Номер провадження 22-ц/775/954/2014
Головуючий в I інстанції: Токарєва Н.М.
Суддя доповідач: Тимченко О.О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2014 року Апеляційний суд
Донецької області в складі:

головуючого судді:
Новосядлої В.М.,

суддів:
Принцевської В.П., Тимченко О.О.,

при секретарі:
Баранчикові Є.В.,

розглянув у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення Калінінського
районного суду м. Донецька від 05 грудня
2013 року по цивільній справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, Донецької міської
ради, про встановлення земельного
сервітуту, -

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2012 року ОСОБА_2 звернулась до
суду з зазначеним позовом в
обґрунтування якого послалися на те, що
вона, є власником житлового будинку
літ. А-1, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1. Житловий будинок розташований
на земельній ділянці, яка належить її
на праві власності, що підтверджується
свідоцтвом на спадщину за законом від 18
жовтня 2011 року, зареєстрованого в
реєстрі за № 1099 та свідоцтвом на
спадщину за законом від 18 жовтня 2011
року, зареєстрованого в реєстрі за №
1101. Відповідачка ОСОБА_1, мешкає з нею
по сусідству за адресою: АДРЕСА_2. Право
власності на зазначену земельну
ділянку за ОСОБА_1 не зареєстровано. Її
житловий будинок, розташований однією
стіною на межі сусідньої земельної
ділянки та потребує періодичних
ремонтних робіт та належного
обслуговування. Однак провести
ремонти неможливо не зайшовши на
сусідню земельну ділянку. Вона
неодноразово зверталась до
відповідачки з проханням укласти
сервітут на 1 метр земельної ділянки
від найбільш вступної конструкції
стіни її будинку. Проте згоди між нею та
відповідачкою не досягнуто. Просила
суд з урахуванням уточнень встановити
безстроковий земельний сервітут на
право користування нею частиною
земельної ділянки АДРЕСА_2 шириною 1
метр від стіни будинку АДРЕСА_1, в
продовж всієї стіни, розташованих на
межі суміжних ділянок АДРЕСА_1 і
АДРЕСА_2. В заборі, що розділяє земельні
ділянки ОСОБА_2 та ОСОБА_1 облаштувати
хвіртку для проходу на ділянку
сервітуту, за власний рахунок. Вирішити
питання про розподіл судових витрат.

Рішенням Калінінського районного суду
м. Донецька від 05 грудня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_2 задоволено: встановлено
безстроковий земельний сервітут на
право користування ОСОБА_2 частиною
земельної ділянки АДРЕСА_2 шириною 1
метр від стіни будинку АДРЕСА_1
впродовж всієї стіни, розташованої на
межі суміжних ділянок АДРЕСА_1 і
АДРЕСА_2. За власний рахунок ОСОБА_2 в
заборі, що розподіляє земельні ділянки
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 встановити хвіртку
для проходу на ділянку сервітуту.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4
судовий збір у сумі 134 грн.

З зазначеним рішенням не погодилась
відповідачка ОСОБА_1 принесла
апеляційну скаргу в якій просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог, посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи та
неправильне застосування норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги ОСОБА_1 зазначила, що судом
першої інстанції при розгляді справи
не було з'ясоване питання можливості
нормального господарського
використання земельної ділянки, яка
належить позивачки, без обтяження її
сервітутом, не враховано що позивачем
у супереч вимогам ст.60 ЦПК України не
надано належної оцінки доказам, які б
свідчили про факт не допуску з її боку
на земельну ділянку для проведення
ремонтних робіт. Також суд першої
інстанції вийшов за межі позовних
вимог, встановивши рішенням суду
безстроковий земельний сервітут, без
визнання мети користування чужою
земельною ділянкою та не врахував, що
земельний сервітут, який просить
встановити позивачка підпадає під
тимчасовий сервітут, який
встановлюється на певний проміжок
часу, для досягнення певної мети. Крім
того, суд проігнорував вимоги ч.3 ст.403
ЦК України, яка зазначає, що особа, яка
користується земельним сервітутом,
зобов'язана вносити плату за
користування майном, якщо інше не
встановлено договором, законом,
заповітом або рішенням судом.

Позивач та її представник в судовому
засіданні заперечував проти доводів
апеляційної скарги та просив її
відхилити.

Представник відповідачки в судовому
засіданні доводи апеляційної скарги
підтримав та просив її задовольнити.

Представник відповідача - Донецької
міської рада в судове засідання не
з'явився, про час та місце розгляду
справи повідомлявся належним чином,
від нього надійшла заява про розгляд
справи за його відсутності (а.с.199-200).

Апеляційний суд вважає за можливе
розглядати справу у відсутність осіб,
що не з'явились, оскільки відповідно до
вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка
сторін або інших осіб, які беруть
участь у справі, належним чином
повідомлених про час і місце розгляду
справи, не перешкоджає розгляду
справи.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача
та її представника, представника
відповідача дослідивши матеріали
цивільної справи, перевіривши доводи
апеляційних скарг, колегія суддів
апеляційного суд вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню, з
наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції.

Перевіряючи справу в межах
доводів апеляційних скарг та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
апеляційний суд виходить з наступного.

Згідно зі ст.ст.213, 214 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувались вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду
першої інстанції в повній мірі не
відповідає.

Судом першої інстанції встановлено та
вбачається із матеріалів справи, що
ОСОБА_2 є власником житлового будинку з
надвірними побудовами, який
розташований за адресою: АДРЕСА_1, що
підтверджується свідоцтвом на
спадщину за законом від 18 жовтня 2011
року, яка зареєстрована в реєстрі № 1099
(а.с. 5-6). Будинок розташований на
земельній ділянці - АДРЕСА_1, також
належить на праві власності ОСОБА_2, що
підтверджується свідоцтвом на
спадщину за законом від 18 жовтня 2011
року, зареєстрованого в реєстрі № 1101
(а.с. 7-8). Державний акт на право
власності на земельну ділянку видано
на ім'я ОСОБА_5 на підставі рішення
виконавчого комітету Донецької
міської ради від 19 липня 2006 року № 418
площею 0,0924 га, з цільовим призначенням -
для будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і спору, виданий 17 жовтня 2006
року, згідно плану меж земельної
ділянки АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 є суміжними
між собою (а.с. 56). З листа Управління
Держкомзему у м. Донецьку вбачається,
що земельна ділянка, яка розташована за
адресою: АДРЕСА_2 у власність, в оренду,
або у користування не передавалась,
правовстановлюючі документи у
встановленому законом порядку не
зареєстровані (а.с. 29), що також не
заперечувалось сторонами. Будинок
АДРЕСА_1 збудовано у 1940 році і потребує
періодичних ремонтних робіт для
підтримання у належному
будівельно-технічному стані, але
провести ремонті роботи однієї із стін
будинку, яка знаходиться на межі
земельних ділянок АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2
не можливо не зайшовши на сусідню
земельну ділянку. ОСОБА_2 звернулась до
ОСОБА_1 з пропозицією про укладення
договору земельного сервітуту, на яку
остання відповіла попередньою згодою.
У подальшому проект договору
встановлення сервітуту на земельну
ділянку не був підписаний ОСОБА_1,
своїх пропозицій, зауважень або
заперечень також не надала (а.с. 16-22).

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2
суд першої інстанції виходив з того, що
позивачем доведено обставини,
необхідності встановлення земельного
сервітуту на земельну ділянку за
рішенням суду, через відсутність
домовленості між сторонами спору з
питань сервітуту та наявність інших
законних засобів для задоволення
потреб іншого власника чи користувача
земельної ділянки у її обслуговуванні
є не можливо без використання чужої
земельної ділянки.

Проте погодитись з таким висновком
суду першої не можливо, оскільки суд
дійшов його з порушенням норм
матеріального права та неповним
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи.

Згідно з ч.1 ст.401 ЦК України,
користування чужим майном (сервітут)
може бути встановлене щодо земельної
ділянки, інших природних ресурсів
(земельний сервітут) або іншого
нерухомого майна для задоволення
потреб інших осіб, які не можуть бути
задоволенні іншим способом.

За змістом ст. 98 ЗК України, право
земельного сервітуту - це право
власника або землекористувача
земельної ділянки на обмеження платне
або безоплатне користування чужою
земельною діяльністю. Встановлення
земельного сервітуту не веде до
позбавлення власника земельної
ділянки, щодо якої встановлений
земельний сервітут, прав володіння,
користування та розпорядження нею.
Земельний сервітут здійснюється
способом, найменш обтяжливим для
власника земельної ділянки, щодо якої
він встановлений.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.100 ЗК України,
власник або землекористувач земельної
ділянки має право вимагати
встановлення земельного сервітуту для
обслуговування своєї земельної
ділянки. Земельний сервітут
встановляється за домовленістю між
власниками сусідніх земельних ділянок
на підставі договору або за рішенням
суду.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 402 ЦК України,
земельний сервітут може бути
встановлений договором між особою, яка
вимагає його встановлення, та
власником (володільцем) земельної
ділянки. У разі недосягнення
домовленості про встановлення
сервітуту та про його умови спір
вирішується судом за позовом особи, яка
вимагає встановлення сервітуту.

Відповідно до ч.1 ст.403 ЦК України,
сервітут визначає обсяг прав щодо
користування особою чужим майном.

Особа, яка користується сервітутом,
зобов'язана вносити плату за
користування майном, якщо інше не
встановлено договором, законом,
заповітом або рішенням суду (ч.3 ст.403 ЦК
України).

Виходячи з вищезазначених норм
матеріального суду, обов'язковою
умовою встановлення сервітуту є певна
потреба у користуванні чужим майном та
відсутність можливості у задоволенні
цієї потреби іншим способом, як
встановлення сервітуту з конкретним
землекористувачем.

Таким чином, закон вимагає від позивача
надання суду доказів того, що нормальне
господарське використання своєї
земельної ділянки, неможливо без
обтяження сервітутом чужої земельної
ділянки. При цьому слід довести, що
задоволення потреб позивача неможливо
здійснити яким-небудь іншим способом.

Разом із тим, у порушення наведених
норм права та вимог ст.214 ЦПК України,
суд першої інстанції зазначив лише про
можливість встановлення земельного
сервітуту, проте без встановлення
фактичних обстави та дослідження
доказів залишилось питання
неможливості задоволення потреб
позивача про встановлення земельного
сервітут іншим способом.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до положень ст.10 ЦПК
України, кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підстави своїх вимог або
заперечень.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Обов'язок по доведенню необхідності
встановлення сервітут покладається
саме на позивача, клопотання про
призначення судової
будівельно-технічної експертизи чи
земельно-технічної експертиз
позивачем ні у суді першої інстанції,
ні у суді апеляційної інстанції не
заявлялось, хоча з метою реалізації
такого права позивачем, суд
апеляційної інстанції проводив дії у
відповідності до ч.4 ст.10 ЦПК України.

Встановлюючи земельний сервітут на
певний строк чи без зазначення строку
(постійний), суд має враховувати, що
метою сервітуту є задоволення потреб
власника або землекористувача
земельної ділянки для ефективного її
використання; умовою встановлення є
неможливість задоволення такої
потреби в інший спосіб, а в рішенні
повинно бути зазначено чітко
визначений обсяг прав особи, що
звертається відносно обмеженого
користування чужим майном.

Крім того, земельний сервітут
здійснюється способом, найменш
обтяжливим для власника земельної
ділянки, щодо якої він встановляється.

Як вбачається з матеріалів справи та
доводів апеляційної скарги, ОСОБА_1
заперечувала проти встановлення
ОСОБА_2 безстрокового та безплатного
сервітут на право користування її
земельною ділянкою, посилаючись на те,
що для задоволення потреб позивачка
може бути встановлено строковий
сервітут для конкретних потреб та
платність за користування майном, а
позивач наполягає на встановленні
повністю протилежного, за таких
обставин, колегія суддів апеляційної
інстанції приходить до висновку, що
задовольняючи у такій спосіб позовні
вимоги ОСОБА_2 суттєво порушуються
права відповідачки ОСОБА_1, а
позивачкою в свою чергу не доведено, що
обслуговування її домоволодіння
неможливо без обтяження сервітутом
чужої земельної ділянки.

Згідно ст.309 ЦПК України, підставами
для скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
або зміни рішення є неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи; недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального чи
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачу
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачу -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачу
відмовлено.

Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України, якщо
суд апеляційної інстанції змінює
рішення або ухвалює нове рішення, суд
відповідно змінює розподіл судових
витрат.

Оскільки правові підстави для
задоволення позову відсутні, то і
відсутні підстави для стягнення з
відповідача на користь позивача
судових витрат.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК України,
апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Калінінського районного суду
м. Донецька від 05 грудня 2013 року
скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
Донецької міської ради, про
встановлення земельного сервітуту
відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржено у касаційному
порядку протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий:
Судді: