АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження
№22-ц/796/3907/2014
Головуючий у 1-й інстанції:
Доповідач: Українець
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

12 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі :

Головуючого - Українець
Л.Д.

суддів - Оніщука
М.І.

- Шебуєвої
В.А.

при секретарі - Ошедшій
А.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу
за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та
Адвокатського бюро «Право Закон
Захист» Татунця, поданими
представником Татунець Владиславом
Вікторовичем

на рішення Голосіївського районного
суду м. Києва від 22 січня 2014 року в
справі за позовом ОСОБА_2 до
Національної акціонерної страхової
компанії «Оранта» про стягнення суми
страхового відшкодування, захист
ділової репутації та відшкодування
моральної шкоди

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року позивач звернувся в
суд з позовом до відповідача про
стягнення суми страхового
відшкодування, захист ділової
репутації та відшкодування моральної
шкоди.

Свої вимоги мотивував тим, що 19 червня
2013 року, ОСОБА_5, керуючи автомобілем
"Тойота " недотрималася безпечної
дистанції внаслідок чого здійснила
зіткнення з автомобілем "Ніссан" під
керуванням ОСОБА_2

Постановою Дніпровського районного
суду м. Києва ОСОБА_5 була визнана
винною у вчиненні адміністративного
правопорушення передбаченого ст.124
КУпАП .

Внаслідок дорожньо-транспортної
пригоди автомобіль ОСОБА_2 зазнав
механічних пошкоджень.

ОСОБА_5 була застрахована в НАСК "Оранта
" та мала страховий поліс № АВ/8465207 від
22.01.2013 року.

20.06.2013 року він звернувся до страхової
компанії з заявою про виплату
страхового відшкодування в сумі 12723,94
грн., яку страховою компанією не було
виплачено.

В зв'язку простроченням виплати
страхової суми, просив стягнути з
відповідача на його користь пеню в
розмірі 628,88 грн.; три відсотки річних
від простроченої суми, яка складає 140,14
грн. та 307,11 грн. відсотків за
користування чужими коштами, а також
моральну шкоду в розмірі 20 000 грн.;
судові витрати, а на користь
Адвокатського бюро моральну шкоду в
розмірі 1000 грн., яка була завдана в
зв'язку з ненаданням відповіді на
адвокатський запит.

В ході розгляду справи було зменшено
розмір позовних вимог в частині суми
страхового відшкодування до 7 310,65 грн.

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 22 січня 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням,
представник ОСОБА_2 подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення та ухвалити нове про
задоволення його позовних вимог в
повному обсязі.

Зазначає, що судом не враховано звіт
про визначення вартості матеріального
збитку від 15.01.2014 року, за яким розмір
завданого матеріального збитку
становить 20034,59 грн. Враховуючи те, що
відповідачем не вчасно виплачено
страхове відшкодування в розмірі 12723,94
грн., визначене на підставі звіту від
26.06.2013 року, та те, що вартість
відновлювального ремонту автомобіля
та вартість запчастин для його ремонту
збільшилась, тому він просив стягнути
різницю сум страхового відшкодування в
розмірі 7310,65 грн.

Також у зв'язку з невчасною виплатою
страхового відшкодування ОСОБА_2
зазнав душевних страждань, тому
відмова суду в задоволенні вимоги про
відшкодування моральної шкоди є
необґрунтованою.

Судом невірно визначено період
відшкодування неустойки, оскільки
останнім днем виплати було 19 вересня 2013
року, тому нараховані штрафні санкції
підлягали перерахуванню. Відповідно
розмір пені за період з 19.09.2013 року по
04.12.2013 року складає 344,42 грн., три
проценти річних - 79,48 грн., проценти за
користування чужими грошовими коштами
- 172,20 грн.

Не погоджуючись з рішенням,
представник Адвокатського бюро «Право
Закон Захист» Татунця подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення та ухвалити нове про
задоволення позовної вимоги про
стягнення з відповідача на користь
Адвокатського бюро моральної шкоди в
розмірі 1000 грн.

Зазначає, що своїми неправомірними
діями/бездіяльністю щодо
несвоєчасного надання відповідей на
адвокатській запит відповідач
принизив честь, гідність та ділову
репутації адвокатського бюро «Право
Закон Захист» Татунця, як юридичної
особи, куди ОСОБА_2 звернувся для
отримання належної, кваліфікованої
правової допомоги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які з"явилися в судове засідання,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційних скарг,
колегія суддів вважає, що скарги
підлягають частковому задоволенню.

Судом встановлено, що 19 червня 2013 року о
16.45 годині, ОСОБА_5, керуючи автомобілем
«Тойота» держ.знак НОМЕР_1 в м. Києві по
вул. Перова 36, не дотрималася безпечної
дистанції внаслідок чого здійснила
зіткнення з автомобілем «Ніссан»
держ.знак НОМЕР_2 під керуванням водія
ОСОБА_2, що призвело до пошкодження
транспортних засобів.

Постановою Дніпровського районного
суду м. Києва від 18 липня 2013 року ОСОБА_5
визнано винною у вчиненні даного
правопорушення, передбаченого ст. 124
КУпАП та накладено адміністративне
стягнення (а.с.8).

Цивільно-правова відповідальність
ОСОБА_5 застрахована за Договором
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів від 22.01.2013 року №АВ 8465207.

Дослідженням №АА7554ВВ-26.06/5 від 26.06.2013
року встановлено, що матеріальний
збиток, завданий власникові автомобіля
«Ніссан» держ.знак НОМЕР_2 в результаті
його пошкодження при
дорожньо-транспортній пригоді,
визначений на підставі протоколу
огляду автомобіля і калькуляції
відновлювального ремонту, складає 12
723,94 грн. (а.с.67-71).

31.07.2013 року ОСОБА_2 подано до НАСК
«Оранта» заяву про виплату страхового
відшкодування (а.с.38).

Згідно ч.1 ст.990 ЦК України страховик
здійснює страхову виплату відповідно
до умов договору на підставі заяви
страхувальника (його правонаступника)
або іншої особи, визначеної договором,
і страхового акта (аварійного
сертифіката).

У силу п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про
загальнообов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», відповідач при настанні
страхового випадку був зобов'язаний
виплатити позивачу відповідно до
лімітів відповідальності страховика
у встановленому цим Законом порядку
оцінену шкоду, яка була заподіяна у
результаті дорожньо-транспортної
пригоди життю, здоров'ю, майну
третьої особи.

Листом НАСК «Оранта» від 08 серпня 2013
року ОСОБА_2 було повідомлено про
прийняте рішення про виплату
останньому страхового відшкодування у
розмірі 12 723,94 грн. згідно страхового
акту №ОЦВ-13-8073/1 (а.с.39-41).

26 грудня 2013 року ОСОБА_2 отримано
страхове відшкодування в розмірі 12 723,94
грн., що підтверджується заявою на
видачу готівки №2182109/1 (а.с.56).

Згідно п. 36.2. ст.. 36 Закону України «Про
загальнообов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15
днів з дня узгодження ним розміру
страхового відшкодування з особою,
яка має право на отримання
відшкодування, за наявності
документів, зазначених у статті 35
цього Закону, повідомлення про
дорожньо- транспортну пригоду, але не
пізніш як через 90 днів з дня отримання
заяви про страхове відшкодування
зобов'язаний у разі визнання ним вимог
заявника обґрунтованими - прийняти
рішення про здійснення страхового
відшкодування (регламентної виплати)
та виплатити його.

Судом першої інстанції вірно
зауважено, що оскільки заява про
виплату страхового відшкодування
подана 31.07.2013 року, тому останнім днем
виплати є 29.10.2013 року.

Разом з тим, страхове відшкодування
було виплачено лише 26 грудня 2013 року,
тому вимога про відшкодування 3% річних
є такою, що ґрунтується на вимогах
закону.

Проте, судом відмовлено в задоволенні
зазначеної вимоги, у зв'язку з тим, що
розрахунок позивача здійснений за
інший період.

Така відмова суперечить закону,
оскільки невірний період є підставою
для часткового задоволення вимог, а не
для відмови в задоволенні позову.

Таким чином, зазначена вимога підлягає
частковому задоволенню, оскільки
ОСОБА_2 надав розрахунок за період з
20.07.2013 року по 04.12.2013 року, а необхідно з
29.10.2013 року по 26 грудня 2013 року, тобто
затримка у сплаті страхового
відшкодування становить 59 днів.

Пунктом 21 Постанови Пленуму вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про деякі питання застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів про відшкодування шкоди,
завданої джерелом підвищеної
небезпеки» № 4 від 01 березня 2013 року
передбачено, що при безпідставній
відмові у виплаті страхового
відшкодування, крім наслідків,
передбачених договором, страховик,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, зобов'язаний сплатити
суму страхової виплати з урахуванням
встановленого індексу інфляції за весь
час прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом (стаття 526,
частина друга статті 625 ЦК).

Таким чином три відсотки річних за
прострочення виплати страхового
відшкодування за період з 29.10.2013 року по
26 грудня 2013 року становить 61,70 грн. (12723,94
грн.*3%*59дн./365/100).

За таких обставин рішення суду в
частині відмови в задоволенні вимоги
про стягнення 3 % річних підлягає
скасуванню з ухваленням нового про
часткове задоволення зазначеної
вимоги.

Щодо позовної вимоги про стягнення
пені, то колегія суддів погоджується з
висновком суду про відмову в
задоволенні зазначеної вимоги з огляду
на таке.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 20 Закону
України «Про страхування» страховик
зобов'язаний при настанні страхового
випадку здійснити страхову виплату або
виплату страхового відшкодування у
передбачений договором строк.
Страховик несе майнову
відповідальність за несвоєчасне
здійснення страхової виплати
(страхового відшкодування) шляхом
сплати страхувальнику неустойки
(штрафу, пені), розмір якої визначається
умовами договору страхування або
законом.

Згідно п. 36.5. ст.. 36 Закону України «Про
загальнообов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» за кожен день прострочення
виплати страхового відшкодування
(регламентної виплати) з вини
страховика (МТСБУ) особі, яка має
право на отримання такого
відшкодування, сплачується пеня з
розрахунку подвійної облікової
ставки Національного банку України,
яка діє протягом періоду, за який
нараховується пеня.

Зазначені положення Законів регулюють
відносини страховика і страхувальника
за договором страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів, а позивач не є суб'єктом цього
договору.

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
26.09.2012 року, яка у силу ст. 360-7 ЦПК
України є обов'язковою.

Враховуючи те, що позивач не є
страхувальником за полісом, а є
потерпілою особою, тому підстав
стягувати пеню немає.

Таким чином, рішення в цій частині
відповідає вимогам закону та підстав
для його скасування не встановлено.

Також судом першої інстанції вірно
відмовлено в задоволенні позовної
вимоги про стягнення з відповідача
процентів за користування чужими
грошовими, оскільки дана вимога не
ґрунтується на приписах чинного
законодавства виходячи з наступного.

ОСОБА_2 звертаючись до суду з позовною
вимогою про стягнення з відповідача
процентів за користування чужими
грошовими коштами за період з 20.07.2013
року по 04.12.2013 року в розмірі 307,11 грн., як
на підставу для задоволення даної
вимоги посилався на ст.ст.536, 1048 ЦК
України.

Так, статтею 536 ЦК України передбачено,
що за користування чужими грошовими
коштами боржник зобов'язаний
сплачувати проценти, якщо інше не
встановлено договором між фізичними
особами. Розмір процентів за
користування чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Встановлено, що договором
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів від 22.01.2013 року №АВ 8465207 не
встановлено нарахування процентів за
користування чужими грошовими коштами,
як і не передбачене таке нарахування
Законами України «Про страхування» та
«Про загальнообов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів».

В свою чергу розмір таких процентів
встановлено ст. 1048 ЦК України згідно
якої розмір і порядок одержання
процентів встановлюються договором.
Якщо договором не встановлений розмір
процентів, їх розмір визначається на
рівні облікової ставки Національного
банку України.

Разом з тим, спеціальне правило ст.1048 ЦК
України прямо поширюється на
зобов'язання позики, та в силу
спеціальних застережень, що містяться
в ст.ст. 1054,1057 ЦК України,
застосовується також лише до кредитних
зобов'язань і зобов'язань комерційного
кредиту.

Таким чином, законодавством, зокрема
ст.1048 ЦК України на яку посилається
позивач як на підставу для задоволення
цієї вимоги, не передбачено
нарахування процентів за користування
чужими грошовими коштами за
невиконання зобов'язань по виплаті
страхового відшкодування, тому рішення
суду в цій частині є законним та
обґрунтованим, й підстав для його
скасування в цій частині не
встановлено.

Також, відмовляючи в задоволенні
вимоги про стягнення додаткової суми
страхового відшкодування, суд першої
інстанції виходив з необґрунтованості
заявленої вимоги. З таким висновком
суду, колегія суддів погоджується в
повному обсязі з огляду на таке.

Враховуючи затримку у виплаті
страхового відшкодування на підставі
договору, укладеного між ОСОБА_2 та ТОВ
«Експертно-асистуюча компанія
«Довіра» від 30.12.2013 року про проведення
автотоварознавчого дослідження
колісного транспортного засобу, було
підготовлено звіт про визначення
вартості матеріального збитку від
15.01.2014 року, згідно якого вартість
відновлювального ремонту КТЗ
визначена за витратним підходом
становить 20034,59 грн., вартість
матеріального збитку, заподіяного
власникові автомобіля «Ніссан»
держ.знак НОМЕР_2 станом на 15.01.2014 року
складає 14814,59 грн. (а.с.43-53).

Згідно п.14 Постанови Пленуму вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про деякі питання застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів про відшкодування шкоди,
завданої джерелом підвищеної
небезпеки» № 4 від 01 березня 2013 року у
разі якщо на час виконання рішення суду
про відшкодування шкоди, виправлення
пошкодження за одержані за рішенням
суду кошти зросли ціни на майно або
роботи, на придбання чи проведення яких
було присуджено відшкодування,
потерпілий із цих підстав може заявити
додаткові вимоги до особи,
відповідальної за шкоду, якщо не було
його вини в тому, що виконання
проводилося вже після зростання цін і
тарифів.

З аналізу вимог даного пункту
постанови слідує, що потерпілий, може
заявити додаткові вимоги до особи,
відповідальної за шкоду, якщо на час
виконання рішення суду про
відшкодування шкоди, зросли ціни на
майно або роботи, на придбання чи
проведення яких було присуджено
відшкодування.

Тобто потерпілий може заявити
додаткові вимоги, у зв'язку з
зростанням цін, лише після ухвалення
рішення суду про стягнення страхового
відшкодування та в зв'язку з зростанням
цін, яке відбулося на час виконання
цього рішення.

Також представник відповідача в
судовому засіданні зауважив, що звіт
експертного дослідження від 15.01.2014 року
виконано з порушенням п.8.2. Методики
товарознавчої експертизи та оцінки
колісних транспортних засобів від
24.07.2009 року, а саме, згідно якого
вартість матеріального збитку,
завданого власнику КТЗ, визначається
такою, що дорівнює ринковій вартості
КТЗ на момент пошкодження, тобто
повинні братись ціни на роботи та
деталі станом на момент пошкодження,
тому в даному випадку позивач може лише
розраховувати на інфляційні витрати
які обраховуються в зв'язку зі зміною
та коливаннями в ціні на момент
ремонту.

Крім того, ОСОБА_2 просив стягнути
страхове відшкодування в розмірі 7310,65
грн., що становить різницю між 12723,94 грн.
та 20034,59 грн. Разом з тим це суперечить
ч.1 ст.988 ЦК України згідно якої страхове
відшкодування не може перевищувати
розміру реальних збитків та ст. 29
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» якою
передбачено, що у зв'язку з
пошкодженням транспортного засобу
відшкодовуються витрати, пов'язані з
відновлювальним ремонтом
транспортного засобу з урахуванням
зносу, розрахованого у порядку,
встановленому законодавством.

Таким чином страхувальником
відшкодовується третій особі завдана
внаслідок пошкодження транспортного
засобу саме пряма шкода, у якій
враховується вартість пошкоджених
деталей транспортного засобу на момент
дорожньо-транспортної пригоди, а саме з
урахуванням фізичного зношення
транспортного засобу, а не вартість
нових деталей.

Разом з тим, зі звіту про визначення
вартості матеріального збитку від
15.01.2014 року вбачається, що 20034,59 грн. це
вартість відновлювального ремонту КТЗ
визначена за витратним підходом без
урахування коефіцієнту зносу, що в свою
чергу також суперечить вимогам закону.

З огляду на наведене, суд першої
інстанції вірно відмовив в задоволенні
позовної вимоги про стягнення
страхового відшкодування у зв'язку з
необґрунтованістю даних вимог.

Відповідно й не підлягають стягненню з
відповідача на користь ОСОБА_2 також
понесені позивачем витрати на
проведення зазначеного вище
експертного дослідження в розмірі 700
грн. (а.с.55), оскільки дане питання є
похідним від вимоги про стягнення
страхового відшкодування, в
задоволенні якої було відмовлено.

Враховуючи наведене, рішення в цій
частині також відповідає вимогам
закону та підстав для його скасування,
з мотивів викладених в апеляційній
скарзі, не встановлено.

Також колегія суддів погоджується з
висновком суду про відмову в
задоволенні позовної вимоги про
стягнення з відповідача на користь
ОСОБА_2 моральної шкоди в розмірі 20000
грн. виходячи з наступного.

У силу ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має
право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Згідно статті 1167 ЦК України моральна
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі неправомірними рішеннями, діями
чи бездіяльністю відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності її
вини, крім випадків, встановлених
частиною другою цієї статті.

Пунктом 21 Постанови Пленуму вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про деякі питання застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів про відшкодування шкоди,
завданої джерелом підвищеної
небезпеки» № 4 від 01 березня 2013 року
передбачено, що при вирішенні позовних
вимог про відшкодування моральної
шкоди, завданої порушенням страховиком
зобов'язань за договором страхування,
суди повинні виходити з того, що
правовідносини сторін за договором
страхування є зобов'язальними. У
випадку порушення зобов'язання
моральна шкода може бути відшкодована
лише тоді, коли це встановлено
договором або законом (стаття 611 ЦК).
Зокрема, можливість відшкодування
моральної шкоди передбачена у
відносинах у сфері обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів.

Статтею 26-1 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» визначено, що страховиком
відшкодовується потерпілому - фізичній
особі, який зазнав ушкодження здоров'я
під час дорожньо-транспортної
пригоди, моральна шкода у розмірі 5
відсотків страхової виплати за шкоду,
заподіяну здоров'ю.

З аналізу зазначеної норми слідує, що
відшкодування страховиком моральної
шкоди потерпілому можливе лише в разі,
якщо останній зазнав ушкодження
здоров'я під час
дорожньо-транспортної
пригоди.Страховик не відшкодовує
моральну шкоду, яка полягає у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням або
пошкодженням її майна.

Враховуючи те, що позивач заявляв
вимогу про відшкодування моральної
шкоди з інших підстав, доказів завдання
шкоди його здоров'ю під час
дорожньо-транспортної пригоди надано
не було, тому суд дійшов вірного
висновку про відмову в задоволенні
зазначеної вимоги.

Таким чином рішення суду в цій частині
є законним та обґрунтованим, й підстав
для його скасування в цій частині не
встановлено.

Щодо вимог апеляційної скарги
Адвокатського бюро «Право Закон
Захист» Татунця про відшкодування йому
моральної шкоди в розмірі 1000 грн.,
завданої внаслідок порушення його
ділової репутації слід зазначити
наступне.

З матеріалів справи вбачається, що
судом першої інстанції не було
вирішено питання про відкриття
провадження за позовом Адвокатського
бюро «Право Закон Захист» Татунця про
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення його
ділової репутації.

В рішенні суду Адвокатське бюро не
зазначене позивачем та його вимоги не
вирішувалися.

Враховуючи зазначене та вимоги ст.303
ЦПК України, апеляційний суд перевіряє
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, яким було
вирішено лише позовні вимоги ОСОБА_2

Разом з тим, Адвокатське бюро «Право
Закон Захист» Татунця не позбавлене
права повторно звернутися до суду з
позовом до відповідача про
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення його
ділової репутації, врахувавши при
зверненні до суду вимоги п.7 Постанови
Верховного Суду України №1 від 27.02.2009
року «Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи», згідно
якого справи про захист ділової
репутації між юридичними особами та
іншими суб'єктами підприємницької
діяльності у сфері господарювання та
іншої підприємницької діяльності,
розглядаються в порядку
господарського судочинства.

Проте, розглядаючи позов ОСОБА_2, в
мотивувальній частині рішення суд
зазначив про відсутність підстав для
відшкодування моральної шкоди
спричиненої представнику позивача за
невчасне надання відповіді на запит
адвоката.

За таких обставин колегія суддів
вважає за необхідне виключити з
мотивувальної частини рішення суду
наступне речення: «Що стосується
моральної шкоди спричиненої
представнику позивача, слід відмітити
про те, що невчасне надання відповіді
на запит адвоката не є підставою для
відшкодування моральної шкоди».

Крім того, у відповідності до ч.5 ст.88
ЦПК України, якщо суд апеляційної або
касаційної інстанції, не передаючи
справи на новий розгляд, змінює рішення
або ухвалює нове, суд відповідно змінює
розподіл судових витрат.

Тому з відповідача на користь ОСОБА_2
підлягає стягненню судовий збір в
розмірі 229,40 грн.

Керуючись п.п.14,21 Постанови Пленуму
вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про деякі питання застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів про відшкодування шкоди,
завданої джерелом підвищеної
небезпеки» № 4 від 01 березня 2013 року,
ст.ст. 22,29,26-1,36 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», ст.ст.23, 94,988,990,1167 ЦК України,
ст.ст. 88, 303, 304,307,309, 313-314,316 ЦПК України,
колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та
Адвокатського бюро «Право Закон
Захист» Татунця задовольнити частково.

Рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 22 січня 2014 року в частині:

відмови в задоволенні позову ОСОБА_2 в
повному обсязі;

відмови в задоволенні позовної вимоги
ОСОБА_2 про стягнення трьох відсотків
річних скасувати та ухвалити в цій
частині нове рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з Національної акціонерної
страхової компанії «Оранта» на користь
ОСОБА_2 три відсотки річних в розмірі
61,70 грн.

Стягнути з Національної акціонерної
страхової компанії «Оранта» на користь
ОСОБА_2 229,40 грн. судового збору.

Виключити з мотивувальної частини
рішення суду наступне речення: «Що
стосується моральної шкоди
спричиненої представнику позивача,
слід відмітити про те, що невчасне
надання відповіді на запит адвоката не
є підставою для відшкодування
моральної шкоди».

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене протягом двадцяти днів
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
до цього суду.

Головуючий:

Судді: