Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ
№ 22-ц/778/709/14 Головуючий у 1
інстанції: Мінасов В.В.
Суддя-доповідач: Пільщик Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

« 07» травня 2014 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Пільщик Л.В.

суддів: Сапун О.А.

Краснокутської О.М.

при секретарі: Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні

апеляційну скаргу ОСОБА_3

апеляційну скаргу ОСОБА_4

на рішення Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 04 грудня 2013 року по
справі

за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_6 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та
інтересах неповнолітніх ОСОБА_7,
ОСОБА_8, Жовтневого районного відділу у
м. Запоріжжі Управління державної
міграційної служби України в
Запорізькій області, третя особа: МКП
«Основаніє», про визнання осіб такими,
що втратили право користування
житловим приміщенням, та зобов'язання
вчинити певні дії,

за зустрічним позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4,
яка діє в своїх інтересах та інтересах
неповнолітніх ОСОБА_7, ОСОБА_8, до
ОСОБА_5, треті особи: ОСОБА_6, Орган опіки
та піклування районної адміністрації
Запорізької міської ради по Жовтневому
району, МКП «Основаніє», про усунення
перешкод в користуванні житловим
приміщенням, -

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2013 року ОСОБА_5, ОСОБА_6
звернулись до суду з позовною заявою до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в своїх
інтересах та інтересах неповнолітніх
ОСОБА_7, ОСОБА_8, Жовтневого районного
відділу у м. Запоріжжі Управління
державної міграційної служби України в
Запорізькій області, третя особа: МКП
«Основаніє», про визнання осіб такими,
що втратили право користування
житловим приміщенням, та зобов'язання
вчинити певні дії.

Зазначили, що в 1969 році на ім'я ОСОБА_9,
батька позивачки, видано ордер на
вселення в квартиру АДРЕСА_1.

На теперішній час в квартирі
зареєстровані позивачі, ОСОБА_4 з
неповнолітніми дітьми, брат позивачки
ОСОБА_3

До 1990 року ОСОБА_3 проживав у спірній
квартирі, проте після одруження
проживає з дружиною. ОСОБА_4 з 2009 року
разом з неповнолітніми дітьми та
чоловіком проживає в кімнаті, яка
належить їй на праві приватної
власності за адресою: АДРЕСА_2.

Особистих речей відповідачів та
неповнолітніх дітей в спірній квартирі
не має, витрати по сплаті комунальних
послуг вони не сплачують.

На підставі ст.ст. 71, 72 ЖК України
просили визнати ОСОБА_3, ОСОБА_4 з
неповнолітніми дітьми ОСОБА_7, ОСОБА_8,
такими, що втратили право користування
житловим приміщенням - квартирою
АДРЕСА_1, зобов'язати Жовтневий
районний відділ у м. Запоріжжі
Управління державної міграційної
служби України в Запорізькій області
зняти з реєстраційного обліку вказаних
осіб.

В квітні 2014 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4, яка
діє в своїх інтересах та інтересах
неповнолітніх ОСОБА_7, ОСОБА_8
звернулись до суду з зустрічною
позовною заявою до ОСОБА_5, треті особи:
ОСОБА_6, Орган опіки та піклування
районної адміністрації Запорізької
міської ради по Жовтневому району, МКП
«Основаніє», про усунення перешкод в
користуванні житловим приміщенням.

ОСОБА_3 зазначив, що не проживає у
квартирі АДРЕСА_1 через неприязні
стосунки з ОСОБА_5

Після одруження він мав намір
продовжувати проживати в спірній
квартирі з дружиною, оскільки іншого
житла вони не мали. Але ОСОБА_5 була
проти проживання його дружини в
спільній квартирі, через що він був
змушений залишити квартиру та
орендувати інше житло. Однак він
продовжував надавати кошти на оплату
комунальних послуг за утримання
спірної квартири. Після встановлення в
квартирі лічильників він надавав
допомогу на утримання квартири в
натуральній формі.

Після смерті ОСОБА_9 він звернувся до
ОСОБА_5 з пропозицією приватизувати
спірну квартиру, продати її та поділити
кошти від продажу, проте ОСОБА_5 згоду
не надала.

ОСОБА_4 зазначала, що її не проживання в
спірній квартирі зумовлене
недоброзичливими стосунками з
відповідачкою, яка заперечувала проти
проживання її чоловіка. Діти
зареєстровані у квартирі. Вона
надавала ОСОБА_5 грошові кошти на
оплату за квартиру та комунальні
послуги.

Після смерті ОСОБА_9 ОСОБА_5 перестала з
ними спілкуватися, до квартири не
впускає, ключі від вхідних дверей не
надає.

Вважають, що ОСОБА_5 звернулась до суду
з первісним позовом для усунення них
від участі у приватизації та отримання
належної за законом частки нерухомого
майна. Також порушуються права
малолітніх дітей.

Просили усунути ним перешкоди в
користуванні жилим приміщенням, а саме
квартирою АДРЕСА_1 шляхом вселення до
зазначеної квартири.

Ухвалою судді Жовтневого районного
суду м. Запоріжжя від 30 квітня 2013 року
зустрічний позов ОСОБА_3, ОСОБА_4
прийнято до спільного розгляду з
первісним позовом.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 04 грудня 2013 року позов
ОСОБА_5, ОСОБА_6 задоволено частково.

Визнано ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8
такими, що втратили право користування
житловим приміщення - квартирою
АДРЕСА_1.

В іншій частині позову відмовлено.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовлено.

Апеляційне провадження відкрито за
апеляційними скаргами ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, яка діє в своїх інтересах та
інтересах неповнолітніх ОСОБА_7, ОСОБА_8

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 зазначає,
що висновки суду не відповідають
обставинам справи та, посилаючись на
неналежну оцінку доказів, просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове, яким первісний позов залишити без
задоволення, зустрічний позов
задовольнити в частині усунення
перешкод в користуванні жилим
приміщенням,.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, яка діє в
своїх інтересах та інтересах
неповнолітніх ОСОБА_7, ОСОБА_8, зазначає,
що судом першої інстанції неповно
з'ясовано обставини, що мають значення
для справи, висновок про не порушення
прав дітей є безпідставним,
посилаючись на порушення норм
матеріального права, просить скасувати
рішення суду та ухвалити нове, яким
відмовити в задоволенні позову ОСОБА_5,
ОСОБА_6 та задовольнити зустрічний
позов ОСОБА_3, ОСОБА_4

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю-доповідача, пояснення
учасників апеляційного розгляду,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга ОСОБА_3 не підлягає
задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_4
підлягає частковому задоволенню.

За змістом ст. ст. 71, 72 ЖК України при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім'ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців.

Якщо наймач або члени його сім'ї були
відсутні з поважних причин понад шість
місяців, цей строк за заявою
відсутнього може бути продовжено
наймодавцем, а в разі спору - судом.

Разом із тим жиле приміщення
зберігається за тимчасово відсутнім
наймачем або членами його сім'ї понад
шість місяців у випадках: 1) призову на
строкову військову службу або
направлення на альтернативну
(невійськову) службу, а також призову
офіцерів із запасу на військову службу
на строк до трьох років - протягом
усього періоду проходження зазначеної
військової служби; перебування на
військовій службі прапорщиків,
мічманів і військовослужбовців
надстрокової служби - протягом перших
п'яти років перебування на дійсній
військовій службі; 2) тимчасового
виїзду з постійного місця проживання
за умовами і характером роботи або у
зв'язку з навчанням (учні, студенти,
стажисти, аспіранти тощо), у тому числі
за кордоном, - протягом усього часу
виконання цієї роботи або навчання; 3)
влаштування дитини (дітей) на виховання
до родичів, опікуна чи піклувальника, у
прийомну сім'ю, дитячий будинок
сімейного типу, заклад для дітей-сиріт
та дітей, позбавлених батьківського
піклування, - протягом усього часу їх
перебування у родичів, опікуна чи
піклувальника, прийомній сім'ї,
дитячому будинку сімейного типу,
закладі для дітей-сиріт та дітей,
позбавлених батьківського піклування;
4) виїзду у зв'язку з виконанням
обов'язків опікуна чи піклувальника,
наданням батькам-вихователям
житлового будинку або багатокімнатної
квартири для створення дитячого
будинку сімейного типу - протягом
усього часу виконання таких обов'язків;
5) влаштування непрацездатних осіб, у
тому числі дітей-інвалідів, у
будинку-інтернаті та іншій установі
соціальної допомоги - протягом усього
часу перебування в них; 6) виїзду для
лікування в
лікувально-профілактичному закладі -
протягом усього часу перебування в
ньому; 7) взяття під варту або
засудження до арешту, обмеження волі,
позбавлення волі на певний строк чи
довічне позбавлення волі - протягом
усього часу перебування під вартою або
відбування покарання, якщо в цьому
будинку, квартирі (їх частині)
залишилися проживати інші члени сім'ї.

Відповідно до Основ житлового
законодавства Союзу РСР і союзних
республік законодавством Союзу РСР і
Української РСР може бути встановлено
й інші умови і випадки збереження
жилого приміщення за тимчасово
відсутніми громадянами на більш
тривалий строк.

Згідно з ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Встановлено, що ОСОБА_3 з 1990 року не
проживав у спірній квартирі,
добровільно її залишив у зв'язку зі
створення іншої сім'ї, не проявляв
інтерес до квартири і не несе витрати
по її утриманню. Факт непроживання з 1990
р. визнана сторонами і в силу ч.1 ст.61 ЦПК
України не підлягав доказуванню.

Заперечуючи проти позову, ОСОБА_3
посилався на поважність причин
непроживання у квартирі. В силу ст.ст.
10,11,60 ЦПК України у підтвердження
зазначених заперечень відповідач
зобов'язаний був надати суду
відповідні докази. Проте відповідач не
надав жодного доказу поважності не
проживання у спірній квартирі з 1990 р. по
2013 р. З будь-якими заявами щодо
порушення його житлових прав в
установленому порядку ОСОБА_3 не
звертався, тому його посилання на
перешкоди в користуванні квартирою є
неприйнятними. Доводи про те, що ОСОБА_5
не надавала згоди на реєстрацію його
неповнолітніх дітей від другого шлюбу
є безпідставними, оскільки відповідно
до ст.ст.64,65 ЖК України ОСОБА_3 міг
реалізувати право на вселення та
реєстрацію без згоди позивачки. Більш
того, його дружина ОСОБА_10 та діти бути
зареєстровані в квартирі. Рішенням
Жовтневого районного суду м.Запоріжжя
від 26.03.2001 р. були визнанні такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням. В судовому рішенні
зазначено, що вони у спірну квартиру не
вселялися та в ній не проживали (а.с. 238).

Стосовно дочки ОСОБА_4 (ОСОБА_4), яка
залишилася проживати у спірній
квартирі, ОСОБА_3 був позбавлений
батьківських прав рішенням Жовтневого
районного суду м.Запоріжжі від 16
листопада 2007 року (а.с 239-240).

Оскільки не доведено поважності причин
відсутності ОСОБА_4 у спірній квартирі
у період з 1990 року по квітень 2013 року
року, ОСОБА_4 добровільно, за своїм
власним розсудом, здійснив дії,
направлені на припинення свого права
користування спірною квартирою, суд
згідно з положеннями ст. ст. 71, 72 ЖК
України дійшов обґрунтованого
висновку про наявність підстав для
задоволення позову.

Разом з тим, рішення суду в частині
визнання ОСОБА_4 з малолітніми дітьми
такими, що втратили право користування
жилим приміщенням, ухвалено з
порушенням вимог ст.ст.213,214 ЦПК України,
ст. ст.9,71 ЖК України.

Відповідно до ст. 9 ЖК України
передбачено, що кожен має право на
житло і ніхто не може бути обмежений у
праві користуванням інакше ніж з
підстав і в порядку визначеним законом.

Наведений в ст.71 ЖК України перелік
випадків збереження жилого приміщення
за тимчасово відсутнім наймачем або
членами його сім`ї не є вичерпним, а
тому питання вирішується судом у
кожному конкретному випадку з
урахуванням конкретних обставин
справи.

Суд не звернув увагу, що ОСОБА_4 (ОСОБА_4)
до набуття повноліття мала статус
дитини, позбавленої батьківського
піклування. Рішенням Жовтневого
районного суду м. Запоріжжя від 26
лютого 1996 р. мати ОСОБА_4 ОСОБА_12 була
визнана безвісно відсутньою, а
рішенням Жовтневого районного суду
м.Запоріжжі від 16 листопада 2007 року
ОСОБА_3 був позбавлений батьківських
прав стосовно дочки (а.с. 239-241).

У відповідності до ст. 1 Закону України
«Про забезпечення
організаційно-правових умов
соціального захисту дітей-сиріт та
дітей, позбавлених батьківського
піклування» від 13.01.2005 року №2342- IV
ОСОБА_4 (ОСОБА_4), ІНФОРМАЦІЯ_2, до
досягнення 23 років має статус особи із
числа дітей, позбавлених батьківського
піклування і це дає їй право на
отримання гарантій державної
підтримки, визначених законодавством
про охорону дитинства, зокрема,
зазначеним законом, Законом «Про
основи соціального захисту бездомних
осіб і безпритульних дітей» N 2623-IV від
02.06.2005 р.

Відповідно до вимог ст.3 Закону України
«Про забезпечення
організаційно-правових умов
соціального захисту дітей-сиріт та
дітей, позбавлених батьківського
піклування» від 13.01.2005 року основними
засадами державної політики щодо
соціального захисту дітей-сиріт і
дітей, позбавлених батьківського
піклування, а також осіб із їх числа, є:
захист майнових, житлових та інших прав
та інтересів таких дітей.

ОСОБА_4 належить до групи ризику щодо
втрати житла або права на його
використання (ст.15 Законом «Про основи
соціального захисту бездомних осіб і
безпритульних дітей»).

Держава гарантує особам, які належать
до групи ризику втрати житла,
застосування заходів, спрямованих на
усунення причин виникнення
безпритульності та бездомності.

Однак суд при вирішенні житлового
спору не застосував зазначені норми
законодавства та не забезпечив
гарантії, визначені вищезазначеним
законодавством, для осіб із числа
дітей, які позбавлені батьківського
піклування.

Із матеріалів справи вбачається, що
спірна чотирикімнатна квартира
відноситься до комунальної власності,
договір найму оформлено на ОСОБА_9, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_5 Після народження
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, та ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_4, були зареєстровані ОСОБА_4
(ОСОБА_4) у спірній квартирі.

На час звернення з позовом (10 квітня 2013
року) ОСОБА_4 (ОСОБА_4) не досягла 23 років,
а тому відповідно до ст.1 Закону
України «Про забезпечення
організаційно-правових умов
соціального захисту дітей-сиріт та
дітей, позбавлених батьківського
піклування», ст.ст.3,15 Закону України
«Про забезпечення
організаційно-правових умов
соціального захисту дітей-сиріт та
дітей, позбавлених батьківського
піклування» має гарантії на збереження
права користування житлом, яке
перебуває у комунальній власності, і
пред'явлені до неї позовні вимоги на
підставі ст.71 ЖК України не можуть бути
задоволені, а права ОСОБА_4 (ОСОБА_4) і її
малолітніх дітей повинні бути захищені
шляхом задоволення її зустрічних
позовних вимог про вселення.

Набуття ОСОБА_4 права власності на 3/10
частини у іншій квартирі не має
значення для вирішення позову,
оскільки позов пред'явлено на підставі
ст.71 ЖК України, а не на підставі ст.107 ЖК
України.

З огляду на викладене, і у
відповідності до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК
України рішення суду першої інстанції
в частині задоволення позовних вимог
про визнання ОСОБА_4 і її малолітніх
дітей такими, що втратили право
користування жилим приміщенням, та
відмови у задоволенні зустрічних
позовних вимог про вселення підлягає
скасуванню з ухваленням нового
рішення.

Керуючись ст. ст. 307,309 ЦПК України,
колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 04 грудня 2013 року в
частині визнання ОСОБА_4, малолітніх
дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8 такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням, і відмови у задоволені
зустрічних позовних вимог про їх
вселення скасувати.

Відмовити у задоволення позовних вимог
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання ОСОБА_4,
малолітніх дітей ОСОБА_7, ОСОБА_8 такими,
що втратили право користування жилим
приміщенням.

Зустрічні позовні вимоги задовольнити
частково.

Вселити ОСОБА_4, малолітніх дітей
ОСОБА_7, ОСОБА_8 в квартиру АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення.

Рішення може бути оскаржено в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: