Справа № 459/200/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 березня 2014 року
Червоноградський міський суд
Львівської області

в складі: головуючого-судді
Кріль М.Д.

при секретарі
Пилипяк Ю.М.

за участю: позивача
ОСОБА_1

представника відповідача
Золочівського В.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Червонограда
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Державного підприємства
«Львіввугілля» в особі шахти «Лісова»
про стягнення моральної шкоди.

в с т а н о в и в :

Позивач в січні 2014 року звернувся в суд
з даним позовом, в заяві вказав, що він
працював з 27.05.1974 року по 03.07.1995 року на
шахті № 6 «Великомостівська» ДП
«Львіввугілля» гірничим робітником
очисного вибою з повним робочим днем
під землею. У зв'язку зі шкідливими
умовами праці він захворів професійним
захворюванням. 13.07.1995 року МСЕК йому
було встановлено ІІІ групу
інвалідності та 60 % втрати
працездатності. Внаслідок отримання
профзахворювання на виробництві йому
було завдано великої моральної шкоди у
вигляді фізичних та душевних
страждань. Просить стягнути з
відповідача на його користь 30 000 грн. в
відшкодування заподіяної йому
моральної шкоди.

Позивач в судовому засіданні позов
підтримав, суду пояснив, що працював на
шахті майже 22 роки. Умови роботи були
важкі: запиленість, тяжка фізична
праця, вологість, вібрація. Це призвело
до того, що висновком МСЕК в 1995 році
йому вперше було встановлено 60 % втрати
працездатності, яку пізніше було
зменшено до 50 %. В 1974 році він отримав
травму голови. Постійно лікується, у
нього порушені нормальні життєві
функції: задишка, головокружіння, він
не може виконувати фізичну роботу.

Представник відповідача позов не
визнав, оскільки сплинув строк
позовної давності, а також через те, що
позивач не надав доказів підтвердження
факту заподіяння йому моральних чи
фізичних страждань.

Дослідивши докази суд встановив
слідуюче.

З трудової книжки на ім'я ОСОБА_1
від 03.03.1970 року, акту № 353 розслідування
хронічного професійного захворювання
від 17.05.1995 року, вбачається, що стаж
роботи позивача в умовах впливу
шкідливих факторів становить 21 рік.

Відповідно до копії довідки
Сокальської районної МСЕК № 020432 від
13.07.1995 року, позивачу ОСОБА_1 вперше було
встановлено ІІІ групу інвалідності та
60 % втрати працездатності. А згідно
довідки Львівської МСЕК № 3 від 24.09.1998
року йому встановлено ІІІ групу
інвалідності та 50 % втрати
працездатності.

У зв'язку з наявністю вищевказаного
захворювання позивач неодноразово
перебував на стаціонарному та
амбулаторному лікуванні, що вбачається
з наданих позивачкою виписок з історії
хвороби.

Відповідно до ст. ст. 1, 3, 21, 43, 46
Конституції України, Україна як
соціальна держава, зміст і
спрямованість якої визначають права і
свободи людини та їх гарантії,
проголосили право громадян на належні,
безпечні і здорові умови праці,
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника
тощо. Право на соціальний захист
гарантується, зокрема,
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення.

Окремим видом загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
згідно з абз. 5 ч. 1 ст. 4 Основ
законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, є страхування
від нещасного випадку на виробництві
та професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про охорону
праці» державна політика в галузі
охорони праці базується, зокрема на
принципах пріоритету життя і здоров'я
працівників, повної відповідальності
роботодавця за створення належних,
безпечних і здорових умов праці,
соціального захисту працівників,
повного відшкодування шкоди особам,
які потерпіли від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань. Згідно ч. 1 ст. 9 даного
закону, відшкодування шкоди,
заподіяної працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я або у разі
смерті працівника, здійснюється Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків відповідно до ЗУ «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві ц професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності».

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено,
що відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя. Порядок
відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством.

Право на відшкодування моральної шкоди
у зв'язку з ушкодженням на виробництві
вперше було передбачено Законом
України «Про охорону праці», який набув
чинності 24.11.1992 року (згідно Постанови
ВРУ від 14.10.1992 року № 2695-ХІІ). Відповідно
до ст. 12 ЗУ «Про охорону праці»
відшкодування моральної шкоди
провадиться власником, якщо небезпечні
та шкідливі умови праці призвели до
моральної втрати потерпілого,
порушення його життєвих зв'язків,
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя. Порядок
відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством.

Такий порядок був передбачений
Правилами відшкодування власником
підприємства, установи і організації
або уповноваженим ним органом трудових
обов'язків затверджених постановою
Кабінету Міністрів України від 23.03.1993
року № 472 із змінами і доповненнями,
яким було передбачено, що за наявності
факту моральної шкоди потерпілому
відшкодовується моральна шкода.
Відповідно до п. 38 Правил відшкодування
№ 472 було передбачено, що право на
отримання потерпілим виплат на
відшкодування шкоди настає з дня
встановлення йому МСЕК стійкої втрати
працездатності.

Вирішуючи питання про розмір
відшкодування моральної шкоди, судом
ураховано таке.

Відповідно до пункту 38 Правил право на
отримання потерпілим виплат на
відшкодування шкоди настає з дня
встановлення йому МСЕК стійкої втрати
професійної працездатності.

Ураховуючи, що стійку втрату
професійної працездатності унаслідок
професійного захворювання позивачеві
вперше було встановлено 13.07.1995 року, а
розмір відшкодування моральної шкоди
на цей час, згідно з частиною 2 пункту 11
зазначених Правил, не міг перевищувати
двохсот мінімальних розмірів
заробітної плати, розмір якої на цей
час становив 15 грн. (Указ Президента
України № 762/96 «Про грошову реформу в
Україні» від 25.08.1996 року), беручи до
уваги тяжкість завданої позивачеві
моральної шкоди, глибину, тривалість та
характер моральних та фізичних
страждань, стан його здоров'я, тяжкість
професійного захворювання, настання у
зв'язку з цим негативних змін у його
житті, необхідність лікування, втрату у
зв'язку з цим життєвих зв'язків,
істотність вимушених змін у його
життєвих стосунках, що вимагає від
нього додаткових зусиль для
організації свого життя, обсяг втрати
позивачем працездатності унаслідок
профзахворювання, виходячи із засад
розумності, виваженості та
справедливості, що відповідає вимогам
п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року № 4 «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», суд дійшов висновку про
стягнення з відповідача на користь
позивача відшкодування у сумі 3000,00 грн.

Згідно ст. 17 ЗУ «Про охорону праці» від
14.10.1992 року, власник або уповноважений
ним орган зобов'язаний створити в
кожному структурному підрозділі і на
робочому місці умови праці відповідно
до вимог нормативних актів, а також
забезпечити додержання прав
працівників, гарантованих
законодавством про охорону праці.

Згідно ст. 4 ЗУ «Про охорону праці»
державна політика в галузі охорони
праці базується на принципах: -
пріоритету життя і здоров'я
працівників, повної відповідальності
роботодавця за створення належних,
безпечних і здорових умов праці.

Згідно ст. 13 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», страховим випадком є
нещасний випадок на виробництві або
професійне захворювання, що спричинило
застрахованому професійно зумовлену
фізичну чи психічну травму за обставин,
зазначених у Законі, з настанням яких
виникає право застрахованої особи на
отримання матеріального забезпечення
та/або соціальних послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України
«Про виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини» від 23.02.2006 року, суди
застосовують при розгляді справ
Конвенцію про захист прав людини та
основоположних свобод і практику
Європейського суду з прав людини, як
джерело права.

З огляду на правову позицію
Європейського суду з прав людини,
висловлену у рішенні від 08.11.2005 року
«Кечко проти України» у випадках, коли
з набуттям чинності певного закону,
його нормами призупиняється дія
положень закону, що був прийнятий
раніше, до спірних правовідносин
застосовується закон, що діяв на момент
виникнення у особи відповідного права.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав. Зокрема, моральна шкода полягає у
фізичному болю та стражданнях, яких
вона зазнала у зв'язку з каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я.

Згідно із ч. 4 ст. 14 ЗУ «Про
загальнообов'язкове соціальне
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань, які спричинили втрату
працездатності», до професійного
захворювання належить захворювання, що
виникло внаслідок професійної
діяльності застрахованого та
зумовлюється виключно або переважно
впливом шкідливих речовин і певних
видів робіт та інших факторів,
пов'язаних з роботою.

Ушкодження здоров'я, заподіяні
потерпілому під час виконання трудових
обов'язків, незалежно від ступеня
втрати професійної працездатності,
спричиняють йому моральні та фізичні
страждання.

Постановою Пленуму Верховного суду
України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову
практику по справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди»
встановлено, що розмір відшкодування
моральної (немайнової) шкоди суд
визначає залежно від характеру та
обсягу страждань (фізичних, душевних,
психічних, тощо), яких зазнав позивач,
характеру немайнових втрат (їх
тривалості, можливості відновлення,
тощо) та з урахуванням інших обставин.

Втративши працездатність на
виробництві, позивач не взмозі в повній
мірі виконувати ту чи іншу роботу,
постійно повинен проходити курс
лікування у зв'язку з втратою
працездатності, обмежений в
життєдіяльності, а тому суд вважає, що
йому завдана моральна шкода.

Враховуючи наведене, беручи до уваги
те, що при визначенні розміру грошового
відшкодування моральної шкоди,
відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України,
необхідно врахувати характер
заподіяної позивачу шкоди, глибину
фізичних та душевних страждань
позивача, а також вимоги розумності та
справедливості, тому суд вважає, що
позов підлягає до часткового
задоволення.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 212-215, 218 ЦПК
України, суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 - задоволити
частково.

Стягнути з Державного
підприємства «Львіввугілля» на
користь ОСОБА_1 - 3 000 (три тисячі) грн. на
відшкодування моральної шкоди
спричиненої ушкодженням здоров'я при
виконанні трудових обов'язків,
внаслідок професійного захворювання.

В решті позовних вимог відмовити.

Стягнути з Державного
підприємства «Львіввугілля» на
користь держави судовий збір в сумі - 243
грн. 60 коп.

На рішення може бути подана апеляційна
скарга до Апеляційного суду Львівської
області протягом 10 днів з часу його
проголошення.

Суддя:
М. Д. Кріль