Ухвала іменем україни 07 травня 2014
рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючогоМакарчука М.А. суддів:
Євтушенко О.І., Ситнік О.М.,Карпенко С.О.,
Юровської Г.В., розглянувши у судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
Відкритого акціонерного товариства
«Червоноградське гірничо-монтажне
управління» про стягнення моральної
шкоди, заподіяної внаслідок отримання
трудового каліцтва, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення
Червоноградського міського суду
Львівської області від 25 жовтня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Львівської
області від 23 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із указаним позовом, в
обґрунтування якого зазначив, що з 12
травня 1969 року по 30 квітня 2011 року (з
перервою в 1990−?1999 роках) працював на
шахтах Державного підприємства
«Львіввугілля» з повним робочим днем
під землею. 21 вересня 1995 року висновком
травматологічної МСЕК йому було вперше
встановлено III групу інвалідності та 60 %
втрати професійної працездатності. 09
вересня 1979 року з ним стався нещасний
випадок, внаслідок якого йому
травмовано ліве передпліччя. Внаслідок
шкідливих умов праці в нього
погіршився стан здоров'я, а у зв'язку з
отриманим професійним захворюванням
−? завдано моральну шкоду яку він
оцінює в розмірі 50 тис. грн та просить
стягнути з відповідача на його користь.

Заочним рішенням Червоноградського
міського суду Львівської області від 25
жовтня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Львівської
області від 23 грудня 2013 року, позов
ОСОБА_4 задоволено частково.

Стягнуто з Відкритого акціонерного
товариства «Червоноградське
гірничо-монтажне управління» (далі −?
ВАТ «Червоноградське гірничо-монтажне
управління») на користь

ОСОБА_4 3 тис. грн на відшкодування
моральної шкоди, заподіяної внаслідок
отримання трудового каліцтва.

Стягнуто з ВАТ «Червоноградське
гірничо-монтажне управління» на
користь ОСОБА_4 вартість оголошення в
газеті про виклик відповідача в суд у
сумі 85 грн.

У решті позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції, ухвалу апеляційного суду та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позов, обґрунтовуючи свої
доводи порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню на
таких підставах.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Частково задовольняючи позовні вимоги
та визначаючи розмір моральної шкоди,
що підлягає відшкодуванню, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
і апеляційний суд, керуючись
положеннями ст. 273-1 КЗпП України,
виходив із засад розумності та
справедливості, враховуючи характер
шкоди, глибину фізичних та душевних
страждань позивача, та дійшов висновку
про те, що останньому, внаслідок
отриманої виробничої травми, була
завдана моральна шкода у розмірі 3000
грн.

Проте з такими висновками судів не
можна погодитися з наступних підстав.

Судами встановлено, що позивач з 1969
року по 2011 рік (з перервами) працював на
підприємствах по видобутку вугілля та
стаж його роботи в підземних умовах
шахти вугільного басейну становить
понад 21 рік (Трудова книжка а. с. 4−?5).

Згідно з актом від 10
вересня 1979 року № 14 про нещасний
випадок на виробництві, 09 вересня 1979
року під час роботи позивача в
управлінні по монтажу, демонтажу і
ремонту гірничошахтного обладнання,
правонаступником якого є відповідач, з
ним стався нещасний випадок, внаслідок
якого він був травмований уламком
породи в ділянку лівого передпліччя (а.
с. 6−?7).

З листів відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у місті
Червонограді Львівської області

від 31 липня 2012 року №1454-06-1, від 19 грудня
2012 року

№ 2767-06-6, наказу від 05 липня 2000 року №
24-р/а Гірничо-монтажного управління
«Про перерахунок відшкодування шкоди в
зв'язку з профзахворюванням і
каліцтвом на виробництві таб. № 2105 по
професії: гірничий майстер», Довідки
Профпатологічної МСЕК серія 2-18 АЗ №
019365 від 21 вересня 1995 року (а. с. 9, 10, 12, 51),
вбачається, що позивачу 21 вересня 1995
року актом № 1866/9 вперше було
встановлено III групу інвалідності
безтерміново у зв'язку із трудовим
каліцтвом та 60 % втрати професійної
працездатності.

Таким чином, право на
відшкодування моральної шкоди у
зв'язку із втратою 60 % професійної
працездатності вперше виникло у
позивача в 1995 році.

На час виникнення
спірних правовідносин відшкодування
моральної шкоди, заподіяної
працівникові ушкодженням здоров'я,
пов'язаним із виконанням ним трудових
обов'язків, за рахунок роботодавця на
підставі рішення суду передбачалося п.
11 Правил відшкодування власником
підприємства, установи і організації
або уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним із виконанням ним
трудових обов'язків, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 23 червня 1993 року № 472 (далі -
Правила).

Відповідно до п. 38 Правил право на
отримання потерпілим виплат на
відшкодування шкоди настає з дня
встановлення йому МСЕК стійкої втрати
професійної працездатності.

Згідно зі ст. 440-1 ЦК Української РСР (яка
діяла на момент встановлення втрати
професійної працездатності) моральна
шкода відшкодовується в грошовій або
іншій матеріальній формі за рішенням
суду незалежно від відшкодування
майнової шкоди. Розмір відшкодування
визначається судом з урахуванням суті
позовних вимог, характеру діяння
особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи
моральних страждань потерпілого, а
також інших негативних наслідків, але
не менше п'яти мінімальних розмірів
заробітної плати.

Згідно з п. 11 Правил (в редакції чинній
на момент виникнення спірних
правовідносин) моральна шкода
відшкодовується за заявою потерпілого
про характер моральної втрати чи
висновком медичних органів у вигляді
одноразової грошової виплати або в
іншій матеріальній формі, розмір якої
визначається в кожному конкретному
випадку на підставі: домовленості
сторін (власника, профспілкового
органу і потерпілого або уповноваженої
ним особи); рішення комісії по трудових
спорах; рішення суду. Розмір
відшкодування моральної шкоди не може
перевищувати двохсот мінімальних
розмірів заробітної плати незалежно
від інших будь-яких виплат.

Таким чином, суд першої інстанції при
визначенні розміру моральної шкоди,
яка підлягає стягненню з відповідача,
на зазначене вище уваги не звернув, не
врахував, що згідно з чинним на час
виникнення спірних правовідносин
законодавством було встановлено
обмеження мінімального розміру
відшкодування моральної шкоди - не
менше п'яти мінімальних розмірів
заробітної плати (ст. 440-1 ЦК Української
РСР) та максимального розміру
відшкодування моральної шкоди, який не
може перевищувати двохсот мінімальних
розмірів заробітної плати (п. 11 Правил).

Апеляційний суд, перевіряючи
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та залишаючи
його без змін, у порушення вимог ст. ст.
303, 316 ЦПК України зазначені порушення
суду першої інстанції не усунув.

Відповідно до ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення норм процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Таким чином оскільки у порушення вимог
ст. ст. 212−?214 ЦПК України судами не
правильно застосовано норми
матеріального права, не встановлено
обставини, тому відповідно до ст. 338 ЦПК
України ухвалені у справі судові
рішення підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 333, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Заочне рішення Червоноградського
міського суду Львівської області від 25
жовтня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Львівської області від 23 грудня 2013
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. Макарчук
Судді: О.І. Євтушенко С.О. Карпенко О.М.
Ситнік Г.В. Юровська