Справа № 2-4446/13
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2014 року Соломянський районний
суд м. Києва у складі:

головуючого - судді Кізюн Л.І.,

при секретарі: Слепусі О.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
боргу за договором позики та
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про визнання правочину недійсним, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся з позовом до ОСОБА_2
про стягнення боргу за договором
позики від 01 червня 2010 року у розмірі 39
965 грн. та трьох відсотків річних у сумі
1 911, 75 грн. Просив також стягнути з
відповідача на його користь судовий
збір.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач
зазначав, що відповідач взяв у нього в
борг за договором позики 5 000 доларів
США, що еквівалентно 39 965 грн., про що
надав розписку, зобов'язувався
повернути борг у строк до 02 грудня 2012
року.

Відповідач зобов'язання по поверненню
грошей не виконав та ухиляється від
виконання зобов'язання, у зв'язку з чим
позивач змушений звернутися з позовом
до суду.

Під час розгляду справи позивач
збільшив позовні вимоги, просив
стягнути з відповідача на його користь
суму боргу у розмірі 36 528,01 грн., три
відсотки річних у розмірі 2 188, 68 грн.,
пеню у розмірі 26 630, 27 грн.

При цьому, позивач посилався на те, що
відповідач частково повернув борг, а
прострочену суму заборгованості у
розмірі 4 570 грн., що еквівалентно 36 528, 01
грн. повертати відмовляється, у зв'язку
з чим позивач просить стягнути з нього
також три відсотки річних та пеню.

Відповідач подав до суду зустрічний
позов до ОСОБА_1 про визнання правочину
недійсним, у якому просив визнати
правочин (розписку від 01 червня 2010 року)
недійсним.

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги,
ОСОБА_2 посилався на те, що розписка не є
правочином, при її укладенні не було
дотримано вимог ст.ст. 202, 203, 208, 209, 229, 230,
524 ЦК України, розписка не є правочином,
правочин не було вчинено у письмовій
формі, він не був спрямований на
настання правових наслідків, його було
укладено під впливом помилки та обману.

Відповідач зазначав, що отримав у
позику від позивача 5 000 грн., а не 5 000
доларів США. Крім того, посилався на те,
що ним було підписано листок з
паспортними даними для нотаріуса, а не
розписку про одержання грошової суми.

Позивач та його представник у судовому
засіданні підтримали позовні вимоги та
просили їх задовольнити, посилаючись
на викладені у позовній заяві
обставини. Зустрічний позов не визнали,
зазначаючи про його необґрунтованість
та безпідставність.

Відповідач у судовому засіданні позов
не визнав з підстав, зазначених у
зустрічному позові, який відповідач
підтримав та просив задовольнити.

Суд, заслухавши позивача та його
представника, відповідача, дослідивши
матеріали справи, вважає, що первісний
позов підлягає задоволенню, а у
зустрічному позові необхідно
відмовити з таких підстав.

Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.

Відповідно до статті 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього кодексу.

Згідно з вимогами статті 214 ЦПК під час
ухвалення рішення суд вирішує, чи мали
місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги та
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи; які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин.

Частиною 1 статті 215 ЦК України
встановлено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 цього кодексу.

Згідно зі ст. 208 ЦК України у письмовій
формі належить вчиняти, зокрема,
правочини фізичних осіб між собою на
суму, що перевищує у двадцять і більше
разів розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, крім
правочинів, передбачених частиною
першою статті 206 цього Кодексу.

Частиною 1 статті 209 ЦК України
визначено, що правочин, який вчинено у
письмовій формі, підлягає
нотаріальному посвідченню лише у
випадках, встановлених законом або
домовленістю сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України якщо
особа, яка вчинила правочин, помилилася
щодо обставин, які мають істотне
значення, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним.

Згідно з ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна
із сторін правочину навмисно ввела
другу сторону в оману щодо обставин,
які мають істотне значення (частина
перша статті 229 цього кодексу), такий
правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до ст. 524 ЦК України
зобов'язання має бути виражене у
грошовій одиниці України - гривні.

Сторони можуть визначити грошовий
еквівалент зобов'язання в іноземній
валюті.

Судом встановлено, що 01 червня 2010 року
між сторонами було укладено договір
позики (а.с. 59), відповідно до якого
відповідач взяв у позику у позивача
грошові кошти у сумі 5 000 доларів США на
строк до 01 грудня 2011 року.

Пунктом 4 договору позики визначено, що
погашення позики за цим договором має
відбуватися щомісячно не пізніше 3
числа у розмірі, зазначеному в
договорі.

Відповідно до пункту 5 договору позики
при порушенні позичальником строку
повернення позики він повинен сплатити
позикодавцю пеню у розмірі 0,1% від
розміру позики за кожний день
прострочення повернення позики.

Пунктом 9 цього договору передбачено,
що підписання цього договору
позичальником підтверджує факт
одержання ним від позикодавця позики.

В пункті 16 договору позики зазначено,
що договір складено при повному
розумінні сторонами його умов та
термінології.

Крім того, 01 червня 2010 року ОСОБА_2 надав
ОСОБА_1 розписку про те, що отримав у
борг в останнього 5 000 доларів США на
строк до 01 грудня 2011 року та
зобов'язувався повернути борг
щомісячними виплатами (а.с.5).

Також судом встановлено, що відповідач
повертав позивачеві кошти.

Так, згідно з даними розписок ОСОБА_1
ОСОБА_2 повернув йому 21 грудня 2011 року 185
доларів США, що еквівалентно 1480 грн.
(а.с.27), 26 січня 2012 року - 135 доларів США,
що еквівалентно 1080 грн. (а.с.28), 28 лютого
2012 року - 50 доларів США, що еквівалентно
400 грн. (а.с.66), 26 квітня 2012 року - 50
доларів США, що еквівалентно 400 грн.
(а.с.29), 21 жовтня 2012 року - 60 доларів США,
що еквівалентно 500 грн. (а.с.30)

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

Згідно ст. 1047 ЦК України договір позики
укладається у письмовій формі, якщо
його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Відповідно до ст. 1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк
повернення позики або цей строк
визначений моментом пред'явлення
вимоги, позика має бути повернена
позичальником протягом тридцяти днів
від дня пред'явлення позикодавцем
вимоги про це, якщо інше не встановлено
договором.

Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема, сплата
неустойки.

Зважаючи на викладене, судом
встановлено, що договір позики було
укладено у письмовій формі. На його
підтвердження відповідачем було
надано позивачу розписку про одержання
коштів. У договорі позики зазначено про
те, що сторонам зрозумілі усі умови
укладеного договору.

Крім того, відповідачем частково
погашалася сума боргу щомісячними
платежами, як визначено договором
позики.

Посилання відповідача на укладення
договору під впливом обману та помилки
є необґрунтованими.

За таких умов, суд вважає, що договір
позики відповідає вимогам чинного
законодавства, а позов відповідача про
визнання правочину недійсним є
безпідставним, а тому задоволенню не
відповідає.

Позивачем не заперечувався факт
повернення йому позики у розмірі
еквівалентному 430 доларів США.

Суд критично оцінює надану
відповідачем розписку про повернення
ним суми 50 доларів США від 28 лютого 2012
року, оскільки оригіналу цієї розписки
суду не надавалося, а позивачем сума не
визнана.

Враховуючи викладене, суд вважає, що з
відповідача на користь позивача
потрібно стягнути суму боргу у розмірі
4 570 доларів США, що еквівалентно 36 528, 01
грн.

Крім того, з відповідача на користь
позивача потрібно стягнути три
відсотки річних у розмірі 2 188, 68 грн. та
пеню у сумі 26 630, 27 грн., відповідно до
наданого позивачем розрахунку.

Згідно з вимогами ст. 267 ч.ч. 4, 5 ЦК
України сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.
Порушене право підлягає захисту, якщо
суд визнає поважними причини
пропущення позовної давності.

Суд вважає, що строк позовної давності
підлягає поновленню, так як останній
платіж по договору відповідач вніс 21
жовтня 2012 року, позивач звернувся з
позовом про стягнення пені у річний
строк.

Таким чином, позов підлягає
задоволенню, з відповідача на користь
позивача потрібно стягнути суму боргу
у розмірі 36 528, 01 грн., три відсотки
річних у розмірі 2 188,68 грн., пеню у
розмірі 26 630, 27 грн., а всього - 65 347, 06 грн.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з
відповідача на користь позивача
потрібно стягнути судовий збір у
розмірі 653,47 грн.

Керуючись ст. ст. 10, 27, 31, 60, 88, 209, 213,
215, 224 ЦПК України, ст.ст. 203, 208, 209, 215, 229, 230,
524, 611, 625, 628, 1046-1049 ЦК України, -

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
боргу за договором позики -
задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
суму боргу у розмірі 36 528, 01 грн., три
відсотки річних у розмірі 2 188,68 грн.,
пеню у розмірі 26 630, 27 грн., а всього - 65 347
(шістдесят п'ять тисяч триста сорок сім)
грн. 06 коп. та 653 (шістсот п'ятдесят три)
грн. 47 коп. судового збору.

У зустрічному позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про визнання правочину недійсним -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
м. Києва через районний суд. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
Л.І. Кізюн