У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І., Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
виселення, зняття з реєстраційного
обліку та відшкодування майнової шкоди
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 28 травня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
29 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_3 звернулася
до суду з указаним позовом, посилаючись
на те, що в період з 9 січня 1982 року до 30
жовтня 1997 року вона перебувала в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 Після
розірвання шлюбу сторони мешкали в
одній квартирі, але вели окреме
господарство, чоловік сплачував
аліменти. У липні 2003 року вони поновили
подружні стосунки, мешкали
громадянським шлюбом. Вдруге уклали
шлюб 4 березня 2009 року. З 1984 року позивач
перебувала на черзі у виконавчому
комітеті на отримання житла та 27 травня
2009 року виконавчим комітетом
Білгород-Дністровської міської ради їй
як працівнику виконавчого комітету
(відділ освіти) було видано ордер на
двокімнатну квартиру за адресою:
АДРЕСА_1. 11 лютого 2011 року шлюб між нею
та ОСОБА_4 було розірвано. Відповідач до
цього часу мешкає в вищевказаній
квартирі, проте не сплачує кошти за
комунальні послуги, нічого не зробив
для її поліпшення, у стані алкогольного
сп'яніння чинить психологічне
насильство шляхом словесних погроз,
залякування, що призвело до емоційної
невпевненості її неповнолітнього сина.

Ураховуючи викладене, ОСОБА_3 просила
суд виселити відповідача з квартири
АДРЕСА_1 без надання іншого жилого
приміщення та зняти його з
реєстраційного обліку, стягнути з
ОСОБА_4 на її користь 4 447 грн на
відшкодування майнової шкоди, завданої
внаслідок несплати комунальних послуг
та судовий збір.

Рішенням Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 28 травня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Одеської
області від 29 листопада 2013 року, позов
ОСОБА_3 задоволено. Виселено ОСОБА_4 з
квартири АДРЕСА_1 без надання іншого
жилого приміщення та знято його з
реєстраційного обліку за цією адресою.
Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 4 447
грн на відшкодування майнової шкоди,
завданої внаслідок несплати
комунальних послуг, та 215 грн на
відшкодування сплаченого судового
збору.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
оскаржувані судові рішення скасувати,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального й процесуального права,
та передати справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову ОСОБА_3, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився й суд
апеляційної інстанції, виходив із того,
що відповідач систематично порушує
правила співжиття, що робить
неможливим для інших проживання з ним в
одній квартирі, разом з тим, стягнувши з
ОСОБА_4 на користь позивача половину
вартості сплачених останньою
комунальних послуг у розмірі 4 447 грн.

Проте погодитися з такими висновками
судів не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають.

Судами попередніх інстанцій
установлено, що 27 травня 2009 року,
виконавчим комітетом
Білгород-Дністровської міської ради на
ім'я ОСОБА_3 як працівника виконавчого
комітету (відділ освіти) видано ордер
на двокімнатну квартиру за адресою: за
адресою: АДРЕСА_1. 9 червня 2009 року
ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їхній син - ОСОБА_5,
були зареєстровані у вищезазначеній
квартирі. 11 лютого 2011 року шлюб між
сторонами було розірвано на підставі
рішення суду. Протягом усього періоду
проживання, відповідач зловживає
спиртними напоями, чинить психологічне
насильство шляхом погроз, залякування
фізичною розправою, виражаючись при
цьому нецензурною лайкою, що призвело
до емоційної невпевненості
неповнолітнього сина, та погіршення
здоров'я ОСОБА_3, яка потрапила до
лікарні, де перебувала на лікуванні в
кардіологічному відділенні в період з
21 лютого 2011року до 13 березня 2011року. При
цьому, позивач неодноразово зверталась
до правоохоронних органів, в
результаті чого відділ
Білгород-Дністровського МВ ГУМВС
України в Одеській області виніс
відповідачу два офіційних
попередження про недопустимість
здійснення протиправних дій відносно
ОСОБА_3 та чотири рази відповідача було
притягнуто до адміністративної
відповідальності за ст. 173-2
КУпАП України.

Частиною 4 ст. 9 ЖК України визначено, що
ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

Встановлюючи наявність або
відсутність фактів, якими
обґрунтовувалися вимоги чи
заперечення, визнаючи одні та
відхиляючи інші докази, суд має свої
дії мотивувати та враховувати те, що
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях (ч. 4 ст. 60 ЦПК).

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Так, матеріали справи містять копії
квитанцій до прибуткового касового
ордеру, накладні, товарні чеки про
сплату ОСОБА_4 комунальних послуг за
квартиру АДРЕСА_1 та сплату за
будівельні роботи в указаній квартирі
в період з 2009 року до 2012 року.

Проте суд не посилаючись на будь-які
документи зробив висновок про те, що
весь ремонт у квартирі АДРЕСА_1 були
оплачені позивачем, а відповідач не
сплачував і не сплачує комунальні
послуги за квартиру, нічого не зробив
для її поліпшення.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

Згідно зі ст. 156 ЖК України припинення
сімейних відносин з власником не
позбавляє колишніх членів сім'ї права
користування займаним приміщенням.

Відповідно до ст. 157 ЖК України членів
сім'ї власника жилого будинку
(квартири) може бути виселено у
випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього
Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо
наймач, члени його сім'ї або інші особи,
які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його не
за призначенням, або систематичним
порушення правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання із ними в одній квартирі чи
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених законом.

Однак суди, взявши до уваги лише надані
позивачем докази та покази свідків, які
є родичами ОСОБА_3, не оцінив у силу ст.
212 ЦПК України інші докази, надані
відповідачем, зокрема, відомості щодо
неодноразового звернення відповідача
на неправомірні дії ОСОБА_3 до
Білгоро-Дністровського МВ ГУ МВС
України в Одеській області.

Вирішуючи спір, суди зазначених вимог
закону не врахували, у порушення вимог
ст. ст. 212 - 214 ЦПК України не з'ясували
належним чином фактичних обставин
справи щодо заявлених вимог; у
достатньому обсязі не визначилися з
характером спірних правовідносин та не
з'ясували, чи є в діях відповідача
порушення, за які він може бути
виселений на підставі ст. 116 ЖК України,
у чому вони полягають та чи
застосовувались до ОСОБА_4 заходи,
передбачені ч.1 ст.116 ЖК України;
не дали належної правової оцінки
зібраним у справі доказам, що має
суттєве значення для правильного
вирішення спору та дійшли передчасного
висновку про задоволення позову.

За таких обставин судові рішення не
відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
скасування судових рішень із передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 28 травня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
29 листопада 2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О.
Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є.
Червинська