Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/311/14 Головуючий
у 1-й інстанції Дюженко Л. А.
Суддя-доповідач Панкеєв О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі
головуючого судді Осоцького І.І.,

суддів Панкеєва О.В., Мануйлова Ю.С.

при секретарі Буримі В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 18 листопада 2013 року в
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення боргу, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2013 року ОСОБА_2 звернулась до
суду із позовом до ОСОБА_3 про стягнення
боргу. В обґрунтування позову
зазначала, що її донька ОСОБА_4 для
здійснення підприємницької діяльності
взяла кредит у банку на суму 60 000
доларів США. Для забезпечення
виконання договору було укладено
договір іпотеки, предметом якої була
квартира АДРЕСА_1, яка належить на праві
власності йому та її доньці.

16.08.2012 року відповідач звернувся до неї
з проханням надати у борг 25 000 доларів
США на погашення заборгованості за
кредитним договором, натомість
зобов'язувався передати їй у власність
1/3 частину квартири, що належить йому та
її доньці. На підтвердження передачі
коштів та зобов'язання виконати
зобов'язання було укладено розписку.
Після того, як вона розповіла про це
доньці, остання повідомила, що сімейні
відносини між ними припинені, він
проживає окремо у квартирі батьків,
вони не спілкуються, кредит вона
виплачує самостійно.

З того часу відповідач уникає
спілкування з нею, вимоги про
повернення боргу залишає без уваги,
борг до теперішнього часу не повернув.

Посилаючись на вказані обставини,
просила суд стягнути з відповідача
борг в сумі 199 825 грн.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 18 листопада 2013 року в
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 зазначає,
що висновки суду не відповідають
обставинам справи, рішення ухвалено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, тому просить
його скасувати та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити його позов.

Заслухавши суддю-доповідача, вивчивши
матеріали справи, доводи апеляційної
скарги, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог п.п. 3, 4 ч. 1
ст. 309 ЦПК України підставами для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи та неправильне
застосування судом норм матеріального
і порушення норм процесуального права.

За змістом ст. ст. 213, 215 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Рішення таким вимогам закону не
відповідає.

Відмовляючи в задоволенні
позову ОСОБА_2 про стягнення боргу за
договором позики, суд першої інстанції
дійшов висновку проте, що між сторонами
договор позики не укладався, гроші не
передавалися, а надана позивачем
«розписка» від 16.08.2012 року є проектом
намірів про укладання договору позики.

Такий висновок судом першої
інстанції зроблений виходячи із того,
що в «розписці» відсутнє зобов'язання
позичальників повернути борг, не
зазначена дата повернення грошей,
неправомірно, всупереч передбаченому
встановленому нотаріальному порядку,
вказано зобов'язання відати 1/3 частку
квартири АДРЕСА_1 яка є предметом
іпотеки.

Висновок суду проте, що
«розписка» від 16.08.2012 року є проектом
намірів про укладання договору позики
ґрунтується лише на поясненнях
відповідача, який стверджував, що він
написав проект розписки, без уваги,
автоматично підписавши його, та
доводом цього вказується, що в
«розписці» зазначено про взяття коштів
двома особами, але підписана вона
однією - лише ОСОБА_3, у розписці
зазначено, що гроші взяті для погашення
кредитного договору, без вказана його
дати укладання.

Як вбачається із матерів справи,
що колишня дружина відповідача - ОСОБА_4
є приватним підприємцем з 1998 року і
здійснює підприємницьку діяльність.
Для здійснення підприємницької
діяльності у 2006 року ОСОБА_4 взяла
кредит в сумі 60000 доларів США
відповідно кредитного договору
№CNL-200/426/2006 в «ОТП Банк».

В забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором
ОСОБА_3 була передана в іпотеку
квартира АДРЕСА_1 яка придбана підставі
договору купівлі-продажу від 20 липня
1996р., зареєстрованого Запорізькою
товарною біржею «Гілея», реєстр.№10472780.
та зареєстрована на його ім'я.

Сторони не заперечують, що
одним з варіантів, погашення кредиту,
які обговорювали сторони, це взяти в
борг у позивача ОСОБА_2 яка може продати
свою однокімнатну квартиру АДРЕСА_2
передати виручені від продажу квартири
кошти дружині відповідача та йому в
борг, а вони її візьмуть позивача жити
до себе та зареєструють у квартирі
АДРЕСА_1

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно з ч. 2 ст. 1046 ЦК України
договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Як вбачається із матеріалів
справи, що 16.08.2012 року ОСОБА_3 написав і
підписав розписку, в якій зазначив, що
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 взяли в борг 25 000 $
(двадцять п'ять тисяч доларів США) у
ОСОБА_2 для погашення кредитного
договору №. Зобов'язуються відати 1/3
(одну третю) квартири належної нам за
адресою АДРЕСА_1. Розпис другої особи
ОСОБА_4 відсутня (а.с.8, 53)

На час ухвалення рішення 25 000
доларів США за курсом НБУ складає 25 000 $ *
7,993 гривні = 199 825 гривень.

Частина 2 ст. 1047 ЦК України
допускає пред'явлення на підтвердження
укладення договору позики та його умов
розписки позичальника або іншого
документа, який посвідчує передання
йому позикодавцем визначеної суми
грошей або кількості речей.

На переконання колегії судів, суд
першої інстанції дійшов до
безпідставного висновку про
безгрошовість позики, оскільки
відповідач не оспорював договору
позики, який викладено у розписці,
позову про визнання її недійсною не
пред'являв, судом ця розписка недійсною
не визнана. Висновок проте, що розписка
є наміром суперечить тексту розписки.

Письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику.

Указаний висновок викладений у
постанові Верховного Суду України від
18 вересня 2013 року № 6-63цс13 і відповідно
до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для
всіх суб'єктів владних повноважень, які
застосовують у своїй діяльності
нормативно-правовий акт, що містить
зазначену норму права, та для всіх
судів України.

Так, згідно з ч. 2 ст. 1051 ЦК України,
якщо договір позики має бути укладений
у письмовій формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Це положення не
застосовується до випадків, коли
договір був укладений під впливом
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини.

У п. 19 постанови Пленуму
Верховного Суду України в п. 21
постанови від 06 листопада 2009 року № 9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" судам
роз'яснено, що відповідно до статей 229 -
233 ЦК України правочин, вчинений під
впливом помилки, обману, насильства,
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним.

Частиною 1 ст. 218 ЦК України
встановлено, що недодержання сторонами
письмової форми правочину, яка
встановлена законом, не має наслідком
його недійсність, крім випадків,
встановлених законом. Заперечення
однією із сторін факту вчинення
правочину або оспорювання окремих його
частин може доводитися письмовими
доказами, засобами аудіо-, відеозапису
та іншими доказами. Рішення суду не
може ґрунтуватися на свідченнях
свідків.

У п. 12 зазначеної постанови
Пленуму Верховного Суду України
роз'яснено, що зі змісту абзацу другого
ч. 1 ст. 218 ЦК України не може доводитися
свідченням свідків не лише заперечення
факту вчинення правочину або
оспорювання окремих його частин, а й
факт його вчинення, а також виконання
зобов'язань, що виникли з правочину.
Випадки, коли свідчення свідків
допускаються як засіб доказування
факту вчинення правочину, у ЦК України
визначені прямо (ч. 2 ст. 937, ч. 3 ст. 949 ЦК
України).

Усупереч наведеним нормам
матеріального права в основу свого
рішення та висновку суд не навів
належних та допустимих доказів про
безгрошовість позики, отже судове
рішення ухвалене на припущеннях, що
заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Доводи суду першої інстанції
проте, що ОСОБА_4 не підписала цього
договору, як і відсутність строку
повернення коштів не свідчать проте,
що «розписка» від 16.08.2012 року написана
ОСОБА_3 є «проектом» та договором про
наміри, оскільки вона підсипана
відповідачем, в ній чітко зазначено, що
«гроші взяті у борг у сумі 25 000 $» При
цьому за правилами ст. 530 ЦК України
якщо строк (термін) виконання боржником
обов'язку не встановлений або
визначений моментом пред'явлення
вимоги, кредитор має право вимагати
його виконання у будь-який час.

Щодо зобов'язань відати 1/3 (одну
третю) квартири належної нам за
адресою АДРЕСА_1 як і підпису другої
особи ОСОБА_4 , то відсутність підпису
ОСОБА_4 свідчить проте, що вона позику
не укладала. Відсутність нотаріального
посвідчення правочину з нерухомістю
тягне нікчемність договору за
правилами ст. 217, 220 ЦК України лише в
частині зобов'язань відати 1/3 (одну
третю) квартири.

З урахуванням викладеного колегія
судів погоджується із доводами
апеляційної скарги проте, що рішення
суду першої інстанції не відповідає
фактичним обставинам справи ухвалене з
порушенням норм матеріального та
процесуального права на припущеннях, а
тому підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про задоволення позову.
Крім того відповідно до вимог ст. 88 ЦПК
України на користь позивача
підлягають стягненню судові витрати
понесені у суді першої та апеляційної
інстанції, які складають 1998,25 + 999,12 = 2997,37
гривень.

Керуючись ст.ст.307, 309,313, 317 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 18 листопада 2013 року у
цій справі скасувати. Ухвалити нове
рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 за
договором позики 199 825 ( сто дев'яносто
дев'ять тисяч вісімсот двадцять п'ять)
гривень та судові витрати 2997 (дві
тисячі дев'ятсот дев'яносто сім)
гривень 37 копійок, понесені у суді
першої та апеляційної інстанції.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: