмір якої є значно вищим, ніж
показник прожиткового мінімуму в
Україні. Крім того, позивачка
перебуває у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_5, який також отримує пенсію, а
також має повнолітню доньку, до якої
позов не заявляла. Відповідач ОСОБА_3
має заробітну плату 2000 грн. та у нього
на утриманні двоє неповнолітніх дітей.

Суд виходив з того, що потреба у
матеріальній допомозі означає
недостатність коштів, необхідних для
підтримання нормальної
життєдіяльності особи, а тому потреба в
матеріальній допомозі має
визначатися відповідно до
встановленого законом прожиткового
мінімуму, а тому дійшов висновку, що
позивачем ОСОБА_2 не доведено того
факту, що вона потребує матеріальної
допомоги.

Основні доводи апеляційної скарги
полягають в тому, що суд першої
інстанції не врахував, що розмір
пенсії позивача не забезпечує її
потреби на продукти харчування ліки
тощо, чоловік позивача витрачає
пенсію на квартплату і комунальні
послуги, тобто, не можу надавати
допомогу дружині. Також суд не взяв до
уваги, що відповідач ОСОБА_3 визнавав
позов, а інтереси його дітей не
порушуються у разі задоволення позову,
оскільки на дітей за рішенням
Шевченківського райсуду м. Запоріжжя
від 03.03.2014 року стягнуто аліменти в
розмірі 1/3 частини з усіх видів доходів
ОСОБА_3

Проте, такі доводи апеляційної скарги
є неспроможними з огляду на наступне.

Відповідно до статті 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Частиною 1 статті 202 СК України
передбачено, що повнолітні дочка, син
зобов'язані утримувати батьків, які є
непрацездатними і потребують
матеріальної допомоги.

При вирішенні питання про стягнення
аліментів на батьків слід враховувати,
що вказане право батьків, якому
кореспондує обов'язок повнолітніх
дітей виникає за наявності двох умов:
непрацездатності батьків та наявності
у них потреби у матеріальній допомозі і
не залежить від майнового стану
повнолітніх дочки, сина. Звільнення від
обов'язку утримувати матір, батька та
обов'язку брати участь у додаткових
витратах можливі лише коли буде
встановлено, що мати, батько ухилялися
від виконання своїх батьківських
обов'язків, що передбачено частиною 1
статті 204 СК України.

Відповідно до статті 201 СК України
визначено обов'язкові умови та
підстави покладення на дітей обов'язку
утримувати своїх батьків: діти досягли
вісімнадцяти років; батьки є
непрацездатними за віком або за станом
здоров'я; батьки потребують
матеріальної допомоги; відсутні
обставини для звільнення дітей від
обов'язку утримувати своїх батьків.

Таким чином, моментом виникнення
обов'язку утримувати своїх батьків є
наявність усіх перерахованих умов.

Необхідність матеріальної допомоги
визначається в кожному конкретному
випадку в залежності від матеріального
становища батьків. До уваги
приймається отримання батьками пенсії,
державних пільг, субсидій, наявність у
батьків майна, що може приносити дохід
тощо.

Сам факт непрацездатності батьків не є
безумовною підставою для виникнення у
дітей обов'язку надання їм утримання -
стан непрацездатності має
супроводжуватися необхідністю
отримувати сторонню матеріальну
допомогу. Тобто, батьків слід визнавати
такими, що потребують матеріальної
допомоги. Свідченням такої потреби є
отримання матір'ю чи батьком доходів,
які є меншими за прожитковий мінімум.
Згідно діючого законодавства, держава
забезпечує необхідним утриманням
непрацездатних осіб - пенсією за віком,
пенсією з інвалідності, державною
допомогою тощо. Тому при вирішенні
спору необхідно враховувати розмір
такого державного утримання і ставити
його у залежність із прожитковим
мінімумом.

Згідно з ч. 2 ст. 205 СК України при
визначенні розміру аліментів на
непрацездатних батьків необхідно
враховувати можливість отримання ними
матеріальної допомоги від інших дітей,
до яких не пред'явлено позову про
стягнення аліментів, а також від
дружини, чоловіка та своїх батьків.

Судова колегія вважає, що суд першої
інстанції при вирішенні спору діяв у
відповідності до вимог статей 212, 213 ЦПК
України та правильно застосував
вищевикладені норми матеріального
права.

Встановлено, що позивач ОСОБА_2 є
пенсіонером та відповідно до довідки №
291 від 16.01.2014 року перебуває на обліку в
Управлінні Пенсійного фонду України в
Шевченківському районі м. Запоріжжя як
пенсіонер за віком при повному стажі та
отримує пенсію в розмірі 1915 грн. 24 коп.
(а. с. 13).

Розмір пенсії, який одержує позивач (1915
грн. 24 коп.) більший ніж встановлені
Законом України «Про Державний бюджет
України на 2013 рік» та Законом України
«Про Державний бюджет України на 2014
рік» суми прожиткового мінімуму.

Позивачем надано довідку про
перебування на диспансерному обліку в
Комунальному закладі «Центр первинної
медико-санітарної допомоги № 2» з
діагнозом: багато вузловий зоб 0-І обох
долів, еуттеріоз, ДДПП; вертоброгенна
люмболгія, хронічна течія зліва;
остеохондроз поперекового відділу
хребта; деформуючий остеоартроз кісток
стоп; хронічний холецистит у стадії
декомпенсації, хронічний панкреатит у
стадії ремісії та чеки про придбання
нею ліків в період з 14.01.2014 року по 16.01.2014
року (а. с. 29-31).

Позивач ОСОБА_2 перебуває у шлюбі з
ОСОБА_5, який є пенсіонером, отримує
гарантований державою дохід у вигляді
пенсії (розмір якої позивач не вказала)
та проживає разом з ним за адресою:
АДРЕСА_1 (а. с. 35-38).

У позивача окрім сина - ОСОБА_3 - є
повнолітня донька ОСОБА_6 В
апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2
вказувала, що у її доньки є малолітня
дитина, донька перебуває у відпустці за
доглядом за дитиною, а тому не може
надавати допомогу матері (а. с. 39 - 42; 70).

Відповідач ОСОБА_3 працює в ПАТ «Мотор
Січ», отримує заробітну плату в розмірі
2000 грн., перебуває в шлюбі з ОСОБА_4 Від
шлюбу мають двох неповнолітніх дітей -
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_2 (а. с. 19-21).

З огляду на вищевикладене судова
колегія вважає, що висновок суду першої
інстанції про недоведеність позовних
вимог ОСОБА_2 щодо наявності у неї
потреби у матеріальній допомозі
відповідають обставинам справи та
вимогам закону.

Інші доводи апеляційної скарги є
такими, що не спростовують висновків
суду першої інстанції, а лише
відображують позицію позивача,
висловлену в ході розгляду справи і
полягають лише в переоцінці доказів,
які належним чином перевірені і
оцінені судом першої інстанції і не
доводять порушення судом першої
інстанції норм процесуального і
матеріального права.

За таких обставин судова колегія
вважає, що підстав для скасування
рішення суду першої інстанції не
вбачається.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 01 квітня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте може бути
оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: