Справа 206/806/14-ц
Провадження 2/206/359/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(ЗАОЧНЕ)

"12" травня 2014 р. Самарський районний суд
міста Дніпропетровська у складі:

головуючого судді:
Кушнірчука Р.О.,

при секретарі: Ковтун
Л.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті
Дніпропетровськ цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи -
Територіальна громада в особі
Дніпропетровської міської ради,
Восьма дніпропетровська державна
нотаріальна контора про визнання права
власності на будівельні матеріали та
встановлення фактів, що мають юридичне
значення, -

ВСТАНОВИВ:

6 лютого 2014 року позивач звернувся до
суду з позовом про визнання права
власності на будівельні матеріали та
встановлення фактів, що мають юридичне
значення (а.с. 2-3).

13 березня 2014 року позивач уточнив свої
позовні вимоги, обґрунтувавши тим, що
після смерті його батьків - матері
ОСОБА_3 у ІНФОРМАЦІЯ_2 та батька - ОСОБА_4
у ІНФОРМАЦІЯ_3, він прийняв спадщину
шляхом фактичного вступу в управління
та володіння майном, яке складалося з
житлового будинку АДРЕСА_1 який було
побудовано батьками ще у 1963 році та за
період з 1974 р. по 1991 р. було зведено
господарські та побутові споруди за
цією адресою на земельній ділянці
площею 195 кв.м. Для оформлення спадщини
він звернувся до КП «ДМБТІ» ДОР, яке
надало відповідь про те, що реєстрація
права власності на домоволодіння
АДРЕСА_1 не проводилась, а 05.11.2013 р.
державним нотаріусом Восьмої
дніпропетровської державної
нотаріальної контори Хорошманенко Н.С.
було прийнято постанову про відмову у
вчиненні нотаріальної дії - видачі йому
свідоцтва про право на спадщину за
законом на спірний житловий будинок з
відповідними господарсько-побутовими
будівлями, у зв'язку із відсутністю
правовстановлюючого документу. Також,
позивач зазначає, що він користується
земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1
відкрито, безперервно та добросовісно
понад 15 років. З огляду на те, що окрім
нього спадкоємцями першої категорії є
його сестра - ОСОБА_2, яка з 1995 року не
проживала з ними, і після смерті
батьків відповідно до діючого
законодавства не прийняла спадщину, а
тому втратила право на неї, позивач
просить суд, з урахуванням останніх
уточнень від 13 березня 2014 року,
встановити факт прийняття, ОСОБА_1,
спадщини, що відкрилась після смерті
його матері ОСОБА_3 та смерті його
батька - ОСОБА_4, у вигляді будівельних
матеріалів, обладнання тощо, які були
використані в процесі будівництва
житлового будинку літ. А-1 загальною
площею 59,3 кв.м, житлова площа 49,9 кв.м,
господарських та побутових споруд, які
розташовані на земельній ділянці
площею 195 кв.м за адресою: АДРЕСА_1,
встановити факт його добросовісного,
відкритого і безперервного
користування протягом 15 років
земельною ділянкою площею 195 кв.м. за
адресою: АДРЕСА_1 та визнати за ним
право власності на будівельні
матеріали, обладнання тощо, які були
використані в процесі будівництва
житлового будинку літ. А-1 загальною
площею 59,3 кв.м, житлова площа 49,9 кв.м,
прибудови літ. .а-1, прибудови літ. .а1-1,
сараю літ. В, сараю літ. В, душу літ. Д,
гаражу літ. Е, оглядової ями літ. під Е,
споруд № 1-5, замощення літ. І,ІІ, які
розташовані на земельній ділянці
площею 195 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 в
порядку спадкування за законом (а.с.57-62).

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги та
просив їх задовольнити у заявлений
спосіб.

Відповідач в судове засідання не
з'явився, про час та місце розгляду
справи був повідомлений. У справі є
достатньо доказів для її вирішення, що
у сукупності із вказаними вище
обставинами дає суду підстави для
застосування положень ст.ст. 224, 225 ЦПК
України.

Від третьої особи - Восьмої
дніпропетровської державної
нотаріальної контори надійшли
письмові пояснення, з проханням
розглядати справу без їх участі (а.с.50).

Вислухавши доводи та пояснення
позивача, його представника,
дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позовні вимоги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Суд встановив, що відповідно до
свідоцтв про народження позивача
ОСОБА_1 та відповідача ОСОБА_2 - їх
батьками є ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с. 4, 6).

Відповідно до Домової книги для
прописки громадян проживаючих у домі
АДРЕСА_1, яка розпочата 1960 року
зазначено, що ОСОБА_4 прописаний за
даною адресою 19.11.1979 року, ОСОБА_2
прописана за даною адресою 16.08.1990 року,
ОСОБА_1 прописаний за даною адресою
07.06.1991 року. Також зазначено, що назва
населеного пункту - є самовільне
будівництво (а.с. 17-19).

Після смерті ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 7)
та ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.8),
відкрилася спадщина, зокрема на
житловий будинок АДРЕСА_1.

З матеріалів спадкової справи, яка була
заведена у Восьмій дніпропетровській
державній нотаріальній конторі
вбачається, що з заявами про прийняття
спадщини після смерті ОСОБА_3 до
нотаріальної контори звернулися її
донька - відповідач ОСОБА_2 та син -
позивач ОСОБА_1 (а.с.30-45).

Однак нотаріусом обом спадкоємцям було
відмовлено у видачі свідоцтв про право
на спадщину, оскільки померла ОСОБА_3 за
життя не оформила право власності на
житловий будинок та спадкоємці не
мають на руках правовстановлюючого
документу на нього.

Відповідно до листа КП "ДМБТІ" від 27.08.2004
року № 5642 станом на 26.08.04 року
реєстрації права власності на
домоволодіння АДРЕСА_1 не проводилась.

Із даних технічного паспорту станом на
20.11.2013 року домоволодіння складається
з: житлового будинку літ. А-1 загальною
площею 70, 2 кв.м, прибудови літ. а-1 площею
10,4 кв.м, прибудови літ. .а1-1 площею 3,3
кв.м, сараю літ. В площею 10,7 кв.м, сараю
літ. Г площею 2,3 кв.м, душу літ. Д площею
1,2 кв.м, гаражу літ. Е площею 1,9 кв.м,
оглядової ями літ. під Е площею 1 кв.м,
споруд № 1-5, замощення літ. І,ІІ, які
розташовані на земельній ділянці
площею 195 кв.м за адресою: АДРЕСА_1
(а.с.12-16).

Відповідач, відповідно до довідки
голови квартального комітету №4 за №739
від 16.01.2014 року з 2000 року за адресою:
АДРЕСА_1 не проживає (а.с. 9), однак разом
з тим, відповідно до довідки від 14.04.2014
року за відомостями
адресно-довідкового підрозділу ГУДМС
УДМС України у Дніпропетровській
області відповідач ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_1
зареєстрована з 16.08.1990 року за адресою
АДРЕСА_1.

Вказані вище спірні правовідносини
регулюються ЦК УРСР, Цивільним
кодексом України.

За змістом ч.1 ст. 549 ЦК УРСР, спадкоємець
вважається таким, що прийняв спадщину,
якщо він фактично вступив в
управління або володіння спадковим
майном.

З огляду на те, що позивач ОСОБА_1 на
момент смерті своїх батьків проживав
разом з ними та мав реєстрацію за
адресою АДРЕСА_1, і цей факт не ким не
оспорюється та не був підставою
відмови нотаріуса у видачі останньому
свідоцтва про право на спадщину за
законом, суд приходить до висновку про
безпідставність позовних вимог про
встановлення факту прийняття
позивачем спадщини після смерті його
батьків, а тому позовні вимоги в цій
частині задоволенню не підлягають.

Приходячи до висновку про відмову у
задоволенні позовних вимог в частині
встановлення факту добросовісного,
відкритого і безперервного
користування протягом 15 років
земельною ділянкою площею 195 кв.м. за
адресою: АДРЕСА_1, суд виходив з
наступного.

Нормами статті 119 ЗК України
передбачено, що громадяни, які відкрито
і безперервно користуються земельною
ділянкою протягом 15 років, але не мають
документів, які б свідчили про
наявність у них прав на цю земельну
ділянку, можуть звернутися до органу
державної влади або органу місцевого
самоврядування з клопотанням про
передачу її у власність або надання в
користування. Розмір цієї земельної
ділянки встановлюється у межах норм,
визначених цим Кодексом.

Таким чином, користування земельною
ділянкою на протязі п'ятнадцяти років
не є єдиною та безпосередньою
підставою для виникнення в особи права
власності або права користування
земельною ділянкою. Вона є лише умовою
для застосування інших способів
встановлення цих прав. Набувальна
давність користування земельною
ділянкою згідно з указаною статтею є
лише підставою для звернення до органу
державної влади, або органу місцевого
самоврядування з відповідним
клопотанням щодо оформлення
правовстановлюючих документів на
земельну ділянку.

Позивачем не надано суду доказів, що
він звертався до відповідного
уповноваженого органу місцевого
самоврядування з відповідним
клопотанням щодо оформлення земельної
ділянки саме з підстав передбачених ст.
119 ЗК України, а тому у задоволенні
позовних вимог в цій частині слід також
відмовити.

Аналогічного висновку прийшов Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у своїй
ухвалі від 16 травня 2012 року по справі №
6-3812св12.

Не обґрунтованими та такими, що не
підлягають задоволенню суду вважає і
позовні вимоги в частині визнання
права власності на будівельні
матеріали в порядку спадкування за
законом.

Згідно п. 7 Постанови Пленуму
Верховного суду України «Про судову
практику у справах про спадкування»
від 30 травня 2008 року № 7, якщо
спадкодавцем було здійснене самочинне
будівництво (частина перша статті 376
ЦК), до спадкоємців переходить право
власності на будівельні матеріали,
обладнання тощо, які були використані в
процесі цього будівництва.

В судовому засіданні позивачем не було
надано жодного документу в
підтвердження того, що будівництво
будинку здійснювалося на відведеній
для цього земельній ділянці та саме
його батьками.

З технічного паспорту вбачається, що
самовільно побудований житловий
будинок, прибудова а-1 та прибудова .а1-1 -
побудований у 1963 році, сарай В, сарай Г
та душ Д - у 1974 році, а гараж Е та
оглядова яма під Е - у 1991 році (а.с.16),
тобто під час дії ЦК УРСР в редакції 1963
року.

Розділом другим ЦК УРСР в редакції 1963
року про регулювання відносин щодо
володіння, користування та
розпорядженням майном передбачено, що
громадяни які збудували жилі будинки,
господарські і побутові будівлі та
споруди без встановленого дозволу або
належно затвердженого проекту не
набувають права власності на самочинне
будівництво, а мають право володіти та
користуватися цими будівлями і не
вправі розпоряджатися ними. Нормами ЦК
УРСР в редакції 1963 року питання
визнання права власності на самочинне
будівництво у судовому порядку не
врегульовано.

Відповідно до ч. 3, 4 ст. 105 ЦК УРСР
громадянин, який збудував господарські
та побутові будівлі і споруди без
встановленого дозволу або без належно
затвердженого проекту, або з суттєвим
відступом від проекту, чи з грубим
порушенням основних будівельних норм
та правил, не вправі розпоряджатися
ними та зносяться громадянином за
рішенням виконавчого комітету,
отримані під час зносу споруд
будівельні матеріали залишаються у
власності громадянина.

В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60
ЦПК України доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, в силу ст. 60 ЦПК України
умовою задоволення позовних вимог є
доведення позивачами наявності у
спадкодавця права власності на
будівельні матеріали, які були
використані в процесі самочинного
будівництва будинку їх кількість,
якість та інше.

Але належні та допустимі докази, на
підставі яких можливо було встановити
факт будівництва будинку саме батьками
позивача та саме які будівельне
матеріали використовувалися у процесі
будівництва споруд, матеріали справи
не містять та позивачем не були надані.

Суд роз'яснював позивачу положення
ст.ст. 10, 57-60 ЦПК України та наслідки
вчинення або не вчинення процесуальних
дій, а також те, що суд розглядає
цивільні справи в межах заявлених ними
вимог і на підставі наданих доказів,
однак позивач не виявив бажання
проводити відповідну будівельно -
технічну експертизу для визначення
найменування будівельних матеріалів,
які були використані в процесі
будівництва, а саме їх кількість,
якість, таким чином розпорядившись
своїм процесуальним правом на власний
розсуд.

До пояснень свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8 та
ОСОБА_9 суд відноситься критично,
оскільки свідки ОСОБА_8 та ОСОБА_9
наголошували на тому, що про
будівництво будинку нібито батьками
позивача їм стало відомо зі слів інших
особі, а свідок ОСОБА_7, який є сусідом
позивача, повідомив про те, що будинок
батьки останнього придбали вже
побудований та здійснювали лише його
поліпшення та добудову.

Додатковими доказами, що спростовують
доводи позивача про будівництво
будинку його батьками є те, що згідно
даних технічного паспорту закінчення
будівництва основного будинку було у
1963 році (а.с.16), в той час, як з домової
книжки вбачається, що вселення батьків
позивача та його самого до спірного
будинку вже відбулося після закінчення
будівництва, що узгоджується і з
періодом початку сплати земельного
податку, про що свідчать відповідні
квитанції надані позивачем (а.с.20-25).

За змістом ч. 1 ст. 15 ЦПК України, суди
розглядають у порядку цивільного
судочинства справи щодо захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин.

Оцінюючи усі докази, які були
досліджені судом під час розгляду
справи в їх сукупності та розглядаючи
позов в межах заявлених позовних вимог
і на підставі наданих сторонами
доказів, як того вимагає ч. 1 ст. 11 ЦПК
України, суд приходить до висновку про
відмову в їх задоволенні у заявлений
позивачем спосіб.

Керуючись ст.ст. 3, 4-8, 10, 11, 57-61, 137, 208, 209,
212-215, 218, 224 - 225 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 -
відмовити в повному обсязі.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача. Заяву про перегляд
заочного рішення може бути подано
протягом десяти днів з дня отримання
його копії. Заочне рішення набирає
законної сили відповідно до загального
порядку, встановленого Цивільним
процесуальним кодексом України.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до Апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Самарський районний суд м.
Дніпропетровська протягом десяти днів
з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
оголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Головуючий суддя:
Р.О. Кушнірчук