АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Чупікової В. В.

суддів Перепелюк І.Б., Яремка
В.В.

секретаря Ковальчук Н.О.

за участю позивача ОСОБА_1,
представника відповідача Бабічука Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
державного вищого навчального закладу
«Чернівецький політехнічний коледж»
про визнання наказу незаконним та
скасування, поновлення на роботі,
стягнення середньої заробітної плати
за час вимушеного прогулу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Шевченківського районного суду
м.Чернівці від 25 жовтня 2012 року,

встановила:

ОСОБА_1 у жовтні 2012 року звернулася до
суду з позовом до державного вищого
навчального закладу «Чернівецький
політехнічний коледж» з
вищезазначеним позовом.

Зазначала, що перебувала з
відповідачем у трудових відносинах з
29.08.2006 року, наказом від 28.08.2007 року №527 к
від 31.08.2010 року була переведена на
посаду викладача історії на
контрактній основі, наказом від 31.08.2011
року її було звільнено з роботи у
зв'язку із закінченням строку
контракту з 31.08.2011 року, а наказом №491
від 01.09.2011 року було прийнято на
контрактній основі на посаду викладача
історії, з якої її звільнили наказом
від 31 серпня 2012 року №435-к у зв'язку із
закінченням терміну дії контракту.

Вважає недійсним контракт, укладений
нею з державним вищим навчальним
закладом «Чернівецький політехнічний
коледж», в частині умов про його
строковість з тих підстав, що відсутні
правові підстави для укладення такого
контракту, що за своїм характером
робота викладача історії може бути
встановлена на невизначений строк,
посада передбачена штатним розписом і
є постійною.

№22ц-30/2014 рік
Головуючий у 1 інстанції Кирилюк Л.К.

Категорія: 51/52
Доповідач Чупікова В.В.

Просила визнати наказ
державного вищого навчального закладу
«Чернівецький політехнічний коледж»
від 31 серпня 2012 року №435-к незаконним та
скасувати його, поновити її на посаді
викладача історії державного вищого
навчального закладу «Чернівецький
політехнічний коледж» та стягнути з
відповідача на її користь середній
заробіток за час вимушеного прогулу з 1
вересня 2012 року по день звернення до
суду в сумі 1846 грн. 56 коп.

Рішенням Шевченківського районного
суду м.Чернівці від 25 жовтня 2012 року у
позові відмовлено.

ОСОБА_1 в апеляційній скарзі просить
рішення Шевченківського районного
суду м.Чернівці від 25 жовтня 2012 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким позовні вимоги задовольнити,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції позивачка ОСОБА_1 апеляційну
скаргу підтримала, зазначила, що
перебувала на обліку у службі
зайнятості, отримувала допомогу по
безробіттю з вересня 2012 року по січень
2013 року, просила суд застосувати
положення ч.3 ст.184 та ч.6 ст.179 КЗпП
України та стягнути з відповідача на
користь Центру зайнятості середній
заробіток за три місяці.

Представник відповідача Бабічук Д.Д.
просив апеляційну скаргу позивачки
відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін, як законне
та обґрунтоване.

Колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга ОСОБА_1 підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду першої
інстанції скасуванню в частині
стягнення з позивачки судового збору
на користь держави з наступних підстав.

По справі встановлено, що позивачка
перебувала в трудових відносинах з
відповідачем з 01.09.2006 року - прийнята на
роботу на посаду викладача історії на
підставі контракту, з 28.08.2007 року
переведена на посаду диспетчера та
викладача історії по сумісництву(а.с.23),
з 01.09.2010 року прийнята на посаду
викладача історії на підставі
контракту(а.с.24,5, 14-18).

31 серпня 2011 року між державним вищим
навчальним закладом «Чернівецький
політехнічний коледж» та ОСОБА_1
укладено контракт №19/11 на строк з 1
вересня 2011 року по 31 серпня 2012 року
(а.с.19-22). Наказом державного вищого
навчального закладу «Чернівецький
політехнічний коледж» №441-к від 1
вересня 2011 року ОСОБА_1 прийнята на
посаду викладача історії за контрактом
(а.с.6).

Відповідно до ч.3 ст.21 КЗпП України
особливою формою трудового договору є
контракт, в якому строк його дії, права,
обов'язки і відповідальність сторін (у
тому числі матеріальна), умови
матеріального забезпечення і
організації правці працівника, умови
розірвання договору, в тому числі
дострокового, можуть встановлюватися
угодою сторін. Сфера застосування
контракту визначається законами
України.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п.7 постанови від 6 листопада
1992 року №9 «Про практику розгляду
судами трудових спорів», контракт є
особливою формою трудового договору і
укладається він, коли його
застосування відповідає законодавству
(ст.21 КЗпП). Власник або уповноважений
ним орган може вимагати від працівника,
який працює за трудовим договором,
укладення контракту тільки в тому разі,
коли він відноситься до категорії
працівників, які згідно з
законодавством працюють за контрактом,
порушення цих вимог може бути
підставою для визнання відповідно до
ст.9 КЗпП України недійсними умов праці
за контрактом, які погіршують
становище працівника порівняно із
законодавством України.

Пунктом 1.5 Статуту встановлено, що ДВНЗ
«Чернівецький політехнічний коледж»
віднесений до вищих навчальних
закладів першого рівня акредитації
(а.с.147).

Положенням ч.2 ст.54 Закону України «Про
освіту» визначено, що педагогічну
діяльність у навчальних закладах рівня
акредитації відповідача здійснюють
педагогічні працівники, у вищих
навчальних закладах третього і
четвертого рівнів акредитації та
закладах післядипломної освіти -
науково-педагогічні працівники.

Частиною 3 ст.54 Закону України «Про
освіту» встановлено, що педагогічні та
науково-педагогічні працівники
приймаються на роботу шляхом укладення
трудового договору, в тому числі за
контрактом.

З огляду на викладене колегія суддів
приходить до висновку, що доводи
апелянта про відсутність правових
підстав для укладення з нею контракту
та про недійсність контракту №19/11 від
31.08.2011 року в частині умов про його
строковість є безпідставними.

Згідно наказу державного вищого
навчального закладу «Чернівецький
політехнічний коледж» від 31 серпня 2012
року №435-к ОСОБА_1 звільнено у зв'язку із
закінченням терміну дії контракту на
підставі п.2 ст.36 КЗпП України (а.с.13).

Пунктом 2 ст.36 КЗпП України передбачено,
що підставою припинення трудового
договору є закінчення строку, крім
випадків, коли трудові відносини
фактично тривають і жодна із сторін не
поставила вимогу про їх припинення.

Пунктом 2 розділу 6 контракту між
державним вищим навчальним закладом
«Чернівецький політехнічний коледж»
та ОСОБА_1 від 31 серпня 2011 року №19/11
передбачено і таку підставу для
розірвання контракту, як закінчення
строку його дії.

При цьому встановлено, що ОСОБА_1 була
повідомлена про те, що контракт не буде
продовжений 18 квітня 2012 року (а.с.40).

Також у матеріалах справи міститься
аналогічне попередження, здійснене
поштовим відправленням, яке вручено
ОСОБА_3 3 серпня 2012 року (а.с.41-42). Що
відповідає вимогам вказаного пункту
контракту.

З матеріалів справи вбачається, що за
висновком ЛКК комунальної медичної
установи «Чернівецька міська дитяча
поліклініка» від 3 липня 2012 року №91/602
дитина позивачки потребує медичного
догляду і їй надана відпустка без
збереженням заробітної плати по
догляду за дитиною (а.с.10).

Відповідно до ч.3 ст.184 КЗпП України у
разі звільнення жінок, які мають дітей
віком до трьох років (до шести років -
частина шоста статті 179) після
закінчення строкового трудового
договору здійснюється обов'язкове їх
працевлаштування

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п.9 постанови від 6 листопада
1992 року №9 «Про практику розгляду
судами трудових спорів», звільнення за
п.2 ст.36 КЗпП України жінок, які мають
дітей віком до трьох років (або понад
три роки, але не більше, ніж до 6 років,
якщо дитина за медичним висновком в цей
період потребує домашнього догляду)
провадиться з обов'язковим
працевлаштуванням. Не може бути
визнано, що власник чи уповноважений
ним орган виконав цей обов'язок по
працевлаштуванню, якщо працівниці не
було надано на тому ж або іншому
підприємстві (в установі, організації)
іншу роботу або запропоновано роботу,
від якої вона відмовилася з поважних
причин(наприклад, за станом здоров'я).

З акту на а.с.43 вбачається, що в
присутності працівників коледжу
позивачці була запропонована інша
постійна робота на підставі трудового
договору в коледжі, а саме: секретар
методичного кабінету з посадовим
окладом згідно штатного розкладу та
можливістю надання педагогічного
педагогічного навантаження в обсязі 180
год.(за сумісництвом), від
запропонованої пропозиції
працевлаштування ОСОБА_1 відмовилася.

В судовому засіданні апеляційної
інстанції позивачка визнала, що
обставини в частині пропозиції їй
роботи секретарем методичного
кабінету у присутності двох
працівників коледжу, які вказані в
акті, мали місце та вказала, що її не
влаштовувала запропонована посада з
огляду на наявність у неї двох вищих
освіт.

З врахуванням наведеного колегія
суддів приходить до висновку, що при
звільненні позивачки відповідач
запропонував їй роботу, від якої
остання відмовилася. Поважних причин
такої відмови у справі не встановлено.

А тому державним вищим навчальним
закладом «Чернівецький політехнічний
коледж» виконано обов'язок по
працевлаштуванню ОСОБА_1 та дотримано
вимоги ст.84 КЗпП України при її
звільненні.

Рішення Шевченківського районного
суду м.Чернівці від 25 жовтня 2012 року в
частині відмови в задоволенні позовних
вимог позивачки ухвалено з додержанням
норм матеріального і процесуального
права, доводи апелянта не дають
підстав для скасування цього рішення.

Однак, рішення суду першої інстанції в
частині розподілу судових витрат
постановлено з порушенням норм
процесуального права, яке призвело до
неправильного вирішення питання.

Відповідно п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України таке
рішення суду першої інстанції підлягає
скасуванню в частині стягнення з
позивачки судового збору на користь
держави.

На підставі ст.5 Закону України «Про
судовий збір» позивачка звільнена від
сплати судового збору при подачі
позову.

Стаття 88 ЦПК України, не містить
підстав для стягнення з позивачки
ОСОБА_1 судового збору на користь
держави у разі відмови в задоволенні її
позову.

Керуючись ст.ст.209, 218, 307, 88, 308, 309 ЦПК
України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м.Чернівці від 25 жовтня 2012 року в
частині стягнення з ОСОБА_1 на користь
держави судового збору у розмірі 214 грн.
60 коп. - скасувати.

В решті рішення Шевченківського
районного суду м.Чернівці від 25 жовтня
2012 року - залишити без змін

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене у касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді: