Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Малієнко Н.В.
Справа № 425/4244/13-ц
Провадження № 22ц/782/1384/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2014 року
м. Луганськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Луганської області в складі:

головуючого: Малієнко Н.В.,

суддів: Єрмакова Ю.В., Матвєйшиної О.Б.

при секретарі: Івасенко І.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду Луганської області

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Рубіжанського міського суду
Луганської області

від 10 лютого 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про усунення перешкод у здійсненні
права власності шляхом зняття з
реєстраційного обліку, визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом про усунення перешкод у
здійсненні права власності житловою
квартирою АДРЕСА_1, шляхом зняття з
реєстраційного обліку відповідача та
визнання його таким, що втратив право
користування житловим приміщенням. В
обґрунтування позову зазначив, що він є
власником зазначеної квартири. 18.07.2009
року у квартирі був зареєстрований
відповідач, який є чоловіком рідної
сестри позивача, оскільки в нього не
було іншого місця для реєстрації.
Відповідач ніколи не проживав у
квартирі позивача та не мав наміру для
проживання в неї, його речей в квартирі
також немає, фактично відповідач увесь
час проживав разом з своєю дружиною
ОСОБА_4 у селі Варварівка Кремінського
району, Луганської області та обіцяв
знятися з реєстраційного обліку через
недовгий час. Позивач також
зареєстрований у вказаній квартирі,
але не проживає в ній, в квартирі увесь
час мешкають квартиранти, яким позивач
вирішив продати цю квартиру.
Відповідач відмовився добровільно
знятися з реєстраційного обліку,
реєстрація відповідача в квартирі
позивача порушує його права як
власника квартири, перешкоджає
домовленості з покупцями на її продаж.
Оскільки ніякої угоди щодо найму
квартири сторони не укладали,
відповідач не є членом сім*ї позивача,
позивач вважає, що має право на
звернення до суду з зазначеним позовом
та просить його задовольнити.

Рішенням Рубіжанського міського суду
Луганської області від 10 лютого 2014 року
позов задоволено повністю. Усунуто
перешкоди у користуванні та
розпорядженні квартирою АДРЕСА_1
шляхом зняття з реєстраційного обліку
ОСОБА_2 Визнано ОСОБА_2 таким, що втратив
право користування квартирою АДРЕСА_1.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5
судовий збір в розмірі 229,40 грн.

Посилаючись на ухвалення рішення з
порушенням норм процесуального та
матеріального права, ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу і просить скасувати
рішення та постановити нове про
відмову у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши доповідача, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах
апеляційної скарги, обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до наступного.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства, повинен
вирішити справу згідно із законом,
ухваливши рішення на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в
задоволені позові відмовити; 6) як
розподілити між сторонами судові
витрати; 7) чи є підстави допустити
негайне виконання судового рішення; 8)
чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

Колегія суддів вважає, що вказаним
вимогам закону рішення суду першої
інстанції відповідає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідач не є наймачем квартири, не є
членом сім*ї позивача, не проживає в
спірній квартирі, не сплачує за неї
плату, а тому не має права на її
користування та підлягає зняттю з
реєстрації, визнанню втратившим права
користування нею.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК України
члени сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням. Відповідно до ч.4 ст. 156 та
ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім*ї
власника (наймача) квартири належать
дружина, їх діти і батьки, членами сім*ї
може бути визнано і інших осіб, якщо
вони постійно проживають разом із
власником (наймачем) і ведуть з ним
спільне господарство.

Відповідно до ч. 1 ст. 405 ЦК України члени
сім'ї власника житла, які проживають
разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону.Житлове приміщення, яке вони
мають право займати, визначається його
власником.

Виходячи з вимог вказаних норм ЖК та ЦК
України, не можуть бути позбавлені
права на користування житлом на
підставі правових норм, якими
регулюється право власності, тільки
особи, які вказані у ст. 156 ЖК України.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач є власником квартири АДРЕСА_1
та зареєстрований в ній, однак
фактично у цій квартирі позивач не
проживав. Разом з ним в зазначеній
квартирі з 18.07.2009 року зареєстрований
відповідач.(а.с.4,6). Однак у вказану
квартиру відповідач у якості члена
сім'ї власника - позивача по справі,
також не вселявся та в ній не проживав
ні у цій якості, ні на будь-яких інших
підставах, з яких набув би право
користування житловим приміщенням в
цій квартирі нарівні з позивачем.

Сторони мешкають разом із своїми
сім*ями за різними адресами в с.
Варварівка, Кремінського району,
Луганської області. В квартирі
тривалий час проживають квартиранти, в
тому числі з лютого 2013 року ОСОБА_6 із
своєю сім*єю, який сплачує комунальні
платежі за користування квартирою та
висловив намір на укладання договору
купівлі-продажу цієї квартири, надавши
позивачу аванс за квартиру в сумі 500
доларів США, що підтверджується
поясненнями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7.
копією розписки про отримання грошових
коштів, актом обстеження квартири (а.с.73
зв., 40, ).

Таким чином, судом першої інстанції
обгрунтовано зроблений висновок, що
відповідач права користування
спірною квартирою не набув, оскільки не
є членом сім*ї позивача та ніколи ним
не був, в квартирі ніколи не проживав,
інших домовленостей щодо проживання в
квартирі між сторонами не укладалося,
а тому позивач ОСОБА_3, як власник
квартири мав право на звернення до суду
щодо усунення перешкод в користуванні
власністю шляхом визнання відповідача
таким, що втратив право на користування
житловою площею у зазначеній квартирі.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що
судом першої інстанції помилково в
мотивувальній частині рішення йшлося
посилання на норми ст.ст. 71, 72 ЖК України
та його треба виключити з рішення,
оскільки вони не регулюють спірних
правовідносин, що не впливає на
правильність прийнятого судом
рішення по суті спору.

Доводи апелянта про те, що позивач не
довів, що він зареєстрований у спірній
квартирі не як член сім'ї, а як
піднаймач, на увагу не заслуговують,
оскільки позовних вимог щодо втрати
права відповідача на користування
квартирою, як піднаймача, не
заявлялося.

Крім того, відповідно до ст. ст. 10, 11, 60
ЦПК України у разі незгоди з
заявленими позивачем вимогами та
наданими ним доказами на підтвердження
своїх доводів, саме відповідач повинен
був надати докази на спростування
доводів позивача, що у даному випадку
відсутнє.

Інші доводи апеляційної скарги на
увагу не заслуговують, оскільки вони
містять у собі суб'єктивне тлумачення
апелянтом, як норм матеріального права
та процесуального права, так і обставин
справи, також не спростовують
правильність висновків суду першої
інстанції, оскільки ніяких доказів на
підтвердження своїх доводів стосовно
набуття права користування житловою
площею у спірній квартирі не надано.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції треба залишити без змін, а
апеляційну скаргу - без задоволення.

Колегія суддів, керуючись ст.ст. 303-304,
307, 308, 315, 324-325 ЦПК України, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Рубіжанського міського суду
Луганської області від 10 лютого 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили негайно, але може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів після її
проголошення.

Головуючий:

Судді: