Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2014 р. Жовтневий районний
суд м. Запоріжжя у складі

головуючого судді
Смолки І.О.,

при секретарі
Жовнерчук С.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом

ОСОБА_1 до публічного акціонерного
товариства «Фідобанк», третя особа:
обласне управління по захисту прав
споживачів в Запорізькій області, про
визнання кредитного договору
недійсним,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулась до суду з
позовом, в якому зазначила, що 04.04.2007 р.
між нею та ПАТ «Ерсте банк», який є
правонаступником ВАТ «Акціонерний
комерційний банк «Престиж», був
укладений кредитний договір,
відповідно до якого банк надав
позивачці кредит в сумі 61 000,00 доларів
США зі сплатою за користування
кредитом 12,0 % річних. Кінцевим терміном
повернення кредиту позивачкою є 03.04.2027
рік.

Для забезпечення вимог за
кредитним договором між позивачкою і
банком був укладений іпотечний
договір, відповідно до якого банку в
іпотеку передано 4-кімнатну квартиру
АДРЕСА_1.

Окремі пункти кредитного договору
за своїм змістом і текстом суперечать
інтересам позивача. Зокрема, перелік
обставин дострокового погашення
заборгованості позичальника,
наведений у п. 6.5 Кредитного договору.
Він є недопустимим, оскільки при цьому
відбуваються певні звуження та
обмеження змісту і обсягу існуючих
гарантованих прав і свобод позивача.

Крім того, із позичальником не
виконано переддоговірної роботи, чим
порушено Закон України «Про захист
прав споживачів».

Договір про надання споживчого
кредиту суперечить ряду норм чинного
законодавства. Так, умова п.6.1
кредитного договору про зміну
відсоткової ставки за користування
кредитом. Згідно ст..1056-1 ЦК України,
фіксована процента ставка є незмінною
протягом всього строку кредитного
договору. Встановлений договором
розмір фіксованої процентної ставки не
може бути збільшено банком в
односторонньому порядку. Зазначена
умова є нікчемною.

Пункт 11.2 кредитного договору «всі
витрати, пов»язані з укладанням та
виконанням даного Договору несе
позичальник» суперечить вимогам п.3.6
Постанови правління Національного
банку України від 10.05.2007 р., 168.

У тексті договору банк вимагає
великого штрафу за реалізацію
законного права.

Позивач вважає вищезазначений
кредитний договір недійсним і просить
суд визнати його таким та зобов»язати
відповідача прийняти у позивача суму
залишкової заборгованості у термін, що
передбачався сторонами для погашення
кредиту. Позивач вважає, що він повинен
повернути банку суму наданого кредиту
за курсом НБУ на 04.04.2007 р. (5,05), що
дорівнює 308 050 грн., а банк повинен
повернути позивачці сплачені платежі
за кредитом (без відсотків), а також
отримані комісії.

У судовому засіданні представник
позивача позов підтримав.

Представник відповідача проти
позову заперечує, надавши письмові
заперечення і пояснивши, що позивачка
при укладанні кредитного договору була
ознайомлена з усіма його умовами,
погодилась з ними, отримала кредитні
кошти, також підкреслено про
відсутність порушень з боку банку норм
чинного законодавства при укладанні
зазначеного кредитного договору.

Заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, суд
вважає позов таким, що не підлягає
задоволенню, з наступних підстав:

судом встановлено, що 04.04.2007 р. між
ОСОБА_1 та ПАТ «Ерсте банк», який є
правонаступником ВАТ «Акціонерний
комерційний банк «Престиж», був
укладений кредитний договір,
відповідно до якого банк надав
позивачці кредит в сумі 61 000,00 доларів
США зі сплатою за користування
кредитом 12,0 % річних. Кінцевим терміном
повернення кредиту позивачкою є 03.04.2027
рік.

Для забезпечення вимог за
кредитним договором між позивачкою і
банком був укладений іпотечний
договір, відповідно до якого банку в
іпотеку передано 4-кімнатну квартиру
АДРЕСА_1.

Ухвалою суду 06.03.2014 р. на підставі
ст..37 ЦПК України залучено до участі у
справі у якості відповідача
правонаступника ПАТ «Ерсте банк» - ПАТ
«Фідобанк».

Щодо порушень прав Позивача нормами,
встановленими в п.п. 6.5. п. 6 Кредитного
договору, то судом встановлено, що
сторонами укладено додаткову угоду до
кредитного договору від 02.02.2010 року.

Відповідно до п.9 цієї угоди сторони
встановили, що з моменту набрання
чинності цією угодою, та, відповідно,
змінами до Кредитного договору, які
передбачені цією додатковою угодою,
умови Кредитного договору діють з
урахуванням вказаних змін та в частині,
що не суперечить цим змінам.

Так, права Кредитора щодо дострокового
повернення кредиту, які раніше були
врегульовані п.6.5. Кредитного договору
цією угодою (п. 5 додаткової угоди) були
змінені та викладені в іншій редакції.
В даній редакції не передбачені права
Кредитора, які порушують права
Позивача.

Щодо невиконання відповідачем вимог
п.2 ст.11 Закону України «Про захист прав
споживачів», а саме ненадання йому
інформації про умови кредитування, то
на час укладення кредитного договору
не було встановлено, в який спосіб
повинен повідомлятись споживач про
таку інформацію, оскільки Постанова
НБУ № 168- від 10.05.2007р. «Про надання
банками України інформації споживачу
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту» набула чинності лише
в травні 2007р., а кредитний договір було
укладено 04.04.2007 р.

Не зважаючи на те, що відомостей про
отримання споживачем повної
інформації до підписання кредитного
договору у Банку не мається, сама по
собі ця обставина не може бути
підставою для визнання недійсним
кредитного договору, оскільки
відповідно до п. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист
прав споживачів» у такому разі Банк,
який повинен її надати, несе
відповідальність, встановлену
статтями 15 і 23 цього закону, а саме, має
відшкодувати спричинені споживачеві
збитки, а споживач має право на
розірвання такого договору. Однак
таких вимог позивач не заявляв.

Також, основна інформація щодо мети
укладення договору, його умови, права
та обов'язки сторін, строк повернення
кредиту, графік платежів, процентна
ставка за користування кредитом,
відповідальність за порушення
зобов'язань сторонами були викладені у
договорі, ознайомившись зі змістом
якого позивачка мала можливість
відмовитись від його укладання, якщо
договір не відповідав її потребам та з
його умовами вона не погоджувалася.

Згідно статті 3 ЦК України, однією з
засад цивільного законодавства є
свобода договору. Статтею 627 ЦК України
передбачено, що сторони є вільні в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства.

При укладенні з банком кредитного
договору позивачу були добре відомі
усі його умови, ніяких обставин, які б
примушували позивача прийняти їх в
безумовному порядку, не
існувало(позивачем про це у позові не
зазначено і нічим не доказано). Таким
чином, кредитний договір в цілому є
результатом вільного волевиявлення
сторін.

Щодо зміни відсоткової ставки у разі
зміни кредитної політики, то, такі
умови договору відповідали діючому на
той час законодавству. Але, з набранням
10 січня 2009 р. чинності ЗУ «Про внесення
змін до деяких законодавчих актів
України щодо заборони банкам змінювати
умови договору банківського вкладу та
кредитного договору в односторонньому
порядку» та доповненням на його
підставі ЦК України статтею 1065-1, якою
забороняється збільшення банком в
односторонньому порядку встановленої
договором процентної ставки, такі
умови договору вважаються нікчемними.
І том, на теперішній час не потрібно
визнавати п. 6.1 кредитного договору
недійсним на майбутнє, оскільки він є
нікчемним в силу закону та не може
виконуватись з 10 січня 2009р.

Щодо твердження позивача про те, що
пункт 11.2 кредитного договору («всі
витрати, пов'язані з укладенням та
виконанням даного Договору несе
Позичальник») суперечить вимогам
чинного законодавства, то такі умови
договору відповідали діючому на той
час законодавству. Так, кредитний
договір було укладено 04.04.2007 року, а
позивач посилається на
нормативно-правовий акт, який було
прийнято 10.05.2007 року. В силу норм
цивільного законодавства норми даного
документа не розповсюджуються на
договори, укладені до набрання ним
чинності.

Щодо встановлення пені у розмірі 0,1 %
від суми простроченого платежу за
кожний день прострочення, слід вказати
наступне:

діюче цивільне законодавство, саме
яким керувалися сторони при укладенні
кредитного договору, не обмежує
сторони-контрагенти у визначені
розміру штрафних санкцій. Посилання, ж,
позивача на норми закону України «Про
відповідальність за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань» та
лист ВГСУ не є коректними так, як даними
нормативно-правовими актами
врегульовуються насамперед
правовідносини між суб'єктами
господарювання - юридичними особами та
приватними підприємцями та не можуть
застосовуватися у цивільних
правовідносинах.

Позов не обґрунтований, не доказаний,
вимоги не законні, тому задоволенню не
підлягають.

Керуючись ст..10,11,212-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

У задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Запорізької області через суд
першої інстанції протягом 10 днів з дня
проголошення рішення, особами, які були
відсутні у судовому засіданні, -
протягом 10 днів з дня отримання копії
рішення.

Суддя Смолка І.О.