У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 травня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі
суддів: Бондаренко Н.В., Малько О.С.,
Шимківа С.С.,

секретар судового засідання: Демчук
Ю.Ю.

розглянула у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Рівненського міського суду
Рівненської області від 28 лютого 2014
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права
приватної власності на частку
земельної ділянки та виділ частки в
натурі

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивачки, відповідачки ОСОБА_2, її
представника ОСОБА_4, представника
ОСОБА_3-ОСОБА_5, перевіривши матеріали
справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Рівненського міського суду
від 28 лютого 2014 року ОСОБА_1 у
задоволенні позову до ОСОБА_2, ОСОБА_3
про визнання права власності на частку
земельної ділянки та виділ частки в
натурі відмовлено за недоведеністю.

В поданій апеляційній скарзі ОСОБА_1
зазначає, що рішення суду є незаконним
в зв'язку з невідповідністю висновків
суду обставинам справи, неправильним
застосуванням норм матеріального та
процесуального права.

Вважає, що суд безпідставно визначив
статус відповідачів, як власників, що
суперечить ст. 125 ЗК України, оскільки
відповідачі не мають державного акту
на право власності на спірну земельну
ділянку.

Вказує, що суд безпідставно поклав в
основу цього рішення обставини,
встановлені рішенням суду в справі за
її позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, треті
особи Друга Рівненська державна
нотаріальна контора, Рівненська міська
рада про визнання договору дарування
недійсним, державного акта на право
приватної власності на земельну
ділянку, свідоцтв про право на спадщину
за законом, визначення порядку
користування земельною ділянкою, які
не має жодного відношення до даної
справи.

Зазначає, що аналізуючи ч.4 ст.120 ЗК
України, в редакції від 5.11.2009 року та
час набуття нею права власності на 64/100
часток будинку, суд одночасно повинен
був визначити і час набуття права
власності на 36/100 часток будинку
відповідачів, після чого визначатись з
нормою закону та її редакцією.

Доводить, що висновки суду мають
протиріччя, а саме: вважаючи, що до
спірних правовідносин не можна застосо
вувати редакцію ст.120 ЗК, чинну на дату
подачі позову до суду, а слід
застосовувати редакцію ч.1,4 ст.120 ЗК
України, яка діяла на час набуття нею
права власності на 64/100 часток
будинковолодіння, суд свій висновок
про те, що без виділення земельної
ділянки в натурі та присвоєння
кадастрового номера перехід права
власності на земельну ділянку
неможливий, ґрунтує на ч. 6 ст. 120 ЗК
України в редакції, чинній на час
розгляду позову.

Покликається, що суд не взяв до уваги та
не дав оцінки висновку експерта
№30521/-ЮШ від 23.08.2013 року, яким визначено
два варіанти виділу їй в натурі
земельної ділянки, відповідно до її
частки у домоволодінні 64/100.

Вважає, що висновок суду про те, що
оскільки позивач у своїх позовних
вимогах не ставила питання про набуття
права власності на ту частину
земельної ділянки, яка зайнята
житловим будинком, будівлею або
спорудою та на частину земельної
ділянки, яка необхідна для їх
обслуговування, суд позбавлений
можливості вийти за межі позовних
вимог та вирішити дане питання,
безпідставно ставить її та
відповідачів в різні умови, а саме: вона
має право, на думку суду, лише на
земельну ділянку під будинком та для
його обслуговування, а відповідачі - на
решту земельної ділянки, яка значно
перевищує їх частку в будинку.

З наведених підстав, просить скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове рішення, яким її позовні
вимоги задовольнити.

Апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з наступних підстав.

Відмовляючи в позові, суд правильно
виходив з доведеності того, що земельна
ділянка площею 0,0488 га АДРЕСА_1 належала
на праві власності ОСОБА_9 на підставі
договору дарування, укладеного 9
вересня 1999року з ОСОБА_10, який є чинним,
а тому підстав для визнання за
позивачкою права власності на частину
земельної ділянки пропорційно її
частці у будинковолодінні, що
знаходиться на ній відсутні.

Такий висновок відповідає обставинам
справи та ґрунтується на вимогах
закону.

Відповідно до свідоцтва про право
власності на спадкове майно за
заповітом від 4 вересня 2007року ОСОБА_1
належить на праві власності 64/100 частин
будинковолодіння АДРЕСА_1, які вона
отримала як спадок після смерті матері
ОСОБА_10

Співвласниками решти 36/100 частин
вказаного будинковолодіння є ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 на підставі свідоцтв про право
на спадщину за законом відповідно від 22
лютого 2005року та від 15 вересня 2005року,
які видані після смерті ОСОБА_9

Рішенням Рівненського міського суду
від 13 квітня 2009 року по справі № 2-128/09 за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_2(законного представника
неповнолітньої ОСОБА_3), КП «Рівненське
міське бюро технічної інвентаризації»,
Першої Рівненської державної
нотаріальної контори про визнання
частково недійсним витягу з єдиного
реєстру прав власності на нерухоме
майно, свідоцтва про право на спадщину
за заповітом, виділ майна в натурі та
зустрічним позовом ОСОБА_2 до Другої
Рівненської державної нотаріальної
контори, ОСОБА_1 про визнання частково
недійсним договору дарування, про
визнання недійсними свідоцтва про
право на спадщину, визнання права
власності на спадкове майно між ОСОБА_1
та ОСОБА_2, ОСОБА_3 проведено виділ їх
часток в натурі.

Позовні вимоги про визнання за
позивачкою права власності на частину
земельної ділянки пропорційно її
частці у будинковолодінні, що
знаходиться на ній заявлені з підстав
ст.120 ЗК України.

Встановлено, що житловий будинок з
надвірними будівлями по АДРЕСА_1
розташований на земельній ділянці
площею 0,0488 га, яка належала на праві
власності ОСОБА_10 на підставі
Державного акту на право приватної
власності на землю, виданого
Рівненською міською радою народних
депутатів 2.09.1999року, яку 9 вересня
1999року подарувала ОСОБА_9.

30 вересня 1999року ОСОБА_9 на вказану
земельну ділянку виданий державний
акт.(а.с.113).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_9 помер. Його
спадкоємцями за законом є ОСОБА_2,
ОСОБА_3, яким 10 серпня 2011року на спірну
земельну ділянку видано свідоцтво про
право на спадщину за законом, яке не
змінено та не визнано недійсним.

Рішенням апеляційного суду
Рівненської області від 29 грудня
2009року ОСОБА_1 відмовлено у задоволенні
позову до ОСОБА_2, ОСОБА_11 .(законного
представника неповнолітньої ОСОБА_3)
про визнання недійсним договору
дарування від 9.09.1999року, Державного
акту на право приватної власності на
землю, виданого 30.09.1999року ОСОБА_9

Згідно ст.1225 ЦК України, право
власності на земельну ділянку
переходить до спадкоємців на загальних
підставах, із збереженням її цільового
призначення. До спадкоємців житлового
будинку, інших будівель та споруд
переходить право власності або право
користування земельною ділянкою, на
якій вони розміщені. До спадкоємців
житлового будинку, інших будівель та
споруд переходить право власності або
право користування земельною ділянкою,
яка необхідна для їх обслуговування,
якщо інший її розмір не визначений
заповітом.

Як роз'яснено у п. 18 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ» від 16.04.2004року №7, при переході
права власності на будівлі та споруди
за цивільно-правовими угодами,
укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з
положеннями чинної до цієї дати ст.30 ЗК
України до набувача від відчужувача
переходить належне йому право
власності або право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані будівлі та споруди, якщо
інше не передбачалось у договорі
відчуження. Після 31 грудня 2001 року в
таких випадках право власності на
земельну ділянку або її частини могло
переходити відповідно до ст.120 ЗК
України 2001року на підставі
цивільно-правових угод, а право
користування - на підставі договору
оренди, укладених відповідно
відчужувачем або набувачем. До особи,
яка придбала житловий будинок, будівлю
або споруду після 31 грудня 2003 року,
згідно зі статтею 377 ЦК України, а з часу
внесення змін до ст.120 ЗК України
Законом України від 27.04.2007року№997-У - і
згідно зі ст.120 ЗК України, переходило
право власності на земельну ділянку, на
якій вони розміщені, без зміни її
цільового призначення, у розмірах,
встановлених договором; а якщо
договором це не було визначено, до
набувача переходило право власності на
ту частину земельної ділянки, яка
зайнята житловим будинком, будівлею
або спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка необхідна для її
обслуговування.

Таким чином, на час відкриття спадщини
після смерті ОСОБА_10 (ІНФОРМАЦІЯ_2),
остання не була власником зазначеної
земельної ділянки, за життя договору
дарування та Державного акту виданого
на ім'я ОСОБА_9 не оспорювала.
Відповідачі у передбаченому законом
порядку набули право власності на неї
внаслідок прийняття спадщини після
смерті ОСОБА_9(ст.81,125 ЗК України, ст.1218,
ч.1 ст.1225, ч.5 ст.1268 ЦК України), в зв'язку з
чим доводи скарги про те, що вони не є
власниками земельної ділянки не
ґрунтуються на законі.

Перехід права на земельну ділянку у
разі набуття права на жилий будинок,
будівлю або споруду врегульовано ст.120
ЗК України, що діяв на час виникнення у
сторін права власності на частки в
будинку, а тому правильним є висновок
суду про те, що вказана стаття ЗК
України, в редакції на дату подання
позову (грудень 2012року) не
застосовується до правовідносин, що
склалися між сторонами, він
ґрунтується на нормах ст.58 Конституції
України, Рішенні Конституційного Суду
України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99,
відповідно до п. 2 якого дію
нормативно-правового акта в часі треба
розуміти так, що вона починається з
моменту набрання цим актом чинності і
припиняється втратою ним чинності,
тобто до події, факту застосовується
той закон або інший
нормативно-правовий акт, під час дії
якого вони настали або мали місце.

Покликання суду першої інстанції на
норми ч.6 ст.120 ЗК України в редакції на
час подання позову є неправильним,
однак це не вплинуло на правильність
постановленого рішення.

Рішення суду першої інстанції
постановлено з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
доводи апеляційної скарги
правильності висновків суду не
спростовують, а тому підстав для його
скасування немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 317,325
ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Рівненського міського суду
Рівненської області від 28 лютого 2014
року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Судді:
Бондаренко Н.В

.

Малько О.С.

Шимків С.С.