Провадження №22-ц/784/116714
Суддя суду першої інстанції
Доповідач апеляційного суду:
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

23 квітня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючої судді: Кутової Т.З.,

суддів: Буренкової К.О., Крамаренко
Т.В.,

із секретарем судового засідання:
Богуславською О.М.,

за участю: представників позивача
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 і ОСОБА_5, відповідача
ОСОБА_6 та його представника ОСОБА_7,

розглянувши відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_3

на рішення Ленінського районного суду
м. Миколаєва від 19 квітня 2013 року,
ухваленого по цивільній справі за
позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_6, Миколаївської
міської ради, треті особи- Універсальна
Товарна біржа «Ріко - Альянс»,
Адміністрація Ленінського району
Миколаївської міської ради, про
визнання договору купівлі - продажу
нерухомого майна дійсним,

зустрічним позовом

ОСОБА_6 до ОСОБА_3, третя особа-
Адміністрація Ленінського району
Миколаївської міської ради, про
визнання договору недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із позовом до ОСОБА_8, з
зазначенням третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору - Адміністрації
Ленінського району Миколаївської
міської ради, про визнання договору
купівлі - продажу нерухомого майна
дійсним та визнання права власності на
квартиру.

В позовній заяві позивачка зазначала,
що за договором купівлі-продажу
від 17 жовтня 2000 року,
зареєстрованим Універсальною Товарною
біржею «Ріко - Альянс» придбала у
ОСОБА_8 квартиру АДРЕСА_1.

11 вересня 2012 року право власності на
нерухомість зареєстроване за нею
Комунальним підприємством
«Миколаївське міжміське бюро
технічної інвентаризації» (далі - КП
«Миколаївське МБТІ»).

Проте недотримання сторонами
нотаріальної форми угоди стало
перешкодою у розпорядженні вказаним
нерухомим майном.

Посилаючись на вищеназвані перешкоди у
реалізації права власності,
ОСОБА_3 просила визнати договір
купівлі-продажу дійсним та визнати за
нею право власності на квартиру.

В подальшому, позивачка уточнила
позовні вимоги та остаточно просила
визнати дійсним договір купівлі -
продажу нерухомого майна.

Ухвалою Ленінського районного суду
міста Миколаєва від 27 грудня 2012 року до
участі у справі в якості
співвідповідача залучено Миколаївську
міську раду.

Наступною ухвалою Ленінського
районного суду міста Миколаєва від
24 січня 2013 року до участі у
справі в якості відповідача залучено
ОСОБА_6, як правонаступника ОСОБА_8, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_1

У лютому 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
суду із зустрічним позовом до ОСОБА_3
про визнання спірного договору
недійсним, посилаючись на те, що 26
грудня 2002 року померла ОСОБА_8 Після її
смерті, відповідач прийняв спадщину
за заповітом, куди також увійшла і
належна спадкодавиці квартира. У
спадковій квартирі відповідач
зареєстрований та проживає з 1996 року
по теперішній час. Несе витрати по її
утримуванню, сплачує комунальні
послуги. Про існування спірного
договору дізнався лише у 2012 році. В
зв'язку з чим, був вимушений звернутися
до правоохоронних органів з
відповідною заявою, на підставі якої
було порушено кримінальну справу за
фактом використання підробленого
документу позивачкою. При цьому
зазначав, що його мати ніяких угод щодо
обумовленої квартири не укладала та не
підписувала. Посилаючись на викладене
просив задовольнити зустрічний позов.

Рішенням Ленінського районного суду
міста Миколаєва від 19
квітня 2013 року у позові ОСОБА_3 та у
зустрічному позові ОСОБА_6 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ОСОБА_3
просить скасувати вказане рішення в
частині відмови у задоволенні її
позову й ухвалити нове рішення, яким
задовольнити її позовні вимоги.

Скаргу обґрунтовувала невідповідністю
висновків суду нормам цивільного
законодавства, що діяло на час
виникнення спірних відносин.

Апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до положень ч.2 ст.44
Цивільного Кодексу України (редакції
1963 року), письмові угоди повинні бути
підписані особами, які їх укладають.

Як вбачається з матеріалів справи і
таке встановлено судом, квартира
АДРЕСА_1 належала ОСОБА_8 на підставі
Свідоцтва про право власності на житло
від 26 жовтня 1993 року, виданого Міською
службою приватизації державного
житлового фонду згідно розпорядженням
від 25 жовтня 1993 року за № 2922/Ф.

17 жовтня 2000 року від імені ОСОБА_8
укладено договір купівлі-продажу за
яким остання продала належну їй на
праві власності квартиру позивачці
ОСОБА_3 (а.с. 7).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 померла (а.с. 33).
Відповідач ОСОБА_6 прийняв спадщину
(а.с. 81).

Вказаний договір купівлі-продажу
зареєстровано на Універсальній
товарній біржі «Ріко - Альянс». Право
власності на підставі даного
договору купівлі-продажу ОСОБА_3
зареєструвала в КП «Миколаївське
міжміське бюро технічної
інвентаризації» 11 вересня 2012 року (а.с.
8).

Відповідно до ст.ст. 57,58 Конституції
України, ст. 5 чинного ЦК України та
ст. 3 ЦК України в редакції 1963 року,
акти цивільного законодавства
регулюють відносини, які виникли з дня
набрання ними чинності. Враховуючи, що
спірні правовідносини виникли у жовтні
2000 року, для їх врегулювання слід
застосувати ЦК України в редакції 1963
року.

Відповідно до положень ст. 47 ЦК
України (1963 року) нотаріальне
посвідчення угод є обов'язковим лише
в випадках визначених законом.
Недотримання в цих випадках
нотаріальної форми тягне за собою
недійсність угоди. В разі, якщо одна
із сторін повністю або частково
виконала угоду, що потребує
нотаріального посвідчення, а друга
сторона ухиляється від нотаріального
оформлення угоди, суд вправі за вимогою
сторони, яка виконала угоду, визнати
угоду дійсною - але це можливо лише за
умови, що одна з сторін повністю або
частково виконала угоду, яка потребує
нотаріального посвідчення, а друга
сторона ухиляється від нотаріального
її оформлення (це ж правило збережено і
у ч.2 ст.220 чинного ЦК України).

Так, за правилами ст. 227 ЦК УРСР, договір
купівлі-продажу жилого будинку повинен
бути нотаріально посвідчений, якщо
хоча б однією з сторін є громадянин.

У позові позивач вказує на те, що умови
договору сторонами виконані, а через
недотримання при укладенні договору
належної за законом форми, вона
позбавлена можливості у повній мірі
використовувати правомочності
власника квартири.

Згідно з вимогами частин 1,4 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В порушення наведеної норми на
підтвердження того, що вказана угода
виконана повністю чи частково
позивачкою суду не надано.

Так, згідно ст. 224 ЦК УРСР (1963 року) за
договором купівлі-продажу продавець
зобов'язується передати майно у
власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

Натомість із даних паспорта
відповідача ОСОБА_6 вбачається, що
місце його проживання зареєстровано
АДРЕСА_1 з 3 лютого 1996 року і по даний
час (а.с. 24).

ОСОБА_8 після дати складання від її
імені оспорюваного договору, а саме 23
травня 2001 року склала заповіт на
ім'я свого сина, відповідача по справі
ОСОБА_6, яким заповідала належну їй на
праві власності спірну квартиру (а.с.
37). Відповідач, після смерті матері
прийняв спадщину, як в наслідок
проживання із спадкодавицею на час
її смерті так і шляхом звернення до
нотаріальної контори (а.с. 41, 81).

З пояснень позивачки ОСОБА_3 наданих
слідчим органам також вбачається,
що особисто вона, як покупець
вказаної квартири, гроші продавцю не
передавала, а лише за пропозицією
свого чоловіка, який помер в 2003 році,
вчинила свій підпис на якомусь
документі (а.с. 77).

Також позивачка у вказаних
поясненнях зазначала, що реєстрацію
вказаного договору в органах БТІ
вона здійснила лише в 2012 році, не в
зв'язку з намірами виконати його
умови, а в зв'язку з тим, що випадково
знайшла текст вказаного договору в
квартирі та дослухалась поради своєї
доньки звернулась з заявою про його
реєстрацію. В подальшому, як вказано в
позовній заяві, мала намір продажу
цієї квартири.

Таким чином, зазначені обставини
вказують на те, що ні з боку продавця
ні з боку покупця оспорюваної
угоди не було здійснено будь-яких
дій, які б свідчили про виконання
учасниками договору взятих на себе
зобов'язань, які випливали з його умов
та встановлені наведеними
положеннями ст. 224 ЦК України (1963 року),
а саме передачі предмета договору
покупцю, сплати за нього коштів та
інше, а також не надано доказів
ухиляння продавця від нотаріального
посвідчення вказаного договору.
Такого ж висновку правомірно і дійшов
районний суд.

Однак, крім цього, ухвалюючи
оскаржуване рішення про відмову в
задоволенні позову, районний суд
також зазначив що оспорюваний
правочин є неукладеним і таким, що
не породжує для сторін прав та
обов'язків, оскільки позивачкою не
надано доказів досягнення з ОСОБА_8
згоди з істотних умов спірного
договору купівлі-продажу. Проте з
таким висновком суду погодитись не
можна, так як він не відповідає
обставинам справи.

Так, оспорюваний договір викладено
письмово, як того вимагає ст. 44 ЦК
України (1963 року) і в тексті цього
договору містяться всі істотні
умови визначені законом для даного
виду договору (ст. 224, 228 ЦК України, в
редакції 1963 року).

Виходячи з наведеного, на підставі
положень п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України,
оскаржуване рішення суду підлягає
зміні шляхом виключення з його
мотивувальної частини висновків
суду про те, що оспорюваний правочин
є неукладеним і таким, що не породжує
для сторін прав та обов'язків. А з
урахуванням вірних висновків суду
щодо недоведеності виконання умов
договору та ухилення від його
нотаріального посвідчення, та
відсутності в зв'язку з цим правових
підстав, з якими закон пов'язує
можливість визнання договору
дійсним, оскаржуване рішення
районного суду про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_3 підлягає
залишенню без змін.

Рішення районного суду в частині
відмови в задоволенні зустрічного
позову не є предметом апеляційного
перегляду, з урахування положень ст. 303
ЦПК України щодо меж розгляду справ
апеляційним судом, тому з цих
підстав воно є незмінним.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують вище викладених
висновків, а тому не можуть бути
підставою для зміни чи скасування
рішення районного суду.

Керуючись ст.ст.303,309, 316 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Ленінського районного суду
міста Миколаєва від
19 квітня 2013 року змінити в частині,
виключивши з мотивувальної частини
цього рішення висновок про те, що
оспорюваний правочин є неукладеним і
таким, що не породжує для сторін
прав та обов'язків.

В іншій частині вказане рішення
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і з цього часу
протягом двадцяти днів може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуюча: Судді: