Справа № 202/1107/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

20 лютого 2014 року Індустріальний
районний суд м. Дніпропетровська у
складі:

головуючого судді
Колесніченко О.В.,

при секретарі
Голобородько О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
розірвання шлюбу, -

ВСТАНОВИВ:

У січні 2014 року позивач звернулася до
суду з позовом до відповідача про
розірвання шлюбу, обґрунтовуючи свої
вимоги тим, що з 15 листопада 208 року
перебуває з відповідачем у
зареєстрованому шлюбі, від якого мають
малолітню дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
однак сімейне життя з відповідачем не
склалося через непорозуміння на
побутовому ґрунті, різні погляди на
шлюб та сімейні відносини, що призвело
до втрати почуття любові, припинення
шлюбних стосунків та ведення спільного
господарства з вересня 2013 року. Спору
про поділ майна та місце проживання
дитини немає. Вважає, що подальше
спільне життя з відповідачем, як
подружжя, примирення і збереження
шлюбу неможливе, а тому просила шлюб
розірвати.

Будучи належним чином повідомленою про
час та місце розгляду справи позивач в
судове засідання не з'явилася, подавши
через канцелярію суду заяву про
розгляд справи у її відсутності,
наполягаючи на задоволенні позовних
вимог з наведених у позові підстав,
зазначивши, що спільне господарство з
відповідачем не ведуть та проживають
окремо з 17 вересня 2013 рокуровича.

Відповідач, будучи належним чином
повідомленим про час та місце розгляду
справи, в судове засідання не з'явився,
у поданій через канцелярію суду заяві
позов визнав у повному обсязі,
вказавши, що шлюбні відносини та
ведення господарства припинені з 17
вересня 2013 року.

На підставі неявки осіб, які беруть
участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197
ЦПК України фіксування судового
процесу за допомогою
звукозаписувального технічного засобу
не здійснюється, і журнал судового
засідання не ведеться.

Суд, дослідивши наявні у матеріалах
справи письмові докази, враховуючи
принцип диспозитивності за ст. 11 ЦПК
України та положення ч. 4 ст. 174 ЦПК
України, вважає за необхідне ухвалити
рішення про задоволення позову,
виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб
ґрунтується на вільній згоді жінки та
чоловіка. Примушування жінки та
чоловіка до шлюбу не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України
дружина та чоловік зобов'язані
спільно піклуватися про побудову
сімейних відносин між собою та іншими
членами сім'ї на почуттях взаємної
любові, поваги, дружби, взаємодопомоги.

Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України
передбачено, що кожен з подружжя має
право припинити шлюбні відносини.
Примушування до припинення шлюбних
відносин, примушування до їх
збереження, в тому числі примушування
до статевого зв'язку за допомогою
фізичного або психічного насильства, є
порушенням права дружини, чоловіка на
свободу та особисту недоторканність і
може мати наслідки, встановлені
законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1
з 15 листопада 2008 року перебувають у
шлюбі, зареєстрованому Індустріальним
відділом реєстрації актів цивільного
стану Дніпропетровського міського
управління юстиції, актовий запис №864,
про що до матеріалів справи долучене
свідоцтво про шлюб в копі (а.с. 7).
Сторони є батьками народженої у цьому
шлюбі дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджується свідоцтвом про
народження, копія якого долучена до
матеріалів справи (а. с. 8).

Сімейне життя не склалося з причин
непорозуміння на ґрунті побутових
проблем, різні погляди на шлюб та
сімейні відносини, через що шлюбні
стосунки між сторонами остаточно
припинені з 17 вересня 2013 року, з цього ж
часу сторони спільне господарство не
ведуть та проживають окремо. Спір з
приводу поділу сумісного майна
подружжя відсутній, як і врегульовано
за спільною згодою сторін питання
проживання малолітнього сина ОСОБА_3 з
матір'ю (позивачем).

Вирішуючи справу, суд зважає на
особливий характер сімейних відносин
та їх об'єктивну недоступність для
оточуючих, при цьому, бере до уваги
наявність у подружжя малолітньої
дитини, враховує також її інтереси та
зазначає про те, що задля охорони її
інтересів є кращим проживання в повній
родині, проте зауважує, що зазначені
вище та дійсні причини позову про
розірвання шлюбу, заперечення як
позивача, так і відповідача проти
збереження шлюбу, вочевидь свідчать
про те, що подальше спільне життя
сторін як подружжя і збереження шлюбу
буде суперечити їхнім інтересам, що
мають істотне значення, тому
відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст.
110, ст. 112 СК України, суд приходить до
висновку про наявність підстав для
розірвання шлюбу та, відтак, можливість
прийняти визнання позову відповідачем.

З урахування клопотання позивача, суд
вважає за можливе віднести судові
витрати на її рахунок.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-64, 88, 209, 214, 215, 218, 222
ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання
шлюбу - задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1,
зареєстрований 15 листопада 2008 року
Індустріальним відділом реєстрації
актів цивільного стану
Дніпропетровського міського
управління юстиції, актовий запис №864 -
розірвати.

Після розірвання шлюбу залишити ОСОБА_1
прізвище - ОСОБА_1.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Індустріальний районний суд міста
Дніпропетровська. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
О.В. Колесніченко