АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22-ц/796/4137/2014
Головуючий у 1 - й інстанції: РоманО.А
Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2014 року колегія суддів
Судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду
місті Києва в складі:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Махлай Л.Д.

- Музичко С.Г.

при секретарі - Мурга М.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 на рішення
Подільського районного суду міста
Києва від 27 січня 2014 року в цивільній
справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного
акціонерного товариства «Родовід
Банк», третя особа: ОСОБА_7 про визнання
кредитного договору та договору
іпотеки недійсними, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Подільського районного суду
міста Києва від 27 січня 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
«Родовід Банк», третя особа: ОСОБА_7 про
визнання кредитного та договору
іпотеки недійсними відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду,
представник позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4
звернувся з апеляційною скаргою, в якій
просить рішення Подільського
районного суду міста Києва від 27 січня
2014 року скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення позову в
повному обсязі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що
рішення суду ухвалене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права. Зазначає, що відмовляючи в
позові, суд 1-ї інстанції не врахував
положення Закону України «Про захист
прав споживачів». Судом 1-ї інстанції
залишено поза увагою доводи позивача
про те, що під час укладення кредитного
договору Публічне акціонерне
товариство «Родовід Банк» не надало
ОСОБА_3 жодної інформації про
можливість різкого і значного
подорожчання кредиту через зміну курсу
долару США по відношенню до гривні та
про вірогідні наслідки такого
подорожчання. Також судом 1-ї інстанції
не надано правової оцінки дисбалансу
відносин за договором споживчого
кредиту. Так пунктом 4.5 кредитного
договору встановлено, що за порушення
строків повернення кредитів та/або
сплати процентів за користування
кредитами, позичальник зобов'язується
сплачувати банку пеню за кожен день
просрочки у розмірі 1,6% від суми
простроченої заборгованості. Вважає
таку умову договору несправедливою,
оскільки вона встановлює вимоги щодо
сплати споживачем непропорційно
великої суми компенсації у разі
невиконання ним зобов'язань за
договором. Зазначає також, що
недійсність договору кредиту тягне за
собою недійсність і договору іпотеки,
який укладений для забезпечення
виконання умов кредитного договору.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 повністю
підтримав доводи апеляційної скарги та
просив її задовольнити.

Представник відповідача Публічного
акціонерного «Родовід Банк» та ОСОБА_7
в судове засідання не з'явилися, про
день та час слухання справи судом
повідомлені у встановленому законом
порядку, причину неявки суду не
повідомили, а тому, колегія судів
вважає можливим слухати справу за їх
відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової
В.М., пояснення представника позивача,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з слідуючих підстав.

Згідно зі ст. 1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова, установа зобов'язується
надати грошові кошти /кредит/
позичальникові у розмірі та на умовах,
встановлених договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Судом встановлено, що 01 листопада 2007
року між Відкритим акціонерним
товариством «Родовід Банк» та ОСОБА_3
було укладено кредитний договір
№77.2/СЖ-378.07.2,відповідно до умов якого,
банк відкриває ОСОБА_3 відновлювальну
кредитну лінію на споживчі цілі у
розмірі 320 000 доларів США строком по 01
листопада 2010 року (включно), зі сплатою
15 % річних і погашенням згідно умов
вказаного договору.

Для забезпечення виконання зобов'язань
за кредитним договором №77.2/СЖ-378.07.2, 01
листопада 2007 року між Відкритим
акціонерним товариством «Родовід
Банк» та ОСОБА_7 було укладено договір
іпотеки, відповідно до якого, останній
для забезпечення виконання в повному
обсязі зобов'язань ОСОБА_3 за кредитним
договором передає в іпотеку банку
належну йому на праві власності
квартиру АДРЕСА_1. Договір іпотеки
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_8 та зареєстрований за
№1843.

Правонаступником Відкритого
акціонерного товариства «Родовід
Банк» є Публічне акціонерне товариство
«Родовід Банк».

Вважаючи, що під час укладення
кредитного договору №77.2/СЖ-378.07.2 від 01
листопада 2007 року банком було порушено
положення Закону України «Про захист
прав споживачів», ОСОБА_3 звернувся до
Подільського районного суду міста
Києва з позовом про визнання
недійсними кредитного договору та
договору іпотеки.

Відмовляючи ОСОБА_3 в задоволенні
позовних вимог до Публічного
акціонерного товариства «Родовід
Банк» про визнання недійсним договору
кредиту та договору іпотеки, суд 1-ї
інстанції посилався на те, що належних
та допустимих доказів на підтвердження
порушення банком, під час укладення
оспорюваних правочинів, вимог Закону
України «Про захист прав споживачів»
позивач суду не надав, а тому правові
підстави для задоволення позовних
вимог відсутні.

Колегія суддів вважає, що такий
висновок суду 1-ї інстанції зроблений
на підставі повного та об'єктивного
дослідження наданих сторонами доказів
та в повній мірі відповідає вимогам
закону.

Так, відповідно до ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільству, його моральним
засадам.

Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 ЦК України. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

У силу ст.. 6 ЦК України, сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості (ст. 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Частинами 1,2 статті 638 ЦК України
встановлено, що договір є укладеним,
якщо сторони в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору.

З кредитного договору №77.2/СЖ-378.07.2від 01
листопада 2007 року вбачається, що він
підписаний сторонами без будь-яких
застережень та зауважень, що свідчить
про вільне волевиявлення сторін при
його укладанні. Належних та допустимих
доказів того, що Публічним акціонерним
товариством «Родовід Банк» та/або
ОСОБА_3 в момент підписання даного
кредитного договору було недодержано
вимог, які встановлені частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою статті
203 ЦК України, матеріали справи не
містять.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про
захист прав споживачів» договір про
надання споживчого кредиту
укладається між кредитодавцем та
споживачем, відповідно до якого
кредитодавець надає кошти (споживчий
кредит) або бере зобов'язання надати їх
споживачеві для придбання продукції у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а споживач зобов'язується
повернути їх разом з нарахованими
відсотками.

Договір про надання споживчого кредиту
укладається у письмовій формі, один із
оригіналів якого передається
споживачеві. Споживач не зобов'язаний
сплачувати кредитодавцеві будь-які
збори, відсотки або інші вартісні
елементи кредиту, що не були зазначені
в договорі.

Як вбачається зі змісту оспорюваного
кредитного договору, у ньому
передбачено всі істотні умови для
такого виду договору, відповідно до
вимог чинного на той час законодавства
та інших нормативно-правових актів.
Укладаючи кредитний договір, сторони
дійшли згоди щодо укладання договору
на зазначених у ньому умовах, а відтак,
з власної ініціативи на момент
отримання коштів сторони визначили для
себе правила подальшої поведінки.

Доказів того, що під час підписання
оспорюваного кредитного договору
позивач був обмежений у праві вибору
кредитної установи та умов
кредитування або наявні інші умови, які
є несправедливими, матеріали справи не
містять.

Вся необхідна інформація про умови
отримання кредиту, а саме: про умови
надання споживчого кредиту, про
визначення сукупної вартості
споживчого кредиту та його реальної
процентної ставки тощо, яка передує
укладенню договору, була надана
позичальнику, що підтверджується
матеріалами справи.

Крім того, матеріали справи не містять
жодного доказу того, що позивач
звертався до банку з приводу
роз'яснення йому положень договору, які
були йому незрозумілі або за
додатковою інформацією щодо умов
кредитування.

Позивач також не скористався своїм
правом, передбаченим п.6 ст.11 Закону
України «Про захист прав споживачів»
щодо можливості відкликання згоди на
укладення кредитного договору
протягом 14 календарних днів з моменту
отримання примірника укладеного
договору з доданим до нього графіком
погашення платежів без пояснення
причин.

Враховуючи зазначене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції
прийшов до обґрунтованого та законного
висновку про те, що підстав для
визнання недійсним договору кредиту
немає.

Статтею 18 Закону України «Про іпотеку»
встановлено, що іпотечний договір
укладається між одним або декількома
іпотекодавцями та іпотекодержателем у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню. Іпотечний
договір повинен містити такі істотні
умови: 1) для іпотекодавця та
іпотекодержателя - юридичних осіб
відомості про: для резидентів -
найменування, місцезнаходження та
ідентифікаційний код в Єдиному
державному реєстрі юридичних та
фізичних осіб - підприємців; для
нерезидентів - найменування,
місцезнаходження та державу, де
зареєстровано особу; для іпотекодавця
та іпотекодержателя - фізичних осіб
відомості про: для громадян України -
прізвище, ім'я, по батькові, місце
проживання із зазначенням адреси та
індивідуальний ідентифікаційний номер
у Державному реєстрі фізичних осіб -
платників податків та інших
обов'язкових платежів; для іноземців,
осіб без громадянства - прізвище, ім'я,
по батькові (за наявності), адресу
постійного місця проживання за межами
України; 2) зміст та розмір основного
зобов'язання, строк і порядок його
виконання та/або посилання на правочин,
у якому встановлено основне
зобов'язання; 3) опис предмета іпотеки,
достатній для його ідентифікації,
та/або його реєстраційні дані, у тому
числі кадастровий номер. У разі іпотеки
земельної ділянки має зазначатися її
цільове призначення; 4) посилання на
видачу заставної або її відсутність.

У разі відсутності в іпотечному
договорі однієї з вказаних вище
істотних умов він може бути визнаний
недійсним на підставі рішення суду.

Іпотечний договір може містити інші
положення, зокрема, визначення
вартості предмета іпотеки, посилання
на документ, що підтверджує право
власності іпотекодавця на предмет
іпотеки, відомості про обмеження та
обтяження прав іпотекодавця на предмет
іпотеки, визначення способу звернення
стягнення на предмет іпотеки.

Як вбачається зі змісту оспорюваного
іпотечного договору, у ньому
передбачено всі істотні умови для
такого виду договору. Будь-яких
належних та допустимих доказів на
підтвердження того, що в момент
підписання даного іпотечного договору
було недодержано вимог, які
встановлені законом, матеріали справи
не містять і позивачем суду не надано.
Вся необхідна інформація про умови
іпотеки, була надана позивачу, що
підтверджується матеріалами справи.

За наведених обставин, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції прийшов
до обґрунтованого та законного
висновку про те, що підстав для
визнання недійсним договору іпотеки
немає.

Доводи апеляційної скарги про те, що
судом 1-ї інстанції не надано правової
оцінки дисбалансу відносин за
договором споживчого кредиту, колегія
суддів вважає необґрунтованими, з
огляду на наступне.

Пунктом 4.5 кредитного договору
№77.2/СЖ-378.07.2від 01 листопада 2007 року
встановлено, що за порушення строків
повернення кредитів та/або сплати
процентів за користування кредитами,
позичальник зобов'язується сплачувати
банку пеню за кожен день просрочки у
розмірі 1,6% від суми простроченої
заборгованості.

Відповідно до ч.3 ст.549 ЦК України, пенею
є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.2 ст.551 ЦК України, якщо
предметом неустойки є грошова сума, її
розмір встановлюється договором або
актом цивільного законодавства. Розмір
неустойки, встановлений законом може
бути збільшений у договорі.

Відповідно до ст.18 Закону України «Про
захист прав споживачів», продавець
(виконавець, виробник) не повинен
включати у договори із споживачем
умови, які є несправедливими. Умови
договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. Несправедливими є, зокрема,
умови договору про встановлення вимоги
щодо сплати споживачем непропорційно
великої суми компенсації (понад
п'ятдесят відсотків вартості
продукції) у разі невиконання ним
зобов'язань за договором.

З положень даної норми закону
вбачається, що сума сплати компенсації
у разі невиконання ним зобов'язань є
непропорційно великою тоді, коли у разі
невиконання зобов'язань сума
компенсації становить понад п'ятдесят
відсотків вартості продукції, однак,
оспорюваним положенням договору
встановлено, що сума такої пені
становить 1,6% від несплачених сум за
кожен день прострочення платежу, що аж
ніяк не перевищує 50% суми кредиту, тобто
зазначена умова не суперечить вимогам
Закону.

Таким чином твердження апелянта, що
розмір пені є непропорційно великим є
безпідставним, оскільки укладений
договір кредиту був добровільно
підписаний позивачем, а відтак,
останній погодився зі всіма умовами
даного договору, в тому числі і з
пунктом 4.5.

Безпідставними є доводи апеляційної
скарги про те, що під час укладання
оспорюваного кредитного договору
Публічне акціонерне товариство
«Родовід Банк» не надало відповідачу
жодної інформації про можливість
різкого і значного подорожчання
кредиту через зміну курсу долару США по
відношенню до гривні та не надало
інформацію про вірогідні наслідки
такого подорожчання, з огляду на таке.

Згідно зі ст. 36 Закону України «Про
Національний банк України» офіційний
курс гривні до іноземних валют
встановлюється Національним банком
України.

Частиною 1 статті 8 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання та валютного
контролю» встановлено що валютні курси
встановлюються Національним банком
України за погодженням із Кабінетом
Міністрів України.

Відповідно до Положення про
встановлення офіційного курсу гривні
до іноземних валют та курсу
банківських металів, затвердженого
постановою Правління Національного
банку України № 496 від 12 листопада 2003
року, зареєстрованою в Міністерстві
юстиції України 27 листопада 2003 р. за
№1094/8415, офіційний курс гривні до
іноземних валют, зокрема до долару США,
установлюється щодня. Для розрахунку
курсу гривні до іноземних валют
використовується інформація про
котирування іноземною валютою за
станом на останню дату. Отже, питання
незмінності курсу гривні до іноземних
валют законодавчо не закріплено.

Укладаючи кредитний договір
№77.2/СЖ-378.07.2від 01 листопада 2007 року про
надання кредиту в іноземній валюті,
позивач прийняв на себе певні ризики на
випадок зміни валютного курсу, а в
момент укладення договору не мав
будь-яких підстав вважати, що зміна
встановленого валютного курсу не
настане. Крім того, позивач не був
позбавлений можливості отримати
кредит в національній валюті, а не лише
в доларах США.

Доводи апеляційної скарги про те, що
рішення є незаконним та
необґрунтованим, ухвалене судом з
порушенням норм матеріального права,
при неповному з'ясуванні обставини, що
мають значення для справи, а викладені
в рішенні висновки не відповідають
обставинам справи, колегія суддів
також вважає безпідставними, оскільки
суд повно та об'єктивно встановив
дійсні обставини справи, дослідив
надані сторонами докази, дав їм вірну
правову оцінку та ухвалив рішення у
відповідності з вимогами
матеріального права.

Інші доводи апеляційної скарги
правильність висновків суду 1-ї
інстанції також не спростовують.

Рішення суду першої інстанції є
законним та обґрунтованим,
постановлене з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
а тому правові підстави для
задоволення апеляційної скарги
представника позивача ОСОБА_3ОСОБА_4
відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_3 ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Подільського районного
суду міста Києва від 27 січня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Судді: