Справа № 161/9548/13-ц Провадження №
22-ц/773/202/14 Головуючий у 1 інстанції:
Кухтей Р.В. Категорія: 56 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Мудренко Л. І.,

суддів - Русинчука М.М., Матвійчук
Л.В.,

при секретарі - Губарик К.А.,

з участю:

представника особи, яка не брала
участі в справі Публічного
акціонерного товариства "Мегабанк"
Лавріва В.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_2 до Першого
відділу державної виконавчої служби
Луцького міського управління юстиції
Волинської області, третя особа на
стороні відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору
ОСОБА_3, про звільнення майна з-під
арешту за апеляційною скаргою особи,
яка не брала участі у справі Публічного
акціонерного товариства "Мегабанк" на
заочне рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 17 червня 2013 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до
Першого відділу Державної виконавчої
служби Луцького міського управління
юстиції Волинської області (далі -
Перший відділ ДВС ЛМУЮ) про звільнення
майна з-під арешту.

Свій позов обгрунтовує тим, що 01.09.2009
року державним виконавцем Першого
відділу ДВС ЛМУЮ було відкрито
виконавче провадження про стягнення з
ОСОБА_3 860,00 грн. боргу. У зв'язку з цим
державним виконавцем було винесено
постанову про арешт майна боржника та
накладено заборону на його відчуження,
в тому числі автомобіля марки
"Фольксваген Транспортер", 1994 року
випуску, кузов № НОМЕР_1, державний
реєстраційний номер НОМЕР_2. Вважає, що
державний виконавець порушив його
майнові права, як власника автомобіля,
оскільки з метою забезпечення
виконання зобов'язань за договором
позики від 22.11.2008 р. даний автомобіль
був переданий йому відповідно до
договору застави від 22.11.2008 р. та
додаткової угоди до нього від 26.12.2008 р.
Сторонами узгоджено, що даний
автомобіль в рахунок погашення
заборгованості буде перереєстрований
на позивача. У зв'язку з цим просив
звільнити автомобіль з-під арешту.

Заочним рішенням Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 17 червня 2013 року позов
задоволено. Звільнено з-під арешту
автомобіль марки "Фольксваген
Транспортер", 1994 року випуску, кузов №
НОМЕР_1, державний реєстраційний номер
НОМЕР_2, що належить ОСОБА_2.

Не погоджуючись з даним рішенням суду,
особа, яка не брала участі в справі
Публічне акціонерне товариство (далі -
ПАТ) "Мегабанк" подав апеляційну скаргу.
Покликаючись на неправильне
застосування норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення та ухвалити нове,
яким відмовити в задоволенні позову.

В суді апеляційної інстанції
представник особи, яка не брала участі
в справі ПАТ "Мегабанк" Лаврів В.П.
підтримав апеляційну скаргу з підстав
в ній наведених.

Інші особи, які беруть участь у справі в
судове засідання не з'явилися, хоч
належним чином були повідомлені про
час розгляду справи, про що свідчать
розписки про отримання судових
викликів.

Колегія суддів, заслухавши пояснення
представника апелянта, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених в суді першої
інстанції, приходить до висновку, що
апеляційну скаргу слід задовольнити,
виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, суд
першої інстанції при винесенні рішення
виходив з того, що у державного
виконавця Першого відділу ДВС ЛМУЮ не
було передбачених законом підстав для
накладення арешту на спірне майно
позивача, оскільки боржник ОСОБА_3 не є
власником автомобіля.

До такого висновку суд першої
інстанції прийшов з того, що 22.11.2008 р.
між ОСОБА_2 (по договору - позикодавець)
та ОСОБА_3 (по договору - позичальник)
було укладено договір позики, за яким
останній отримав в позику грошові
кошти в сумі 6000,00 доларів США (а.с. 5). За
умовами договору позики позичальник
зобов'язувався повернути позику до
22.11.2009 року.

В забезпечення виконання зобов'язань
за зазначеним договором позики, 22.11.2008
р. між ОСОБА_2 (по договору -
заставодержатель) та ОСОБА_3 (по
договору - заставодавець) був укладений
договір застави (а.с. 7). Згідно п. 1.2.
договору застави його предметом є
рухоме майно заставодавця, а саме:
автомобіль марки "Фольксваген
Транспортер", 1994 року випуску, кузов №
НОМЕР_1, державний реєстраційний номер
НОМЕР_2.

ОСОБА_3 вказану суму коштів до
визначеної в договорі дати не повернув.

26.12.2008 р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було
укладено додаткову угоду до договору
застави (а.с. 8), відповідно до умов якої
сторони вирішили відповідно до п. 2.4.2.
договору застави надати ОСОБА_2 право
звернути стягнення на предмет застави.
У зв'язку з цим ОСОБА_2 задовольнив свої
права кредитора по грошовому
зобов'язанню. 26.12.2008 р. між ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 було укладено додаткову угоду
до договору позики, відповідно до умов
якої сторони прийшли до згоди
розірвати договір позики (а.с. 6).

Однак, 01.09.2009 року державним виконавцем
Першого відділу ДВС ЛМУЮ було винесено
постанову про накладення арешту та
заборони відчуження на все рухоме
майно ОСОБА_3 в межах суми боргу в
розмірі 860,00 грн. в тому числі і на
автомобіль марки "Фольксваген
Транспортер", 1994 року випуску, кузов №
НОМЕР_1, державний реєстраційний номер
НОМЕР_2, що підтверджується Витягом з
державного реєстру обтяжень рухомого
майна від 23.05.2013 р. (а.с. 9-11)

Суд першої інстанції прийшов до
висновку, що на час накладення
державними виконавцем арешту та опису
вказаного майна і по час винесення
рішення судом першої інстанції
зазначений автомобіль належить ОСОБА_2,
відповідно до договору застави від
22.11.2008 р. та додаткової угоди до нього
від 26.12.2008 р., а не ОСОБА_3 За таких
обставин, у державного виконавця не
було передбачених законом підстав для
накладення арешту на спірне майно,
оскільки боржник ОСОБА_3 не є власником
автомобіля.

Однак з такими висновками суду першої
інстанції погодитись не можна.

Як вбачається з матеріалів справи у
Першому відділі ДВС ЛМУЮ перебуває на
виконанні виконавче провадження ВП №
26311838 про стягнення з ОСОБА_3
заборгованості в розмірі 328759,37 доларів
США та 285907,62 грн., що відкрите згідно
Постанови про відкриття виконавчого
провадження ВП № 26311838 від 05.05.2011 р. (а.с.
25)

Постановою про арешт майна боржника та
оголошення заборони на його відчуження
від 05.05.2011 р. накладено арешт на все
майно, що належить боржнику ОСОБА_3 у
межах суми звернення стягнення 2905396,32
грн. (а.с. 26)

Публічне обтяження арешт всього
рухомого майна зареєстровано 10.05.2011 р.
за № 11149373 на підставі Постанови про
арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження від 05.05.2011
р. Головного державного виконавця
Першого відділу ДВС ЛМУЮ Ліщука О.О.
/розмір основного зобов'язання 2905396,32
грн.; термін дії: 10.05.2016 р./. Зазначена
інформація міститься в Витязі з
державного реєстру обтяжень рухомого
майна від 23.05.2013 р. (а.с. 9-11), що наданий в
суд першої інстанції позивачем. На
зазначену обставину суд першої
інстанції не звернув уваги.

26 листопада 2012 року в процедурі
здійснення виконавчих дій було
встановлено, що ОСОБА_3 (р.н.о.к.п.п. -
НОМЕР_3) володіє на праві власності
автомобілем марки "Фольксваген
Транспортер", 1994 року випуску, кузов №
НОМЕР_1, державний реєстраційний номер
НОМЕР_2 згідно свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу серії НОМЕР_4 від
22.11.2008 р. та винесено постанову про
розшук даного автомобіля (а.с. 27).

Публічне акціонерне товариство
"Мегабанк" не було залучене судом
першої інстанції до участі у справі.

У відповідності до ч. 1, 2 ст. 11 Закону
України "Про виконавче провадження"
державний виконавець зобов'язаний
вживати передбачених законом заходів
примусового виконання рішень,
неупереджено, своєчасно і в повному
обсязі вчиняти виконавчі дії.
Державний виконавець здійснює заходи,
необхідні для своєчасного та в повному
обсязі виконання рішення, зазначеного
в документі на примусове виконання
рішення (далі - виконавчий документ), у
спосіб та в порядку, встановленому
виконавчим документом і законом.

Згідно ч. 2 ст. 25 Закону України "Про
виконавче провадження" за заявою
стягувача державний виконавець
одночасно з винесенням постанови про
відкриття виконавчого провадження
може накласти арешт на майно та кошти
боржника, про що виноситься відповідна
постанова.

Відповідно до ч. 5 ст. 52 Закону України
"Про виконавче провадження" у разі
відсутності у боржника коштів та інших
цінностей, достатніх для задоволення
вимог стягувача, стягнення звертається
також на належне боржнику інше майно.

Відповідно до ст. 57 Закону України "Про
виконавче провадження" арешт на майно
боржника може накладатись державним
виконавцем шляхом винесення постанови
про арешт майна боржника та оголошення
заборони на його відчуження.

Як вбачається з матеріалів справи, а
саме додаткової угоди до договору
застави від 22.11.2008 р. ОСОБА_3 та ОСОБА_2
погодили відповідно до п. 2.4.2. договору
застави від 22.11.2008 р. надати ОСОБА_2
право звернути стягнення на предмет
застави.

Згідно Правил державної реєстрації та
обліку автомобілів, автобусів,
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів та мотоколясок,
затверджених Постановою КМ України від
07.09.1998 року № 1388, державна реєстрація
автомобілів є обов'язковою для всіх
юридичних та фізичних осіб, які є
власниками транспортних засобів,
виробляють чи експлуатують їх і
здійснюється органами
Державтоінспекції МВС.

Пунктом 7 вказаних Правил передбачено,
що власники транспортних засобів мають
їх зареєструвати протягом 10 днів після
придбання.

Водночас, як вбачається з матеріалів
виконавчого провадження спірний
автомобіль згідно вищезазначеного
Порядку не був знятий з обліку в
органах ДАІ, залишався зареєстрованим
за третьою особою на стороні
відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору
ОСОБА_3, а тому державним виконавцем
Першого відділу ДВС ЛМУЮ правомірно
накладено арешт на автомобіль марки
"Фольксваген Транспортер", 1994 року
випуску, кузов № НОМЕР_1, державний
реєстраційний номер НОМЕР_2 в межах
виконавчого провадження.

За положеннями ст. ст. 321, 328 ЦК України
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Згідно ч. 1 ст. 215
ЦК України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. ч.
1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Зокрема,
правочин має вчинятись у формі
встановленій законом. Згідно ст. 210 ЦК
України правочин підлягає державній
реєстрації лише у випадках,
встановлених законом. Такий правочин є
вчиненим з моменту його державної
реєстрації.

Крім того, суд першої інстанції не
звернув уваги на ту обставину, що
відповідно до ст. 11 Закону України "Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень" обтяження
рухомого майна реєструються в
Державному реєстрі в порядку,
встановленому законом. Відповідно до ч.
1, 2 ст. 2 Закону України "Про
забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень" пріоритет -
переважне право обтяжувача відносно
права іншої особи на те ж саме рухоме
майно, вищий пріоритет - переважний
пріоритет одного обтяжувача відносно
пріоритету іншого обтяжувача на
отримання задоволення своїх прав чи
вимог щодо одного й того ж рухомого
майна. Згідно ч. 1, 2 ст. 14 Закону України
"Про забезпечення вимог кредиторів та
реєстрацію обтяжень", якщо інше не
встановлено цим Законом, зареєстроване
обтяження має вищий пріоритет над
незареєстрованим обтяженням. ОСОБА_2 не
зареєстрував договір застави від 28.11.2008
р. у Державному реєстрі обтяжень
рухомого майна, а тому такий договір не
є чинним у відносинах з третіми
особами, які зареєстрували обтяження.
Суд апеляційної інстанції
погоджується з доводами апелянта в цій
частині.

Згідно ст. 214 ЦК України під час
ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обгрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3)
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27.08.1976 року
№ 6 «Про судову практику в справах про
виключення майна з опису» (з наступними
змінами та доповненнями) за правилами,
установленими для розгляду позовів про
виключення майна з опису,
розглядаються вимоги громадян і
організацій, що ґрунтуються на праві
власності на описане майно або на праві
володіння ним.

Аналогічна правова позиція викладена в
абзаці 4 пункту 24 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справі від 07 лютого 2014 року №6 «Про
практику розгляду судами скарг на
рішення, дії або бездіяльність
державного виконавця чи іншої
посадової особи державної виконавчої
служби під час виконання судових
рішень у цивільних справах», в якому
зазначено, що вимоги інших осіб щодо
належності їм, а не боржникові майна, на
яке накладено арешт, вирішуються
шляхом пред'явлення ними відповідно до
правил судової юрисдикції позову
боржника та особи, в інтересах якої
накладено арешт, про визнання права
власності на це майно і зняття з нього
арешту. У такому ж порядку
розглядаються вимоги осіб, які не є
власниками майна, але володіють ним на
законних підставах.

Позивач ОСОБА_2 звернувся з позовом про
виключення майна з-під арешту до
Першого відділу державної виконавчої
служби Луцького міського управління
юстиції Волинської області, тобто до
неналежного відповідача, правове
становище боржника ОСОБА_3 в даній
справі - третя особа на стороні
відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог.

На підставі наведених норм закону,
встановлених обставин справи колегія
суддів приходить до висновку, що не має
підстав для задоволення позову про
звільнення майна з-під арешту.

Таким чином оскаржуване рішення суду
першої інстанції не відповідає вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності та
обгрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, а тому рішення суду
першої інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
в позові.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313-314, 316, 319 ЦПК
України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу особи, яка не брала
участі у справі Публічного
акціонерного товариства "Мегабанк"
задовольнити.

Заочне рішення Луцького
міськрайонного суду Волинської
області від 17 червня 2013 року скасувати
та ухвалити нове рішення.

В позові ОСОБА_2 до Першого відділу
державної виконавчої служби Луцького
міського управління юстиції
Волинської області, третя особа на
стороні відповідача, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору
ОСОБА_3, про звільнення майна з-під
арешту відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: