Номер провадження: 22-ц/785/3259/14
Номер справи місцевого суду: 2-5934/11
Головуючий у першій інстанції Салтан
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.04.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області у складі:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів
Процик М.В., Доценко Л.І.,

при секретарі судового засідання
Булгак Х.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 30 січня 2014 року по цивільній
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_2 про визнання майно
спільною сумісною власністю, поділу
спільного подружнього майна,
витребування майна, -

ВСТАНОВИЛА:

До Київського районного суду м. Одеси
звернувся ОСОБА_6 з позовом до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_2 про визнання квартири
АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю та
поділ вказаного спільного подружнього
майна, який в процесі розгляду було
уточнено (т.1, а.с. 3-5, 50-53).

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 30 січня 2014 року було
задоволено позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_2 про визнання майно
спільною сумісною власністю, поділу
спільного подружнього майна,
витребування майна. Встановлено факт
мешкання однією сім'єю ОСОБА_6 та ОСОБА_7
з вересня 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року.
Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною
сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_7.
Витребувано майно, а саме квартиру
АДРЕСА_1 у набувача ОСОБА_2, передавши її
у спільну сумісну власність ОСОБА_6 та
ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.
Поділено спільне сумісне майно, а саме
квартиру АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_6,
право власності на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1, яка складається в цілому з
однієї житлової кімнати житловою
площею 20,3 кв. м та підсобних приміщень,
загальна площа квартири 37,9 кв. м. (т.1,
а.с. 237-239).

10.02.2014 року ОСОБА_2 подала апеляційну
скаргу на рішення Київського районного
суду м. Одеси від 30 січня 2014 року, в
обґрунтування посилалася на порушення
судом першої інстанції норм
матеріального права та на неповне
з'ясування судом обставин справи, що
мають істотне значення. Апелянт
посилався на те, що спірна квартира
АДРЕСА_1 була придбана ОСОБА_7 вже після
розлучення та не може бути визнана
спільною сумісною власністю подружжя.
Крім того, позивач пропустив строк
позовної давності, тому що якщо він
вважав спірну квартиру спільною
сумісною власністю подружжя, ніщо не
заважало йому звернутися з позовом до
ОСОБА_7 на протязі встановлених законом
строків позовної давності, але суд
першої інстанції визнав, що позивач не
пропустив строк позовної давності,
оскільки, строк почав текти з дня
смерті ОСОБА_7, а не з дати придбання
квартири, що є порушенням норм ст.ст.261,
267 ЦК України. Також апелянт посилався
на свідчення свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9,
які фактично не могли підтвердити факт
мешкання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 однією
сім'єю. Свідок ОСОБА_10 засвідчив, що
ОСОБА_7 проживала весь час одна, а
ОСОБА_6 був лише зареєстрований за
спірною адресою. Факт того, що ОСОБА_7
увесь час проживала одна також
підтверджується актом від 05.06.2012 року.
Але суд першої інстанції не врахував
всі ці обставини. Також апелянт
зазначає, що факт поховання ОСОБА_6
ОСОБА_7 не є доказом проживання однією
сім'єю, крім того матеріалами ЖЗРП №2982
від 02.05.2011 року встановлено факт
відсутності у ОСОБА_6 ключів від
спірної квартири. Крім цього, апелянт
посилається на те, що суд вийшов за межі
позовних вимог, коли встановив у
судовому рішенні факт мешкання однією
сім'єю з вересня 2007 року по 02.05.2011 року,
оскільки таки вимоги не заявлялися.
Також апелянт посилається на те, що суд
неправильно застосував ст.74 СК України,
так як СК України регулює
правовідносини між фізичними особами,
які мають право та дієздатність, а
правовідносини стосовно майна
померлої особи регулюються нормами ЦК
України - книгою шостою «спадкове
право». Також апелянт посилався на
невірне застосування судом першої
інстанції норм ст.ст.388 ЦК України та не
застосування ст.ст.330, 334, 387 ЦК України,
апелянт вважає, що висновок суду, що
укладеним договором дарування ОСОБА_6
був позбавлений права власності, а тому
як співвласник має право на
витребування спірного майна від
набувача ОСОБА_2, не відповідає ст.344 ЦК
України (т.1, а.с. 243-247).

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2
та її представник апеляційну скаргу
підтримали, просили її задовольнити.

Позивач та його представник
заперечували проти задоволення
апеляційної скарги.

Інші учасники процесу в судове
засідання не з'явились, повідомлялись
за всіма наявними в справі адресами, а
також за місцем знаходження нерухомого
майна, яке належить одному з них -
ОСОБА_5 (т.1, а.с. 134-136, т.2, а.с. 37-39). При
цьому, як вбачається з відповіді
відділу адресно-довідкової роботи ГУ
ДМС України в Одеської області
представник відповідача ОСОБА_11
зареєстрований за адресою, проте
поштове повідомлення повернулось в
позначкою, що за вказаною адресою не
проживає. Згідно з ч. 5 ст. 74 ЦПК України
вважається, що ОСОБА_11 повідомлений
про час та місце проведення судового
засідання. У відповідності з вимогами
ч.2 ст.305 ЦПК України, їх неявка не
перешкоджає розглядові справи.

В зв'язку з задоволенням клопотання
апелянта апеляційним судом
допитувалися свідки ОСОБА_10 (повторно)
та ОСОБА_12 (в зв'язку з знаходженням в
рейсі в суді першої інстанції не
допитувався), а також витребувались
додаткові матеріли, зокрема
здійснювалась перевірка складу осіб,
які прийняли спадщину після смерті
ОСОБА_7, та матеріали цивільної справи
№ 2-5074/11 (для огляду), а також архівна
копія звукозапису судового засідання в
суді першої інстанції (т.3, а.с. 42).
Згідно з відповіддю Третьої одеської
державної нотаріальної контори від
27.03.13 р. за № 1587/01-16 після смерті ОСОБА_7,
померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 року спадкова
справа не заводилась (т. а.с. 34, т.2, а.с.44).

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, доводи
скарги, пояснення учасників
провадження, судова колегія дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню
виходячи з наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції. Апеляційний
суд не обмежений доводами апеляційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде встановлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов`язковою підставою для
скасування рішення.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, з
врахуванням вимог ст. 303 ЦПК України,
судова колегія вважає за необхідним
зазначити наступне.

Приймаючи рішення по справі суд першої
інстанції виходив з того, що 30 серпня
1991 року між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було
зареєстровано шлюб у відділі РАЦС
Київського району м. Одесі (а.с. 7
оборот).

11 липня 2005 року, під час знаходження в
шлюбі, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було придбано
трикімнатну квартиру АДРЕСА_3 на
підставі договору купівлі-продажу,
посвідченого приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_13 у реєстрі № 2601, яка
згідно зі ст. 60 СК України є їх спільною
сумісною власністю. Право власності
зареєстровано в ОМБТІ та РОН у книзі 164
доп. на стор. 1811, номер запису 3266,
реєстраційний № 11329770 (т.1, а.с. 83).

Шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було
розірвано, про що вчинено актовий запис
№ 637 від 21.08.07 р. (т.1, а.с. 8).

Як вбачається з копії договору
купівлі-продажу, 08 січня 2008 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_14 трикімнатну квартиру
АДРЕСА_3 було продано (т.1, а.с. 83-84). В той
же день, 08 січня 2011 року, за договором
купівлі-продажу, посвідченого тим
самим нотаріусом, який посвідчував
угоду купівлі-продажу трикімнатної
квартири, на ім'я ОСОБА_7 було придбано
однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, яка
складається з однієї житлової кімнати
житловою площею 20,3 кв. м. та підсобних
приміщень, загальною площею 37,9 кв.м.
Право власності на цю квартиру було
зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» за №
3500 в книзі 670-пр-15 18 березня 2008 року за №
18144398 (т.1, а.с. 11-12).

Оскільки, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 після
розлучення, примирилися та почали
мешкати разом як одна родина, то
однокімнатна квартира АДРЕСА_1 є
об'єктом спільної сумісної власності.

З таким встановленням обставин справи
колегія суддів погоджується. Разом з
тим, в частині вирішення спору по суті
та застосування норм матеріального
права колегія суддів погодитися в
повному обсязі не може через наступне.

Оскільки, ОСОБА_7 померла ІНФОРМАЦІЯ_1
р., то при вирішенні спору судом першої
інстанції також було встановлено, що
після смерті ОСОБА_7, її спадкоємиця
донька ОСОБА_4, відмовилася від
успадкування спадщини на користь своєї
доньки, онуки померлої - ОСОБА_5 (т.1, а.с.
170), яка у судовому порядку, відповідно
до рішення Київського районного суду м.
Одеси 15 серпня 2011 року, отримала право
власності на спірну квартиру АДРЕСА_1,
як на спадщину після смерті ОСОБА_7 (а.с.
43)

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 12 грудня 2012 року, вказане
рішення Київського районного суду було
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким у позовних вимогах ОСОБА_5 про
встановлення факту прийняття спадщини
та визнання права власності на
спадщину у вигляді квартири АДРЕСА_1
було відмовлено (т.2, а.с.100-102).

В той самий день - 19 грудня 2011 року
спірний об'єкт - квартира АДРЕСА_1 була
відчужена ОСОБА_5 на підставі договору
дарування ОСОБА_2 (т.1, а.с. 31).

Судом першої інстанції було
встановлено, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_5
було укладено саме договір
купівлі-продажу спірної квартири
АДРЕСА_1. Факт укладання саме договору
купівлі-продажу підтверджується
власноруч написаною розпискою, яку
надала ОСОБА_5 ОСОБА_2 на підтвердження
отримання нею 55 000 доларів США від
покупця квартири (т.1, а.с. 206). Вказана
обставина не спростована ОСОБА_5, не
заперечується позивачем та відповідає
звичаям цивільного обігу, в якому таке
майно як квартира не дарується
сторонньому учаснику цивільних
відносин з яким його нічого іншого крім
такого правочину не пов'язує. Фактично
діє презумпція оплатного відчуження
такого роду майна сторонній людині. З
таких позицій колегія суддів також
вважає, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було
укладено саме договір купівлі-продажу
спірної квартири АДРЕСА_1, тобто
договір дарування є удаваним (ч. 1 ст. 235
ЦК України). Такий правочин не є
нікчемним (ч.2 ст. 215 ЦК України), до нього
застосовуються правила щодо правочину,
який сторони насправді вчинили (ч. 2 ст.
235 ЦК України), а тому позовні вимоги в
цій частині не підлягають задоволенню.

Судом першої інстанції були правильно
встановлені факти, що підтверджують
мешкання однією родиною ОСОБА_6 та
ОСОБА_7, а саме що позивач постійно
зареєстрований за адресою придбаної
однокімнатної квартири АДРЕСА_1,
постійно мешкав у вказаній квартирі,
усі витрати з поховання ОСОБА_7 поніс
самостійно, оскільки, ні донька ні
онука участі у житті померлої не
приймали.

Крім іншого, свідки ОСОБА_15, ОСОБА_8,
ОСОБА_9 також підтвердили той факт, що
ОСОБА_6 мешкав разом з ОСОБА_7 однією
родиною по день її смерті, утримував
сім'ю, займався похованням дружини.

Так, свідок ОСОБА_15, колишня власниця
однокімнатної квартири АДРЕСА_1,
пояснила, що вказану квартиру
приходили дивитися ОСОБА_6 разом з
дружиною, гроші за квартиру платив
особисто ОСОБА_6, привозив свою краску
для ремонту. Після продажу бачила їх
разом як біля дому, так і в магазині, так
як близько мешкали.

Свідок ОСОБА_8, подруга померлої ОСОБА_7,
зазначила, що знає ОСОБА_6 20 років.
Підтвердила, що квартиру він та його
дружина купували разом, мешкали однією
сім'єю. ОСОБА_6 утримував усю родину,
також доньку та онучок померлої
дружини. Сплатив поховання дружини
ОСОБА_7, доньки ОСОБА_4 не було навіть на
похованні матері.

Свідок ОСОБА_9, також підтвердила, що
знає ОСОБА_6 більше 20 років. Він завжди
утримував родину. Подружжя ОСОБА_6
посварилось та розірвали шлюб через те,
що дружина усі кошти витрачала на
онучок. ОСОБА_6 лікував та возив до
лікарні дружину. Мешкали разом після
розлучення, мали спільний бюджет,
зробили ремонт, купили меблі, вбудовану
кухню. Свідок підтвердила, що померла
при ній неодноразово давала кошти
онучкам ОСОБА_5 та її чоловіку. Донька
ОСОБА_4 з померлою ОСОБА_7 не
спілкувалася.

Суд прийняв до уваги свідчення ОСОБА_8,
ОСОБА_9, так як вони дійсно тісно
спілкувалися з ОСОБА_7 та ОСОБА_6 як
друзі родини, навідували родину за
адресою мешкання та знають родинні
відносини.

Також, суд прийняв до уваги свідчення
свідка ОСОБА_15, яка продавала квартиру
АДРЕСА_1, так як не вбачає у свідчення
свідка будь-якої зацікавленості.

Суд першої інстанції критично оцінив
свідчення свідка ОСОБА_10, голови
правління «Наш будинок», який пояснив,
що померла ОСОБА_7 робила ремонт,
зверталася зареєструвати ОСОБА_6,
мешкала одна. ОСОБА_6 він не бачив, усі
платежі по квартирі сплачувала ОСОБА_7
Проте, як пояснив свідок, він ніколи не
був у квартирі ОСОБА_7, тісно з родиною
не спілкувався.

Таким чином, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку, що ОСОБА_6
та ОСОБА_7 після офіційного розлучення,
примирилися та почали мешкати разом як
одна родина, та 08 січня 2008 року
однокімнатну квартиру АДРЕСА_1
придбали у спільну сумісну власність.

З такої оцінкою встановлених фактів та
поясненнями свідків погоджується
колегія суддів. Допитаний в
апеляційному суді свідок ОСОБА_12 не
спростував можливості спільного
проживання позивача та померлої
оскільки за родом роботи є моряком, не
знаходився в спірній квартирі в тому
обсязі, щоб зробити висновок про
наявність речей позивача, а позивач
працював льотчиком (т.2, а.с. 111-113), тому
обидва тривалий час могли не
знаходитись вдома та не бачитись за
місцем реєстрації позивача.

Відповідно до вимог ст. 74 СК України,
якщо жінка та чоловік проживають
однією сім'єю, але не перебувають у
шлюбі між собою або в будь-якому іншому
шлюбі, майно, набуте ними за час
спільного проживання, належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено письмовим
договором між ними. При цьому,
застосування ст. 74 СК України
пов'язується з встановленням факту
спільного проживання на момент набуття
спірного майна (постанова Верховного
Суду України від 20 лютого 2012 р. у справі
№ 6-97цс11; постанова Верховного Суду
України від 12 грудня 2012 р. у справі №
6-148цс12).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п.23 Постанови №11 від 21 грудня
2007 року, вирішуючи спори між подружжям
про майно, необхідно встановлювати
обсяг спільно нажитого майна, наявного
на час припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК
України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325
ЦК України можуть бути будь-які види
майна, за винятком тих, які згідно із
законом не можуть їм належати
(виключені з цивільного обороту),
незалежно від того, на ім'я кого з
подружжя вони були придбані чи внесені
грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

За встановленими обставинами справи,
відбулось відчуження трикімнатної
квартири (після розірвання шлюбу), яка
була оформлена на померлу, з одночасним
набуттям спірної однокімнатної
квартири на померлу ОСОБА_7 Будь-яке
інше майно в порядку поділу майна
колишнього подружжя ОСОБА_6, як
стверджувала відповідачка ОСОБА_2,
позивачем не набувалось, про що
свідчить витяги з реєстру, приєднані
апеляційним судом Одеської області до
матеріалів справи (т. 2, а.с. 49-51). При
цьому, продаж відбувся в зв'язку з
висловленим наміром вселення до
позивача та ОСОБА_7 родичів останньої -
відповідача по справі ОСОБА_5 разом з її
родиною. Колегія суддів враховує, що
ОСОБА_4 є донькою померлої, ОСОБА_5 є
онучкою, не є кровними родичами
позивача ОСОБА_6, а тому за відсутності
будь-яких пояснень з цього приводу з їх
боку, надані пояснення позивача є
життєвим поясненням щодо мотивів та
обставин справи та узгоджуються з
поясненнями свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_15

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_6 не має у власності іншого житла,
що підтверджується довідкою КП «ОМБТІ
та РОН» № 432942.67.13 від 14 грудня 2013 року
(т.1, а.с. 220). При цьому, посилання на
забезпеченість житлом та постійне
проживання позивача в будинку садовому
товаристві «Дельта», спростовується
самим статусом об'єкту нерухомого
майна - садівничим будинком (т.2, а.с. 50,
110), подача питної води до якого почала
здійснюватися за договором від 19.05.2011 р.
(т.2, а.с. 109). Колегія суддів також
враховує те, що позивач був
зареєстрований після розірвання шлюбу
за адресою спірної квартири, тобто
селився в неї в якості члена родини
померлої. При цьому, критично оцінюючи
пояснення свідка ОСОБА_10 щодо
тимчасового характеру реєстрації,
колегія суддів виходить з того, що
відповідного позначення (обмеження) в
реєстрації згідно з законом «Про
свободу пересування та вільний вибір
місяця проживання в Україні» не було
встановлено (т.1, а.с. 7 оборот).

Таким чином, колегія суддів вважає
встановленим факт спільного
проживання однією родиною позивача та
померлою станом на 08 січня 2008 року, коли
було набуто спірне майно -
однокімнатну квартиру АДРЕСА_1,
оскільки з матеріалів справи
вбачається спільне проживання однією
сім'єю ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Олексіївни.з
вересня 2007 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року.
При цьому, посилання апелянта на
матеріали ЖЗРП №2982 від 02.05.2011 про
відсутність ключем від спірної
квартири у ОСОБА_6 не має вирішального
значення для спростування факту
спільного проживання позивача та
померлої, оскільки, в суді апеляційної
інстанції позивач пояснив, що спірна
квартира була закрита на ключ ізнутри,
а тому він не зміг відкрити її своїм
ключем, про що було відомо свідку
ОСОБА_10 Відповідно позовні вимоги про
визнання квартири АДРЕСА_1 спільною
сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_7 та
визнання за ОСОБА_6, право власності на
1/2 частину квартири АДРЕСА_1, яка
складається в цілому з однієї житлової
кімнати житловою площею 20,3 кв. м та
підсобних приміщень, загальна площа
квартири 37,9 кв. м. підлягають
задоволенню.

За встановлених обставин справи суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку, що спірна однокімнатна
квартира АДРЕСА_1 була продана ОСОБА_5
без згоди іншого співвласника квартири
ОСОБА_6. Укладеним договором дарування
вказаної квартири від 19 грудня 2011 року
ОСОБА_6 був позбавлений права власності
на частку у праві власності на
квартиру, тому як співвласник він має
право на витребування вказаного майна
від набувача ОСОБА_2 Відповідно, довід
апеляційної скарги щодо неможливості
витребування майна у відповідачки
ОСОБА_2 спростовується встановленими
обставинами справи.

При цьому, за вимогами ст. 388 ЦК України
якщо майно за відплатним договором
придбане в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача лише у разі, якщо майно: 1)
було загублене власником або особою,
якій він передав майно у володіння; 2)
було викрадене у власника або особи,
якій він передав майно у володіння; 3)
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

Разом з тим, таке право обмежується
лише його часткою в спірному майні, а
тому вимагати повернення всієї
квартири він має право лише після
оформлення спадкових прав, а тому
позовні вимоги в частині витребування
майна підлягають частковому
задоволенню. Відповідно
задовольняючи позовні вимоги та
витребувавши майно, а саме квартиру
АДРЕСА_1 у набувача ОСОБА_2, передавши її
у спільну сумісну власність ОСОБА_6 та
ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року,
суд першої інстанції не врахував, що
витребуванню підлягала лише ? частина
квартири

Так само відмовляючи в задоволенні
позовних вимог про передачу квартири у
спільну сумісну власність ОСОБА_6 та
ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року,
поділу, колегія суддів виходить з того,
що передавати у власність померлій
особі неможливо, тому в цій частині
доводи апеляційної скарги знайшли своє
підтвердження. Так само вказуючи на
поділ спільно набутого майна позивач в
позовній заяві фактично пред'являє
вимоги про визнання права, а не про
поділ в натурі, що було підтверджено
стороною позивача в судовому засіданні
в суді апеляційної інстанції.
Відповідно посилання суду першої
інстанції на поділ спірного майна
шляхом визнання права на ? частки не
повному обсязі відповідають виниклим
між сторонами правовідносинам.

Оскільки, спірне майно набуто в порядку
ст. 74 СК України, та було оформлено на
ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року,
то право на захист прав у позивача
своєї частки виникло з моменту
відчуження спірного майна ОСОБА_5, яке
відбулось 12.12.2011 року без відома
позивача. При цьому, як вбачається з
матеріалів справи, ОСОБА_5, ОСОБА_4 свої
спадкові права на майно не
реалізовували в установленому ЦК
України порядку. До нотаріальної
контори не звертались, навіть після
скасування рішення Київського
районного суду м. Одеси 15 серпня 2011
року, однієї родиною з померлою не
мешкали. В той самий час реєстрація
спірного майна на підставі рішення
Київського районного суду м. Одеси від
15 серпня 2011 року, виключило можливість
оформлення прав позивача на спірне
майно в позасудовому порядку, а в
зв'язку з невизнанням його прав на
спірне майно виник також спір з
відповідачкою ОСОБА_2 Таким чином
посилання апелянта на сплив строку
позовної давності з боку позивача не
відповідає положенням ст.ст. 260-261 ЦК
України та природі виниклих між
сторонами правовідносин.

З врахуванням того, що доводи
апеляційної скарги знайшли своє
часткове підтвердження, а суд першої
інстанції вірно встановив обставини
справи, проте не в повному обсязі
визначив характер спірних
правовідносин та застосував не всі
норми права вірно, а зміна рішення
неможлива через пов'язаність висновків
суду першої інстанції з кваліфікацією
спірних відносин, колегія суддів
частково задовольняє апеляційну
скаргу, скасовує рішення суду першої
інстанції та приймає нове рішення про
часткове задоволення позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК
України, судова колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Київського районного суду м. Одеси від
30 січня 2014 року - задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 30 січня 2014 року скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовну
заяву ОСОБА_6 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_2
про визнання майна спільною сумісною
власністю, поділу спільного
подружнього майна, витребування майна -
задовольнити частково.

Встановити факт мешкання однією сім'єю
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 з вересня 2007 року по
ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною
сумісною власністю ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

Визнати за ОСОБА_6, право власності на 1/2
частину квартири АДРЕСА_1, яка
складається в цілому з однієї житлової
кімнати житловою площею 20,3 кв. м та
підсобних приміщень, загальна площа
квартири 37,9 кв. м.

Витребувати 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1 у набувача ОСОБА_2.

В частині передачі квартири у спільну
сумісну власність ОСОБА_6 та ОСОБА_7, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року, поділу, та
визнання нікчемним правочину -
відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржено шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області
А.І. Дрішлюк

М.В. Процик

Л.І. Доценко