Справа №591/3241/13-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Янголь Є. В.Номер
провадження 22-ц/788/781/14 Суддя-доповідач -
Кононенко О. Ю. Категорія - 27
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

29 квітня 2014 року
м. Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого - Кононенко О. Ю.,

суддів - Шевченка В. А., Семеній Л. І.,

за участю секретаря судового засідання
- Кияненко Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Апеляційного
суду Сумської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_3 та
ОСОБА_4

на рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 25 грудня 2013 року

у справі за позовом Публічного
акціонерного товариства «ОТП Банк» до
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за кредитним договором
та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
«ОТП Банк» про визнання недійними
окремих пунктів кредитного договору,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Зарічного районного суду м.
Суми від 25 грудня 2013 року позов ПАТ «ОТП
Банк» задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в
солідарному порядку на користь ПАТ
«ОТП Банк» заборгованість за кредитним
договором в розмірі 27306,53 дол. США, що
еквівалентно 218261,09 грн., пеню в сумі
73467,48 грн. та 3118,13 грн. в рахунок
відшкодування витрат на сплату
судового збору.

В задоволенні зустрічного позову
відмовлено за необґрунтованістю.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи, порушення та
неправильне застосування судом норм
матеріального та процесуального права,
просять зазначене рішення скасувати та
ухвалити нове про відмову у
задоволенні позову банку та
задоволення зустрічного позову.

При цьому, зазначають, що банк не надав
до суду первинних бухгалтерських
документів щодо видачі кредиту та
здійснення його часткового погашення
(платіжні доручення, меморіальні
ордери, розписки, чеки, тощо).

Вказують, що вираження грошових
зобов'язань за кредитним договором та
додаткових договорах до нього не в
національній валюті - гривні, а в
доларах США суперечить чинному
законодавству та дає інший результат
обрахунку співвідношення грошових
зобов'язань.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_3
та її представника ОСОБА_5, які
підтримали доводи апеляційної скарги,
представника позивача ПАТ «ОТП Банк»
Сотника Ю.В., який заперечував проти
скарги, вивчивши матеріали справи і
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом першої інстанції
встановлено, що 19 січня 2007 року між ПАТ
«ОТП Банк» та ОСОБА_3 укладений
кредитний договір № СМ-SMEC00/004/2007, за
умовами якого позичальник отримала
кредит в сумі 60000 доларів США. Між
сторонами були укладені додаткові
угоди до вказаного кредитного
договору. Поручителем за цим кредитом
виступив ОСОБА_4 Відповідач ОСОБА_3
взяті на себе зобов'язання за кредитним
договором не виконала, кошти згідно з
графіком повернення кредиту не
сплачувала, в зв'язку з чим станом на 03
вересня 2013 року виникла заборгованість
по кредиту в розмірі 27306,53 доларів США,
що еквівалентно 218261,09 грн. та
заборгованість по пені в розмірі 73467,48
грн. Наданий банком розрахунок
відповідачі не спростовували.

Ухвалюючи рішення про задоволення
первісного позову банку та відмову у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3,
суд першої інстанції виходив з того, що
відповідач своїх зобов'язань за
договором кредиту не виконує,
внаслідок чого утворилась
заборгованість, яка підлягає стягненню
з неї та ОСОБА_4 в солідарному порядку
на користь банку. Кредитний договір та
додаткові угоди до нього укладені з
дотриманням вимог чинного
законодавства, а тому відсутні
підстави для визнання недійсними та
нікчемними оспорюваних пунктів
договору.

Колегія суддів погоджується з
таким висновком суду, виходячи з
наступного.

Відповідно до частини першої
статті 627, ст. ст. 628, 629 ЦК України
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості. Зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.
Укладений договір є обов'язковим для
виконання сторонами.

Згідно з п. 1 ч. 2 ст. 11 та ч. 2 ст. 509
ЦК України договір є підставою
виникнення зобов'язань.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України,
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору або
інших умов та вимог, що звичайно
ставляться. Одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ
«ОТП Банк» та ОСОБА_3 уклали кредитний
договір № СМ-SMEC00/004/2007 від 19 січня 2007
року на суму 60000 доларів США з цільовим
використанням на споживчі цілі з
плаваючою процентною ставкою, яка
складається з 5% річних та ставки «FIDR»
зі строком повернення до 19 січня 2014
року (а.с. 5).

За умовами п.п. 1.1. цього договору
банк зобов'язався надати позичальнику
кредит у розмірі 60000 дол. США, а
позичальник зобов'язався повернути
банку суму отриманого кредиту та
сплатити відповідну плату за
користування кредитними коштами у
строки, передбачені цим договором (а.с.
6).

В подальшому до кредитного договору
вносились зміни, шляхом укладення між
сторонами наступних додаткових
договорів: 13 серпня 2007 року Додатковий
договір № 1 про внесення змін до
кредитного договору; 07 лютого 2008 року
Договір № 2 про внесення змін до
кредитного договору; 12 лютого 2009 року
Додатковий договір № 1 до кредитного
договору, 19 жовтня 2009 року Додатковий
договір № 4 до кредитного договору; 05
лютого 2010 року Додатковий договір № 5
до кредитного договору; 19 листопада 2010
року Додатковий договір № 6 до
кредитного договору; 07 лютого 2011 року
Додатковий договір № 7 до кредитного
договору та 31 серпня 2011 року Додатковий
договір № 7 до кредитного договору (а.с.
9-19).

19 січня 2007 року в забезпечення
виконання кредитного договору між ПАТ
«ОТП Банк» та ОСОБА_4 укладено договір
поруки № SR-SMEC00/004/2007, за умовами п. 1.1.
якого поручитель прийняв на себе
зобов'язання відповідати за повне і
своєчасне виконання боржником його
боргових зобов'язань перед кредитором
за кредитним договором в повному
обсязі таких зобов'язань.

Згідно з умовами п. 3.1. договору поруки у
випадку невиконання боржником
боргових зобов'язань перед кредитором
за кредитним договором, кредитор має
право звернутися до поручителя із
вимогою про виконання боргових
зобов'язань в повному обсязі або
частині (а.с. 22-23).

19 жовтня 2009 року за згодою сторін
вносились зміни до договору поруки
шляхом укладення додаткового договору
№ 1 та 19 листопада 2010 року додаткового
договору № 2 (а.с. 24-25).

Відповідно до умов кредитного
договору, відповідач повинна згідно з
графіком проводити погашення кредиту.
Як вбачається з досудової вимоги від 15
січня 2013 року, вих. № 22-2/798017, банк
звертався до відповідача з
повідомленням про наявність
заборгованості за кредитним договором
та пропозицією сплатити борг, яку
ОСОБА_3 отримала 16 січня 2013 року (а.с. 89).
Однак дана вимога залишилась без
реагування.

Внаслідок невиконання ОСОБА_3 умов
кредитного договору утворилась
заборгованість в розмірі 27306,53 доларів
США, що еквівалентно 218261,09 грн. та
заборгованість по пені у сумі 73467,48 грн.
(а.с. 97-98).

Під час укладення кредитного договору
та додаткових договорів сторони
визначили та погодили їх зміст. При
укладенні договорів своїми підписами
засвідчили волю до настання
відповідних правових наслідків. В
момент підписання договорів
усвідомлювали наслідки такого
підписання. Позивач погодилась з усіма
їх умовами (положеннями, статтями,
пунктами тощо) і жодних заперечень
проти них не мала.

Отже, доводи апелянтів про те, що зміст
договору суперечить актам
законодавства України, що при його
укладенні кредитодавцем не надано
позичальнику необхідної інформації
про умови договору, чим порушено його
права, передбачені Законом України
«Про захист прав споживачів», є
безпідставними.

Посилання апелянтів на
відсутність первинних документів, які
підтверджують надання ОСОБА_3
кредитних коштів є безпідставними та
спростовуються копіями кредитних
заявок боржника про видачу кредитних
коштів, які є виконаними (а.с. 26-31).
Розрахунок заборгованості, наданий
банком, відповідачем не спростований.

Крім того, факт отримання кредиту
підтверджується її особистими
поясненнями в суді апеляційної
інстанції та фактичним виконанням
ОСОБА_3 умов кредитного договору щодо
повернення коштів.

Доводи апелянтів про те, що умови
кредитного договору щодо вираження
грошових зобов'язань за кредитним
договором та додаткових договорах до
нього не в національній валюті - гривні,
а в доларах США суперечать чинному
законодавству та дають інший результат
обрахунку співвідношення грошових
зобов'язань, не заслуговують на увагу,
оскільки саме по собі надання кредиту в
іноземній валюті не є підставою для
визнання кредитного договору
недійсним, оскільки чинним
законодавством України такої заборони
на час укладення договору не було
встановлено.

Так, ст. 99 Конституції України
встановлено, що грошовою одиницею
України є гривня, але при цьому не
встановлено будь-яких обмежень щодо
можливості використання в Україні
грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна
валюта може використовуватися в
Україні у випадках і в порядку,
встановлених законом. Основним
законодавчим актом, який регулює такі
правовідносини є Декрет Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю» від 19 лютого 1993 р. (далі -
Декрет КМУ) (з наступними змінами).

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що
за кредитним договором банк
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

При цьому ст. 2 Закону України «Про
банки і банківську діяльність» від 7
грудня 2000 р. (з наступними змінами)
встановлено, що кошти - це гроші у
національній або іноземній валюті чи
їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього
Закону визначають операції банків із
розміщення залучених коштів від
свого імені, на власних умовах та на
власний ризик як кредитні операції,
незалежно від виду валюти, яка
використовується. Вказані операції
здійснюються на підставі банківської
ліцензії та письмового дозволу.

Згідно зі ст. 5 вказаного Декрету КМУ
операції з валютними цінностями
здійснюються на підставі генеральних
та індивідуальних ліцензій
Національного банку України. Операції
з валютними цінностями банки мають
право здійснювати на підставі
генеральної ліцензії на здійснення
операцій з валютними цінностями
відповідно до п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Відповідно до п. 2.3. Положення про
порядок видачі банкам банківських
ліцензій, письмових дозволів та
ліцензій на виконання окремих
операцій, що затверджене Постановою
Правління НБУ від 17 липня 2001 р. і
зареєстроване в Міністерстві юстиції
України 21 серпня 2001 р., за наявності
банківської ліцензії та за умови
отримання письмового дозволу
Національного банку банки мають право
здійснювати операції з валютними
цінностями, в тому числі, здійснювати
операції з надання кредитів в
іноземній валюті.

За правилами підпункту «в»
пункту 4 статті 5 Декрету КМУ одержання
індивідуальної ліцензії на надання
кредитів в іноземній валюті було
необхідно, якщо терміни і суми таких
кредитів перевищують встановлені
законодавством межі.

На час укладення договору законодавцем
не було визначено межі термінів і сум
надання або одержання кредитів в
іноземній валюті.

Отже, за відсутності нормативних умов
для застосування індивідуального
ліцензування щодо вказаних операцій,
єдиною правовою підставою для
здійснення банком кредитування в
іноземній валюті була наявність у
нього генеральної ліцензії на
здійснення валютних операцій,
отриманої у встановленому порядку.

При видачі відповідачу кредиту в
доларах США ПАТ «ОТП Банк» мав усі
необхідні на той час дозволи, зокрема,
Банківську ліцензію № 191, видану
Національним Банком України 2 березня
1998 року на право здійснювати
банківські операції, визначені
частиною першою та пунктами 5-11 ч. 2 ст. 47
указаного Закону та дозвіл
Національного Банку України № 191-1 від 8
листопада 2006 року на право здійснення
операцій, визначених пунктами 1-4
частини другої та частиною четвертою
статті 47 названого Закону та Додаток до
дозволу Національного Банку України №
191-1 від 8 листопада 2006 року, з правом
залучення та розміщення іноземної
валюти на валютному ринку України.

За таких обставин, оскаржуване рішення
суду першої інстанції є законним і
обґрунтованим, відповідає нормам
матеріального та процесуального права,
підстави для його зміни чи скасування
відсутні.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.
ст. 308, 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 та ОСОБА_4
відхилити.

Рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 25 грудня 2013 року залишити без
змін.

Ухвала набрала законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді -