Номер провадження № 22-ц/785/1598/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Кварталова А. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.02.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого судді - Кварталової А.М.,

суддів - Троїцької Л.Л., Фальчука В.П.,

при секретарі - Швець В.Ф.,

за участю: представника ОСОБА_2, який
діє в інтересах ОСОБА_3, апелянта
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_3 до Одеської міської
ради про визнання права власності, за
апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Київського районного суду м. Одеси від
27 квітня 2010 року, -

встановила:

26.08.2008р. ОСОБА_3 звернулася до суду з
позовом до Одеської міської ради про
визнання права власності на квартиру
АДРЕСА_1.

В обґрунтування вимог ОСОБА_3
посилалась на те, що квартира АДРЕСА_1
була надана її матері ОСОБА_5, як
працівнику будинку відпочинку «Маяк» в
1966 році (на той час вулиця мала назву
Перекопської дивізії). ІНФОРМАЦІЯ_3
ОСОБА_5 померла, і позивачка залишилася
одна в квартирі АДРЕСА_1. З жовтня 1966р.
ОСОБА_3 проживала, а з 29.02.1980р. офіційно
зареєстрована в даній квартирі.

Починаючи з вересня-жовтня 1999р., ОСОБА_3
офіційно зверталася до органів
приватизації житла з проханням
приватизувати квартиру на ім'я ОСОБА_3
На це звернення їй було повідомлено, що
квартира не має статусу жилого
приміщення і тому не може бути
приватизована, як житло. В зв'язку з цим
було рекомендовано керівництву
будинку відпочинку «Маяк», як власнику
цих приміщень, через міськвиконком
надати вказаному будинку статус
житлового, але ці рекомендації не було
виконано.

Однак, будинок відпочинку «Маяк» на
теперішній час вже не існує, а тому всі
займані колишніми його працівниками
приміщення вважаються зведеними
самовільно (самочинно).

Згідно з відомостями Одеського МБТІ та
РОН, в домоволодінні АДРЕСА_1 вже
зареєстровані на правах власності
шість квартир. Ці квартири раніше теж
належали будинку відпочинку «Маяк».
Право власності набуто за рішенням
суду. Квартира ОСОБА_3 не значиться ні в
ОМБТІ та РОН, ні в Управлінні
архітектури і містобудування.

За час проживання ОСОБА_3 було
реконструйована вказана квартира,
збудовані підсобні приміщення.

08.10.2002р. ОМБТІ та РОН на домоволодіння
АДРЕСА_1 був складений технічний
паспорт.

Позивач просила визнати за неї право
власності на квартиру АДРЕСА_1 з
будівлями загальною площею 34,5 кв.м.,
житловою площею 21,4 кв.м., коридор 2.4
кв.м., санвузол - 2,4 кв.м., кухня -8,3 кв.м.,
жила кімната 9,1 кв.м., жила кімната - 12,3
кв.м.

Представник позивача позов підтримав
та просив його задовольнити в повному
обсязі.

Справа розглянута у відсутність
представника Одеської міської ради,
який раніше у судовому засіданні
позов не визнав, заперечував проти його
задоволення.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 27.04.2010р. позов ОСОБА_3
задоволено.

Суд визнав за ОСОБА_3 право власності на
самочинно реконструйовану квартиру,
загальною площею 34,5 кв.м., житловою 21,4
кв.м., розташованою за адресою: АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить
рішення Київського районного суду м.
Одеси від 27.04.2010р. скасувати, закрити
провадження по справі, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права. При цьому
зазначає, що він ОСОБА_4 з 1994р.
зареєстрований у спірному приміщенні.
Користувачем спірного приміщення була
його бабуся ОСОБА_5, яка померла у
ІНФОРМАЦІЯ_3, позивачка ніколи в
квартирі не проживала та не була в ній
зареєстрована, на ці обставини звернув
увагу представник Одеської міської
ради, який заперечував проти позову. З
08.08.2008р. по 06.08.2010р. він не проживав у
квартирі, оскільки знаходився в місцях
позбавлення волі, а коли повернувся, не
може користуватися квартирою,
оскільки позивачка перешкоджає йому в
цьому. Іншого житла, крім спірної
квартири, не має.

В суді апеляційної інстанції
представник ОСОБА_2, який діє в
інтересах ОСОБА_3 просив апеляційну
скаргу відхилити, рішення суду
залишити без змін.

Апелянт ОСОБА_4 просив апеляційну
скаргу задовольнити, рішення суду
скасувати, посилаючись на те, що він не
має іншого житла, крім спірної
квартири.

Представник Одеської міської ради
до суду не прибув, про час та місце
розгляду справи були сповіщені
належним чином, про що у справі є
докази.

Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК
України, така неявка сторін не
перешкоджає апеляційному розгляду
справи.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
суддю-доповідача, мотиви і доводи
апеляційної скарги, вислухавши
пояснення сторін, колегія суддів
дійшла до висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню частково з
наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги позивача,
суд першої інстанції посилався на те,
що позивачка у 1966 році в законному
порядку отримала та до теперішнього
часу користується спірною квартирою,
постійно зареєстрована в ній, це єдине
її житлове приміщення, яке вона
самовільно реконструювала в квартиру,
а тому її вимоги про визнання права
власності на реконструйовану квартиру
підлягають задоволенню, у зв'язку з чим,
на підставі ст.ст. 15,16,376,392 ЦК України,
за позивачем необхідно визнати
право власності на квартиру АДРЕСА_1 з
будівлями загальною площею 34,5 кв.м.,
житловою площею 21,4 кв.м., коридор 2.4
кв.м., санвузол - 2,4 кв.м., кухня -8,3 кв.м.,
жила кімната 9,1 кв.м., жила кімната - 12,3
кв.м.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком суду з наступних підстав.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що згідно відповіді
голови Київської районної
адміністрації Одеської міської ради
від 26.07.2004р., власник приміщень,
розташованих за адресою: АДРЕСА_1
невідомий, оскільки приміщення мають
статус безхазяйного майна. В 2002р.
вказані приміщення, повинні були
передані з балансу ЗАТ
«Укрпрофздравниця» до комунальної
власності, але на теперішній час
приміщення будинку АДРЕСА_1 ні в
власності ЗАТ «Укрпрофздравниця», ні в
комунальній власності не знаходяться.
Акт № 141 технічного обстеження
будівель жилого будинку АДРЕСА_1 для
визнання їх жилими від 05.05.2001р. є
недійсним і не може використовуватися,
оскільки непідтверджений підписами
всіх посадових осіб, вказаних в акті.
Згідно з висновками СЕС та УАГ,
приміщення будинку АДРЕСА_1 можуть бути
збережені та експлуатуватися. Для
подальшого визначення власника
приміщень Київська районна
адміністрація, відповідно до ст.335 ЦК
України, звернулася з заявою до ОМБТІ
та РОН про постановку приміщень, що
розташовані по АДРЕСА_1, на облік як
безхазяйних нерухомих речей. Визнати
приміщення, розташовані за адресою
АДРЕСА_1 жилими, до встановлення
власника є неможливим (а.с.9).

Згідно відповіді управління житлово -
комунального господарства, приміщення,
одноповерхової будівлі, які раніше
належали пансіонату «Маяк», як
гуртожитки за адресою по АДРЕСА_1, не
прийнято на баланс. Згідно
розпорядження міського голови від 31
березня 2000р. за №24303р « Про прийняття
на баланс жилих підприємств
Приморського, Суворовського, Київської
районних адміністрацій зовнішніх
інженерних мереж, жилих будинків ЗАТ
«Укрпрофздравниця», будівлі
гуртожитків, за вказаною адресою у
перелік об'єктів, які передано на
баланс не включено. У відповіді
зазначено, що Київській районній
адміністрації Одеської міської ради
запропоновано визнати гуртожитки, за
адресою по АДРЕСА_1, жилими та передати
у власність громадян, зареєстрованих
за вказаною адресою(а.с.10).

Матеріали справи не містять даних про
те, що спірні приміщення, які
знаходяться за адресою АДРЕСА_1 були
гуртожитками.

В позовній заяві позивачка ОСОБА_3
посилається на те, що вказане
приміщення надавалося її матері -
ОСОБА_5, як працівнику будинку
відпочинку «Маяк». ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5
померла, а тому ОСОБА_3, як донька
проживала у приміщенні. В приватизації
її було відмовлено, оскільки квартира
не має статусу жилого приміщення, а
тому не може бути приватизована.

В матеріалах справи відсутнє рішення
органів місцевого самоврядування щодо
надання спірному приміщенню статусу
житлового фонду.

Згідно з відповіддю КП «ОМБТІ і РОН»,
домоволодіння АДРЕСА_1 зареєстрованим
не значиться, а також спірна квартира
не значиться у Управлінні архітектури
та містобудівництва Одеської міської
ради. Правовстановлюючі документи на
вищевказаний будинок відсутні
(а.с.11,12).

Згідно відповіді ЗАТ
«Укрпрофздравниця», домоволодіння
АДРЕСА_1 на теперішній час не належать
ДП ЗАТ «Укрпрофздравниця»(а.с.13).

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_5 зверталася 22 жовтня 1999р. до
Київської районної адміністрації
Одеської міської ради щодо
приватизації квартири АДРЕСА_1. При
цьому вона зазначала, що у вказаній
квартирі вона проживає одна, з цього
приводу надала довідку відносно
зареєстрованих осіб у спірній
квартирі, де зазначено, що у спірній
квартири проживає та зареєстрована
тільки одна ОСОБА_5 з 22.12.1971р.(а.с.15,16).

Згідно копії трудової книжки, ОСОБА_5
працювала прибиральницею у будинку -
відпочинку «Маяк» з 25 травня 1981р. по 26
серпня 1984р.(а.с.17).

Як вбачається з копії паспорту на
ОСОБА_3, вона зареєстрована по АДРЕСА_2
з 29 лютого 1980р. по теперішній час. В
паспорті зазначено, що право на
безоплатну приватизацію використано
нею в повному обсязі(а.с.46).

Як вбачається з копії паспорту
на апелянта ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, він
зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 з 03
червня 1994р. по теперішній час(а.с. 124).

Колегія суддів перевірила дані, з
яких підстав ОСОБА_4 був зареєстрований
за вищевказаною адресою, але підстави
реєстрації встановити не можливо,
оскільки згідно вимог чинного
законодавства відомості щодо
реєстрації зберігаються три роки, тому
були знищені(а.с.125-126).

Згідно відповіді органу
самоорганізації населення - комітету
мікрорайону « 10 станція Великого
Фонтану у м. Одесі» (форма №1), за
адресою АДРЕСА_1, апелянт ОСОБА_4
зареєстрований за місцем проживання
його бабці ОСОБА_5 з 1994р., відомостей
щодо реєстрації ОСОБА_3 за вказаною
адресою відсутні. ОСОБА_3 є користувач
квартири АДРЕСА_1(а.с.93,94,128).

Відповідно до технічного висновку -
будівництво квартири АДРЕСА_1
проведено самовільно орієнтовано в
1990-1992 роках. Квартира в житловому
будинку використовується за цільовим
призначенням, але необхідна
документація своєчасно не була
оформлена. Виробник будівельних робіт
не встановлений. Будівельні роботи
виконані згідно з нормами і правилами,
які існували на момент будівництва.
Значних деформацій, просадок, тріщин і
пошкоджень в будівельних конструкціях,
які б могли вплинути на міцність та
стійкість будинку не виявлено.

Будівельні конструкції побудовані та
знаходяться в задовільному технічному
стані і в стані необхідності
проведення ремонтних робіт.
Будівництво не вплинуло на технічний
стан і інсоляцію сусідніх житлових
будинків і квартир. Квартира
відповідає будівельним, санітарним,
протипожежним та природоохоронним
нормам і придатна для подальшої
експлуатації за своїм функціональним
призначенням. Є необхідність і
технічна можливість зберегти і визнати
за позивачем право власності на
вказану квартиру(а.с. 25-41).

Відповідно до ст.16 ЦК України, кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 60
Цивільно-процесуального кодексу
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень проти них. Докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у розгляді справи.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі щодо яких виникає у сторін спір,
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

В силу ст. 392 ЦК України, власник майна
може пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує право
власності.

Відповідно до ч. 1,2 ст. 335 ЦК України,
безхазяйною є річ, яка не має власника
або власник якої не відомий і після
спливу одного року з дня взяття на
облік безхазяйної нерухомої речі вона
за заявою органу, уповноваженого
управляти майном відповідної
територіальної громада, може бути за
рішенням суду передана до комунальної
власності.

Згідно з ст. 10 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»,
сільські, селищні, міські ради є
органами місцевого самоврядування, що
представляють відповідні
територіальні громади та здійснюють
від їх імені та в їх інтересах функції і
повноваження місцевого
самоврядування.

Звертаючись з позовними вимогами про
визнання права власності на
вищевказану квартиру, в порядку ст. 344
Цивільного кодексу України, позивач
ОСОБА_3 зазначала, що вона спірною
квартирою володіє відкрито,
добросовісно, ця квартира не вибувала
з її володіння, проте на цей час у
житловому будинку відсутній власник,
що робить неможливим для неї вирішення
питання про набуття права власності
іншим чином, ніж через суд, у зв'язку з
чим на виниклі правовідносини можуть
бути розповсюджені положення ст. 344 ЦК
України.

Позивач посилалася на те, що вона
з 1966р. на законних підставах вселилася
в спірну квартиру, а з 29.02.1980р.
зареєстрована у спірному приміщенні.

Відповідно до ст.ст. 15, 58 ЖК України, на
підставі рішення про надання жилого
приміщення в будинку державного або
громадського житлового фонду,
виконавчий комітет районної, міської,
районної в місті, селищної, сільської
Ради народних депутатів видає
громадянинові ордер, який є єдиною
підставою для вселення в надане жиле
приміщення. Ордер може бути видано лише
на вільне жиле приміщення.

Під час розгляду справи, як в суді
першої інстанції, так і апеляційної
інстанції позивачем та її
представником не надано доказів того,
що вищевказана квартира є житловим
приміщенням та що, позивачка та її
покійна матір ОСОБА_5 були вселені у
спірне приміщення на підставі ордеру.

Згідно матеріалів справи, спірні
приміщення раніше належали
пансіонату «Маяк» як гуртожитки за
адресою по АДРЕСА_1.

Відповідно до положень Глави 4
Розділу III ЖК України, підставою для
вселення у гуртожиток є спеціальний
ордер, який видається адміністрацією
підприємства, установи, організації на
підставі рішення про надання житлової
площі у гуртожитку. Позивач, її
представник, доказів щодо законності
вселення позивача, колегії суддів не
надали, копію ордеру не представили.

Колегія суддів перевірила
реєстрацію позивача ОСОБА_3 За даними
паспорту позивачка зареєстрована по
АДРЕСА_2 в м. Одесі з 29 лютого 1980р. по
теперішній час, тобто позивачка мала
інше місце реєстрації та проживання.

Відповідно до ч. 1 ст. 344
Цивільного кодексу України, особа, яка
добросовісно заволоділа чужим майном і
продовжує відкрито, безперервно
володіти нерухомим майном протягом
десяти років або рухомим майном -
протягом п'яти років, набуває право
власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом. Право власності на нерухоме
майно, що підлягає державній
реєстрації, виникає за набувальною
давністю з моменту державної
реєстрації.

Згідно ч. 4 ст. 344 Цивільного кодексу
України, право власності за
набувальною давністю на нерухоме
майно, транспортні засоби, цінні папери
набувається за рішенням суду.

Частиною 8 Прикінцевих та перехідних
положень Цивільного кодексу України
передбачено, що правила ст. 344
Цивільного кодексу України про
набувальну давність поширюються також
на випадки, коли володіння майном
почалося за три роки до набрання
чинності цим Кодексом. Строк володіння
до 01 січня 2001р. до набувальної давності
не може бути зарахований, незалежно
від його тривалості.

Відповідно до п.11 Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 07 лютого 2014р. «Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових
прав»(надалі Пленум), враховуючи
положення статей 335 і 344 ЦК, право
власності за набувальною давністю може
бути набуто на майно, яке належить на
праві власності іншій особі (а не особі,
яка заявляє про давність володіння), а
також на безхазяйну річ. Отже,
встановлення власника майна або
безхазяйності речі є однією з обставин,
що має юридичне значення, і підлягає
доведенню під час ухвалення рішення
суду (стаття 214 ЦПК).

Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК,
взяття безхазяйної нерухомої речі на
облік органом, що здійснює державну
реєстрацію прав на нерухоме майно, за
заявою органу місцевого
самоврядування, на території якого
вона розміщена, і наступна відмова суду
в переданні цієї нерухомої речі у
комунальну власність не є необхідною
умовою для набуття права власності на
цей об'єкт третіми особами за
набувальною давністю.

Ураховуючи положення пункту 8
Прикінцевих та перехідних положень ЦК
про те, що правила статті 344 ЦК про
набувальну давність поширюються також
на випадки, коли володіння майном
почалося за три роки до набрання
чинності цим Кодексом, та беручи до
уваги, що ЦК набрав чинності з 01 січня
2004р., положення статті 344 ЦК поширюються
на правовідносини, що виникли з 01 січня
2001р. Отже, визнання судом права
власності на нерухоме майно за
набувальною давністю може мати місце
не раніше 01 січня 2011 року.

При цьому в постанові Пленуму
зазначено, що суди мають виходити з
того, що коли строк давнісного
володіння почався раніше 01 січня 2001
року, то до строку, який дає право на
набуття права власності за набувальною
давністю, зараховується лише строк з 01
січня 2001 року. Разом із тим, якщо
перебіг строку володіння за давністю
почався після цієї дати, то до строку
набувальної давності цей період
зараховується повністю.

Таким чином, позивачка з позовом за
набувальною давністю повинна
звернутися тільки не раніше 01 січня 2011
року відповідно до вимог ст.344 ЦК
України, а тому вимоги заявлені
позивачем до суду 26.08.2008р. є
передчасними.

З матеріалів справи також вбачається,
що існує конфлікт з приводу
користування спірною квартирою між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, який зареєстрований
за місцем проживання його бабці ОСОБА_5
з 1994р., що в свою чергу дає підстави
стверджувати про існування спору про
право на спірну квартиру, а тому
відповідно до вимог ст. 33 ЦПК України,
не було вирішено питання про його
залучення до участі у справі, з огляду
на те, що дане рішення суду
безпосередньо зачіпає його права та
інтереси.

Крім того, не залучено до участі у
справі Київську районну адміністрацію
Одеської міської ради, на території
якої знаходиться спірне майно, для
з'ясування обставин щодо статусу
спірного приміщення.

Також розглядаючи спір, суд фактично
визнав спірну кімнату у гуртожитку
окремою жилою квартирою, вийшов за
межі своїх повноважень, визнав три
кімнати у гуртожитку жилим фондом та
окремою жилою квартирою, що суперечить
діючому законодавству та обставинам
справи.

Крім того, заявляючи позов до
Одеської міської ради на спірну
квартиру, позивачка не зазначала, що
саме Одеська міська рада, оспорює чи не
визнає її право власності на спірну
квартиру. Справа розглянута судом у
відсутність Одеської міської ради,
рішення суду Одеської міської раді
взагалі не направлялось. В матеріалах
справи відсутні докази, що позивачка
зверталася до Одеської міської ради
щодо захисту свого права на спірну
квартиру (а.с.72-75).

Також, за вищевказаною адресою,
проведена реконструкція приміщення,
побудовані підсобні приміщення, що є
самовільним будівництвом, та не було
предметом розгляду компетентного
органу місцевого самоврядування, не
надано дозвіл на реконструкцію та
будівництво, не виділено земельну
ділянку для будівництва.

Реконструкція квартири, внаслідок якої
створена нова річ - житловий будинок з
господарськими будівлями не
проводилась відповідно до вимог
чинного законодавства. Земельна
ділянка для цієї прибудови не
виділялась, спірне приміщення
знаходиться в межах території на
земельної ділянці колишнього будинку
відпочинку «Маяк».

Також п.13 Пленуму звертає увагу на те,
що відповідачем за позовом про
визнання права власності за
набувальною давністю є попередній
власник майна або його правонаступник.
У разі якщо попередній власник
нерухомого майна не був і не міг бути
відомим давнісному володільцю, то
відповідачем є орган, уповноважений
управляти майном відповідної
територіальної громади.

Апеляційна скарга не містить
посилань на зазначені обставини, проте
в силу ч.3 ст.303 ЦПК України, апеляційний
суд необмежений доводами апеляційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде встановлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

За таких обставин, висновку суду
про задоволення позовних вимог є
передчасними, а тому колегія суддів
приходить до висновку про необхідність
скасування рішення суду та ухвалення
нового рішення про відмову в
задоволенні позову в повному обсязі.

Доводи апелянта про закриття
провадження по справі є безпідставні
та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 209,307 ч.1п.2,309 ч.1
п.п.1,3,4, 314,316,317,319 ЦПК України, колегія
суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Київського районного суду м.
Одеси від 27 квітня 2010 року скасувати.

В позові ОСОБА_3 до Одеської міської
ради про визнання права власності -
відмовити.

Рішення набирає законної сили
негайно з моменту проголошення, але
може бути оскаржено в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області
А.М.Кварталова

Л.Л. Троїцька

В.П. Фальчук