Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №283/3307/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2014 року

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Житомирської області в складі:

головуючого судді
Григорусь Н.Й.

суддів
Талько О.Б., Косигіної Л.М.

секретаря судового засідання
Трохимчук Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі
цивільну справу

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
встановлення факту перебування у
трудових відносинах та стягнення
заборгованості по заробітній платі

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Малинського районного суду
Житомирської області від 27 січня 2014
року, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року ОСОБА_1
звернувся з позовом до суду, в якому
просив встановити факт його
перебування у трудових відносинах з
фізичною особою ОСОБА_2, оскільки
працював на посаді різноробочого по
вирубці лісу та по суміщенню водієм у
період з 2.02.2009 року по 24.04.2009 року,
стягнути заборгованість по заробітній
платі в сумі 7962 грн.

Рішенням Малинського районного суду
Житомирської області від 27 січня 2014
року в задоволенні позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
і процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просить рішення
скасувати та ухвалити нове - про
задоволення позову.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає відхиленню із наступних
підстав.

Згідно ст. 21 Кодексу законів про працю
України трудовим договором є угода між
працівником і власником підприємства,
установи, організації або
уповноваженим ним органом чи фізичною
особою, за якою працівник
зобов'язується виконувати роботу,
визначену цією угодою, з підляганням
внутрішньому трудовому розпорядкові, а
власник підприємства, установи,
організації або уповноважений ним
орган чи фізична особа зобов'язується
виплачувати працівникові заробітну
плату і забезпечити умови праці,
необхідні для виконання роботи,
передбачені законодавством про працю,
колективним договором і угодою сторін.

Відповідно до вимог ст. 24 цього
Кодексу при укладенні трудового
договору громадянин зобов'язаний
подати паспорт або інший документ, що
посвідчує особу, трудову книжку, а у
випадках, передбачених законодавством,
також документ про освіту
/спеціальність, кваліфікацію/, про стан
здоров'я та інші документи.

Укладення трудового договору
оформляється наказом чи
розпорядженням власника або
уповноваженого ним органу про
зарахування працівника на роботу.

Трудовий договір вважається
укладеним і тоді, коли наказ чи
розпорядження не були видані, але
працівника фактично було допущено до
роботи.

Судом встановлено, що між ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 існувала усна домовленість на
виконання в 2009 році останнім робіт по
вирубці лісу та підвозу працівників у
ліс. За виконання даної роботи ОСОБА_2
зобов'язався сплатити позивачу певні
грошові кошти.

Під час апеляційного розгляду
відповідач ОСОБА_2 зазначив, що він не є
фізичною особою-підприємців. У 2009 році
він особисто працював у ФОП ОСОБА_3 та
на його прохання винаймав працівників
для вирубки лісу.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог щодо встановлення факту
перебування ОСОБА_1 у трудових
відносинах з фізичною особою ОСОБА_2 на
посаді різноробочого по вирубці лісу
та по сумісництву водієм з 02.02.2009 року
по 24.04.2009 року, стягнення
заборгованості по заробітній платі в
розмірі 7 962,00 грн., суд першої інстанції
виходив з того, що позивачем не надано,
а судом не здобуто доказів на
підтвердження факту укладання між
сторонами трудового договору та
заборгованості по заробітній платі.

Такий висновок суду відповідає
встановленим судом обставинам та
підтверджується матеріалами справи,
поясненнями сторін. В обґрунтування
своїх доводів, що між сторонами був
укладений трудовий договір з
визначеним розміром оплати за виконану
роботу, що відповідач є фізичною
особою-підприємцем та має право
використовувати під час своєї
діяльності найманих працівників
будь-яких доказів позивач не надав, на
що звернув увагу суд першої інстанції
в своєму рішенні.

Позивачем не надано суду доказів
того, що він зобов'язувався виконувати
роботу, визначену трудовою угодою, з
обов'язком виконувати внутрішній
трудовий розпорядок, а також те, що він
передав відповідачу трудову книжку.

Суд першої інстанції прийшов до
правильного висновку, що дослідженими
в судовому засіданні доказами, зокрема
зошиту обліку виконаної роботи та
поясненнями свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 підтверджені обставини
усної домовленості між сторонами на
виконання певних робіт, проте на яких
умовах укладалася ця угода, порядок її
оплати свідкам не відомий.

Посилання позивача на те, що відповідач
уклав з ним саме трудовий договір та
зобов'язаний здійснити його оплату в
розмірі 5 700 грн. підтверджується
висновком Малинського МВ УМВС України
в Житомирській області від 28.05.2013 року,
не може служити підставою для
скасування рішення суду, оскільки з
даного висновку вбачається, що ОСОБА_1
рекомендовано звернутись до суду в
приватному порядку щодо повернення
боргу (а не заробітної плати), розмір
якого сторонами не узгоджений (а.с. 4).

Оцінюючи наведені факти,
апеляційний суд вважає, що ОСОБА_1 не
надав належних та допустимих доказів
на підтвердження можливості та факту
укладання трудового договору між
сторонами і наявності будь-якої
заборгованості за ним.

Доводи, вказані позивачем в
апеляційній скарзі про те, що суд
неповно з'ясував обставини по справі, а
наданим його доказам не надав належної
оцінки, необґрунтовані та зводяться до
переоцінки доказів по справі і незгоди
з висновками суду по їх оцінці.
Відповідно до ст. 212 ЦПК України,
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному і
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Вимогами ст. ст. 10, 60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
або заперечень, доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене, колегія
суддів вважає, що рішення районного
суду є законним і обґрунтованим та
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин справи, вірно
визначеному характеру правовідносин
із правильним застосуванням норм
матеріального права та з дотриманням
вимог процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги не
заслуговують на увагу, оскільки
спростовуються матеріалами справи та є
наслідком помилкового тлумачення
закону, тому підстав для скасування
рішення суду та ухвалення нового
рішення колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317
ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Малинського районного суду
Житомирської області від 27 січня 2014
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня її
проголошення.

Головуючий:
Судді: