Справа № 2033/2-269/11
Провадження № 22-ц/790/7869/13
Категорія: «кредитні»
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 грудня 2013 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого - судді: Бородіна М.М.,

суддів - Міненкової Н.О., Костенко Т.М.,

при секретарі - Ригіні О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 23 жовтня 2013 року у справі
за позовом ОСОБА_2 до Товариства з
обмеженою відповідальністю «ОТП
Факторинг Україна», третя особа:
приватний нотаріус Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_3
про визнання договору іпотеки
недійсним та за зустрічним позовом
Товариства з обмеженою
відповідальністю «ОТП Факторинг
Україна» до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за кредитним
договором,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2010 року ОСОБА_2 звернувся у суд
із позовом до ТОВ «ОТП Факторинг
Україна», третя особа: приватний
нотаріус Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 про
визнання договору іпотеки недійсним.

В обґрунтування позовних вимог вказав,
що 15 вересня 2006 року між ним та АКБ
«Райффайзенбанк Україна» було
укладено кредитний договір на суму 63 000
дол. США, строком повернення до 15 серпня
2031 року. Призначення кредиту -
придбання житлового будинку.

З метою забезпечення виконання
основного зобов'язання між ним та
відповідачем було укладено договір
іпотеки, предметом якого є будинок
АДРЕСА_1

11 березня 2009 року між сторонами було
укладено додатковий договір № 1 до
кредитного договору, в якому
позивальник АКБ «Райффайзенбанк
Україна» замінений на ЗАТ «ОТП Банк».

У зв'язку із кризою в 2009 році він не зміг
щомісячно сплачувати кредит, тому банк
намагається стягнути з нього всю суму
кредиту та заволодіти його будинком.

Позивач вважав, що вказаний договір
іпотеки є недійсним, оскільки він мав
намір передати в іпотеку банку лише ?
частину будинку.

Враховуючи вищевикладене, уточнивши
позовні вимоги, ОСОБА_2 просив суд
визнати договір іпотеки від 15 серпня 2006
року, посвідчений приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_3 недійсним та виключити з
реєстру іпотек.

Відповідач ПАТ «ОТП Банк» звернувся у
суд зустрічним позовом про стягнення
боргу за кредитним договором,
посилаючись на неналежне виконання
ОСОБА_2 зобов'язань, у зв'язку із чим
виникла заборгованість по сплаті
щомісячних платежів.

09 липня 2012 року представник ПАТ «ОТП
Банк» звернувся у суд із клопотанням
про залучення до участі у справі за
зустрічним позовом - ТОВ «ОТП Факторинг
Україна» замість ПАТ «ОТП Банк».

Уточнивши позовні вимоги, представник
ТОВ «ОТП Банк» просив суд стягнути з
ОСОБА_2 на свою користь заборгованість
за кредитним договором в сумі 453 203, 10
грн., заборгованість за відсотками в
розмірі 215 118, 25 грн. та пеню за
несвоєчасне повернення кредиту в сумі 2
340 770, 69 грн..

В судовому засіданні позивач підтримав
позовні вимоги, просив їх задовольнити,
проти зустрічного позову заперечував.

Представник ТОВ «ОТП Факторинг
України» первісний позов не визнав,
просив стягнути з відповідача
заборгованість за кредитом у повному
обсязі..

Рішенням Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 23 жовтня 2013 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 -
відмовлено.

Зустрічний позов ТОВ «ОТП Факторинг
Україна» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП
Факторинг Україна» суму
заборгованості за кредитним договором
у розмірі 83 613, 33 дол. США - еквівалент 668
321, 35 грн..

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ТОВ «ОТП
Факторинг України» судовий збір у
розмірі 1700 грн..

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду скасувати та постановити
нове, яким зобов'язати відповідача
прийняти у нього кошти у розмірі 173 874
грн., з розстрочкою платежів на 210
місяців. При цьому апелянт посилається
на те, що договір іпотеки укладений з
порушенням чинного законодавства,
оскільки він просив передати в іпотеку
лише половину будинку. Крім того, банк
не мав права укладати з ним кредитний
договір в іноземній валюті.

Колегія суддів, вислухавши суддю -
доповідача, вислухавши думку осіб, які
з'явилися у судове засідання,
дослідивши матеріали справи та
перевіривши доводи апеляційної скарги,
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає.

З матеріалів справи вбачається, що 15
вересня 2006 року між ОСОБА_2 та АКБ
«Райффайзенбанк Україна» було
укладено кредитний договір на суму 63 000
дол. США, під 4, 49% річних, строком
повернення до 15 серпня 2031 року.

З метою забезпечення виконання
основного зобов'язання, між ОСОБА_2 та
АКБ «Райффайзен Банк» було укладено
договір іпотеки, предметом якого є
будинок АДРЕСА_1

11 березня 2009 року між сторонами було
укладено додатковий договір № 1 до
кредитного договору, в якому
позивальник АКБ «Райффайзенбанк
Україна» замінений на ЗАТ «ОТП Банк».

12 листопада 2010 року між ТОВ «ОТП
Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк»
укладено договір відступлення права
вимоги. В додатку № 1 вказаного
договору зазначено кредитний договір
ОСОБА_2 від 15 серпня 2006 року.

Кредитодавець свої зобов'язання за
вказаним договором виконав у повному
обсязі та перерахував грошові кошти
ОСОБА_2.

Відповідач не заперечує, що з 2009 року
допустив заборгованість по сплаті
щомісячних платежів.

Колегія суддів погоджується із
висновками суду першої інстанції в
частині відмови ОСОБА_2 у визнанні
договору іпотеки недійсним, оскільки
для передачі в іпотеку частини
нерухомого майна необхідно виділити
його в натурі.

ОСОБА_2 зазначає, що єдиним законними
засобом платежу на території України -
є гривня, отже банк не має права
вимагати від нього сплачувати кредит в
дол. США, зазначені умови договору є
несправедливими.

Проте колегія суддів зазначає
наступне.

Пунктом 11 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» від 30 березня 2012 року
передбачено, що у разі виникнення спору
щодо отримання сторонами кредитного
договору індивідуальної ліцензії на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу
або як застави (підпункт "г" пункту 4
статті 5 Декрету про валютне
регулювання) суд має виходити з того, що
Національним банком України на
виконання положень статті 11 цього
Декрету, статті 44 Закону України "Про
Національний банк України" в межах
своїх повноважень прийнято Положення
про порядок видачі Національним банком
України індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затверджене постановою Правління
Національного банку України від 14
жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у
Міністерстві юстиції України 9
листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з
пунктом 1.5 цього Положення
використання іноземної валюти як
засобу платежу без ліцензії
дозволяється, якщо ініціатором або
отримувачем за валютною операцією є
уповноважений банк (ця норма
стосується лише тих операцій
уповноваженого банку, на здійснення
яких Національний банк видав йому
банківську ліцензію та письмовий
дозвіл на здійснення операції з
валютними цінностями, який до
переоформлення Національним банком
України відповідних ліцензій на
виконання вимог пункту 1 розділу II
Закону України від 15 лютого 2011 року №
3024-VI "Про внесення змін до деяких
законів України щодо регулювання
діяльності банків" генеральною
ліцензією на здійснення валютних
операцій, або генеральну ліцензію на
здійснення валютних операцій).

У зв'язку з наведеним суди повинні
виходити з того, що надання та
одержання кредиту в іноземній валюті,
сплата процентів за таким кредитом не
потребують наявності індивідуальної
ліцензії на використання іноземної
валюти на території України як засобу
платежу у жодної зі сторін кредитного
договору.

За таких обставин доводи позивача
висновків суду першої інстанції не
спростовують.

Крім того, ОСОБА_2 безпосередньо з
позовом про захист прав споживача щодо
визнання недійсним кредитного
договору в суд не звертався.

На підставі наведеного та ст. ст. 308, 314,
317 ЦПК колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 23 жовтня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: (підпис)

Судді (підписи)

З оригіналом вірно, суддя