Ухвала

іменем україни

05 лютого 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Олійник А.С.,

суддів: Амеліна В.І., Гончара В.П.,
Карпенко С.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1 до публічного
акціонерного товариства «Банк «Золоті
Ворота», третя особа - товариство з
обмеженою відповідальністю «Союз ЛТД»,
про припинення договору поруки, за
касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Києва від 08 липня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 09 жовтня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до публічного
акціонерного товариства «Банк «Золоті
Ворота» (далі - ПАТ «Банк «Золоті
Ворота»), третя особа - товариство з
обмеженою відповідальністю «Союз ЛТД»
(далі - ТОВ «Союз ЛТД»), про припинення
договору поруки, посилаючись на те, що у
період дії кредитного договору, у
забезпечення виконання умов якого, з
ним було укладено договір поруки, ПАТ
«Банк «Золоті Ворота» та ТОВ «Союз ЛТД»
без його згоди та повідомлення уклали
додаткову угоду про зміну умов
кредитного договору, що призвело до
збільшення обсягу відповідальності
поручителя.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 08 липня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 09
жовтня 2013 року, відмовлено у
задоволенні позову.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить
ухвалені у справі судові рішення
скасувати, посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, і ухвалити нове
рішення про задоволення позовних
вимог.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в
задоволенні позовних вимог, суд першої
інстанції, з висновками якого
погодився й суд апеляційної інстанції,
виходив з того, що зміна умов
кредитного договору не може вважатися
збільшенням обсягу відповідальності
поручителя, оскільки така зміна
повністю охоплюється обов'язком ТОВ
«Союз ЛТД», згідно умов кредитного
договору та договорами про зміни до
нього, а також обов'язком поручителя,
згідно умов договору поруки, з яким
позивач був належним чином
ознайомлений.

Проте повністю погодитися з такими
висновками суду не можна.

Судом установлено, що у забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором, укладеним 14 листопада 2007
року між ПАТ «Банк «Золоті Ворота» та
ТОВ «Союз ЛТД», 05 грудня 2008 року між
банком та ОСОБА_1 було укладено договір
поруки, згідно умов якого поручитель
відповідає перед кредитором у повному
обсязі, як і позичальник.

18 березня 2009 року між ПАТ«Банк «Золоті
Ворота» та ТОВ «Союз ЛТД» укладено
договір про зміни №5 до зазначеного
кредитного договору від 14 листопада 2007
року, за умовами якого збільшено
початок строку погашення кредиту,
збільшено розмір кредитної лінії та
розмір штрафу, який підлягає сплаті
позичальником за кожен факт порушення
кредитних зобов'язань з 0,1 % від суми
кредиту до 0,5 %.

Частиною 1 ст. 1054 ЦК України
передбачено, що за кредитним договором
банк або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України
за договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку.
Поручитель відповідає перед
кредитором за порушення зобов'язання
боржником. У разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

За змістом указаних норм матеріального
права поручитель, хоча і пов'язаний з
боржником певними зобов'язальними
відносинами, є самостійним суб'єктом у
відносинах із кредитором. Поручитель,
зокрема, має право висувати
заперечення проти кредитора і в тому
разі, коли боржник від них відмовився
або визнав свій борг (ч. 2 ст. 555 цього
Кодексу).

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України
порука припиняється з припиненням
забезпеченого нею зобов'язання, а також
у разі зміни зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності.

До припинення поруки призводять такі
зміни умов основного зобов'язання без
згоди поручителя, які призвели або
можуть призвести до збільшення обсягу
відповідальності останнього.
Збільшення відповідальності
поручителя внаслідок зміни основного
зобов'язання виникає в разі: підвищення
розміру процентів; відстрочення
виконання, що призводить до збільшення
періоду, за який нараховуються
проценти за користування чужими
грошовими коштами; установлення
(збільшення розміру) неустойки;
встановлення нових умов щодо порядку
зміни процентної ставки в бік
збільшення тощо.

Таким чином, підставою для припинення
договору поруки може бути здійснення
без згоди поручителя зміни основного
зобов'язання, яке забезпечене порукою,
у даному випадку це відстрочення
виконання основного зобов'язання,
унаслідок чого збільшується період
нарахування процентів за користування
кредитом та збільшення розміру
кредитної лінії та розміру штрафу, про
що зазначав відповідач.

У п. 22 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року №5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
роз*яснено, що якщо в договорі поруки
такі умови сторонами не узгоджені, а з
обставин справи не вбачається
інформованості поручителя і його згоди
на збільшення розміру його
відповідальності, то відповідно до
положень частини першої статті 559 ЦК
України порука припиняється у разі
зміни основного зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності. У цьому випадку
поручитель має право на пред'явлення
позову про визнання договору поруки
припиненим.

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
26 вересня 2012 року №6-100цс12, яка згідно зі
ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для
судів.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1
зазначав про припинення договору
поруки в силу ч. 1 ст. 559 ЦК України,
оскільки відстрочення виконання
основного зобов'язання, унаслідок чого
збільшується період нарахування
процентів за користування кредитом та
збільшення розміру кредитної лінії та
розміру штрафу відбулося без його
повідомлення та згоди. Положення
зазначеного договору поруки не містять
інформації про те, що така зміна та
доповнення умов основного договору
повинні були здійснюватися без
повідомлення поручителя, і не свідчать
про відмову поручителя від узгодження
можливих змін.

Відповідно до п. 1.1 договору поруки 05
грудня 2008 року, укладеного між
сторонами, поручитель, позивач у
справі, зобов'язався перед
відповідачем, за виконання ТОВ «Союз
ЛТД» своїх зобов'язань за кредитним
договором від 14 листопада 2007 року та
іншими договорами про зміни до нього, а
саме: а саме повернення кредиту у сумі 11
млн. гривень до 13 листопада 2010
року включно, сплату процентів за
користування кредитом за ставкою 28%
річних у гривнях, 19% річних у долах США,
сплату неустойки за несвоєчасну сплату
процентів та повернення кредиту,
сплату збитків кредитора у зв'язку з
неналежним виконанням боржником
зобов'язань за кредитним договором.

При цьому договором поруки не було
передбачено, що зміни умов основного
зобов'язання проводяться без їх
узгодження (додаткового повідомлення)
з поручителем

У порушення ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України,
суди на зазначені вище положення
закону уваги не звернули; не встановили
дійсних прав і обов'язків сторін, які
випливають з кредитного договору та
договору поруки, не дослідили умов цих
договорів та угод про внесення до них
змін, належним чином не перевірили
доводи ОСОБА_1 щодо збільшенням об'єму
його відповідальності без його згоди,
за відсутності у договорі поруки
вказівки про можливість таких змін без
повідомлення поручителя.

За таких обставин, оскаржені судові
рішення не можна визнати законними та
обґрунтованими, оскільки судами при їх
ухваленні допущено порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи й є підставою для їх скасування
з передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 08 липня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 09
жовтня 2013 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
Олійник А.С.

Судді:
В.І. Амелін

В.П.
Гончар

С.О. Карпенко

В.О. Савченко