Справа № 740/5647/13-ц
Провадження № 2/740/89/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 січня 2014 року
м.Ніжин

Ніжинський міськраонний суд

в складі судді Куровського Ю.В.

при секретарі Ісаєнко А.М.

у відкритому судовому засіданні в
м.Ніжин розглянув цивільну справу за
позовною заявою ОСОБА_1 до Комунального
підприємства «Ніжинське управління
водопровідно-каналізаційного
господарства» про визнання наказів №
226-К, №228-К незаконними,

В С Т А Н О В И В

Позивач звернувся з позовом про
визнання наказів № 226-К, №228-К
незаконними про визнання днів
відсутності на роботі прогулами без
поважних причин, посилаючись на те, що
відповідно до копії трудової книжки
він працює на посаді головного
юрисконсульта на комунальному
підприємстві «Ніжинське управління
водопровідно- каналізаційного
господарства».

03 та 04 грудня 2013 року він отримав
накази № 226-К та № 228-К про визнання днів
відсутності на роботі ОСОБА_1 прогулами
без поважних причин. Згідно актів на
які посилається керівник, він був
відсутній на роботі, починаючи з 11
листопада 2013 року по кілька годин до
останнього робочого дня листопада
місяця в зв'язку з чим керівник
підприємства наказав бухгалтерії
підприємства не нараховувати
заробітну плату за години та дні в які
він нібито не був присутній на робочому
місці.

Вважає, що дані накази є
незаконними та такими, що суперечать
вимогам чинного трудового
законодавства.

Відповідно до положень ч.1 ст.147
КЗпП України за порушення трудової
дисципліни до працівника може бути
застосовано тільки один з таких
заходів стягнення: догана; звільнення.

Порядок застосування
дисциплінарних стягнень встановлено
положеннями статей 148, 149 КЗпП України,
згідно яких дисциплінарне стягнення
застосовується власником або
уповноваженим ним органом
безпосередньо за виявленням проступку,
але не пізніше одного місяця з дня його
виявлення, не рахуючи часу звільнення
працівника від роботи у зв'язку з
тимчасовою непрацездатністю або
перебування його у відпустці.
Дисциплінарне стягнення не може бути
накладене пізніше шести місяців з дня
вчинення проступку.

До застосування дисциплінарного
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен зажадати від
порушника трудової дисципліни
письмові пояснення. За кожне порушення
трудової дисципліни може бути
застосовано лише одне дисциплінарне
стягнення. При обранні виду стягнення
власник або уповноважений ним орган
повинен враховувати ступінь тяжкості
вчиненого проступку і заподіяну ним
шкоду, обставини, за яких вчинено
проступок, і попередню роботу
працівника. Стягнення оголошується в
наказі (розпорядженні) і
повідомляється працівникові під
розписку.

Згідно із законодавством України
підставою для застосування
дисциплінарного стягнення є
дисциплінарний проступок, під котрим
розуміється протиправне, винне
невиконання чи неналежне виконання
працівником покладених на нього
обов'язків, що випливають із
нормативно-правових та інших актів у
сфері праці, колективного і
трудовогодоговорів. Необхідною
умовою для накладення стягнення є вина
працівника, наявність якої та
правомірність накладення на робітника
дисциплінарного стягнення має бути
обов'язково доведена саме
роботодавцем.

Звертає увагу на ту обставину, що
керівником підприємства, всупереч
вимог чинного законодавства, не
застосовано дисциплінарне стягнення
по жодному випадку її відсутності на
роботі без поважних причин протягом
зазначених днів в наказах. Станом на
день звернення до суду його не
ознайомили з наказом про винесення
догани чи звільнення.

Представник відповідача позовні
вимоги не визнав і пояснив,що, оскільки
стаття 15 ЦК України вказує, що кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.
Одним з прав в рамках заходів із
захисту прав та законних інтересів
особи є право кожної особи звернутися
до суду за захистом свого особистого
немайнового або майнового права та
інтересу.

Абзац другий частини 2 статті 16 ЦК
України вказує, що суд може захистити
цивільне право або інтерес іншим
способом, що встановлений договором
або законом (окрім визначених у абзаці
першому частини 2 статті 16 ЦК України).

Стаття 2 КЗпП України вказує, що
право громадян України на працю, - тобто
на одержання роботи з оплатою праці не
нижче встановленого державою
мінімального розміру, - включаючи право
на вільний вибір професії, роду занять
і роботи, забезпечується державою.
Держава створює умови для ефективної
зайнятості населення, сприяє
працевлаштуванню, підготовці і
підвищенню трудової кваліфікації, а
при необхідності забезпечує
перепідготовку осіб, вивільнюваних у
результаті переходу на ринкову
економіку.

Працівники реалізують право на
працю шляхом укладення трудового
договору про роботу на підприємстві, в
установі, організації або з фізичною
особою. Працівники мають право на
відпочинок відповідно до законів про
обмеження робочого дня та робочого
тижня і про щорічні оплачувані
відпустки, право на здорові і безпечні
умови праці, на об'єднання в професійні
спілки та на вирішення колективних
трудових конфліктів (спорів) у
встановленому законом порядку, на
участь в управлінні підприємством,
установою, організацією, на
матеріальне забезпечення в порядку
соціального страхування в старості, а
також у разі хвороби, повної або
часткової втрати працездатності, на
матеріальну допомогу в разі
безробіття, на право звернення до суду
для вирішення трудових спорів
незалежно від характеру виконуваної
роботи або займаної посади, крім
випадків, передбачених законодавством,
та інші права, встановлені
законодавством.

За таких умов незрозумілим є те,
за захистом якого із власних трудових
прав позивач у даній справі звернувся
до суду. Фактично обгрунтуванням
необхідності визнання незаконними
оскаржуваних наказів позивач визначив
незастосування до нього відповідачем
того чи іншого дисициплінарного
стягнення за допущені ним порушення
трудової дисципліни - тобто,
відсутність для позивача жодних
несприятливих наслідків невиконання
позивачем покладених на нього трудових
обов'язків.

При цьому, статями 147-149 КЗпП
України включно визначається порядок
можливого, а не обов'язкового
застосування стягнень за порушення
трудової дисципліни. Жодна з норм КЗпП
України не передбачає обов'язковості
видання власником підприємства
(уповноваженим ним органом) наказу
(розпорядження) про притягнення
працівника до дисциплінарної
відповідальності. Відповідні
повноваження є суто диспозитивними.
Натомість, стаття 148 КЗпП України
встановлює граничний строк для
застосування дисциплінарного
стягнення, передбачаючи, таким чином, і
можливість незастосування останнього,
у тому числі - обумовлене пропуском
роботодавцем зазначеного у цій статті
строку.

Частинами 1-3 включно, а також
частиною 5 статті 65 Господарського
кодексу України передбачено, що
управління підприємством здійснюється
відповідно до його установчих
документів на основі поєднання прав
власника щодо господарського
використання свого майна і участі в
управлінні трудового колективу.
Власник здійснює свої права щодо
управління підприємством
безпосередньо або через уповноважені
ним органи відповідно до статуту
підприємства чи інших установчих
документів. Для керівництва
господарською діяльністю підприємства
власник (власники) або уповноважений
ним орган призначає (обирає) керівника
підприємства. Керівник підприємства
без доручення діє від імені
підприємства, представляє його
інтереси в органах державної влади і
органах місцевого самоврядування,
інших організаціях, у відносинах з
юридичними особами та громадянами,
формує адміністрацію підприємства і
вирішує питання діяльності
підприємства в межах та порядку,
визначених установчими документами.

Відповідно, дії керівника
відповідача щодо видання оскаржуваних
наказів були вчинені в рамках
управлінських повноважень,
передбачених законом. Отже, зазначені
накази не містять жодних порушень норм
чинного законодавства. Підтвердженням
цьому є те, що у тексті позову не
зазначено жодної матеріально-правової
норми, яка б визначалася позивачем як
така, що була порушена відповідачем при
виданні оскаржуваних наказів.

Необхідно також зазначити, що
згідно частини 1 статті 11 ЦПК України,
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Позивач жодним чином не намагається
спростувати сам факт власної
відсутності на робочому місці протягом
декількох днів поспіль, який
безпосередньо обумовив необхідність
видання оскаржуваних наказів.

Дійсне ж ставлення позивача до
дотримання норм чинного трудового
законодавства виявляється, зокрема, у
тому, що, всупереч пункту 3 постанови
Кабінету Міністрів України від 27
квітня 1993 року № 301 «Про трудові книжки
працівників», трудова книжка ОСОБА_1,
копія якої додана до матеріалів
позовної заяви, знаходиться у позивача
в результаті чергового вияву вкрай
оригінального тлумачення ОСОБА_1 норм
чинного законодавства. В розрізі цього,
не має викликати жодного подиву те, що
розуміння належного виконання
трудових обов'язків, систематично
демонстроване позивачем, не має нічого
спільного із загальноприйнятим
поняттям трудової дисципліни.

Позивач працював на посаді
юрисконсульта і з»являвся на роботі як
йому здумається.Директор підприємства
дав розпорядження встановити контроль
за явкою на роботу
юрисконсульта.Працівники ДСО
фіксували його відсутність на роботі
про що доповідали і після цього
відсутність на роботі ОСОБА_1 та
причини його неявки на роботу
перевірялись комісієм працівників
підприємства про що складались
акти.Від дачі пояснень своєї
відсутності на роботі ОСОБА_1
відмовлявся.Посилання ОСОБА_1 на
предвзятість з боку керівництва вважає
надуманою оскільки працівники ДСО не
підпорядковані директору і не
зацікавлені.Контроль за роботою ОСОБА_1
був необхідним у звязку необхідністю
ведення обліку робочого часу та
оплатою праці.Посилання позивача на
те,що він є керівником профспілкової
організації і це є причиною неприязні
до нього з боку директора не відповідає
дійсності оскільки створена
профспілкова організація керівником
якої є ОСОБА_1 ніякого відношення до
підприємтсва не має.В ній є чотири
члени профспілки вяку входять три
юриста та дружина одного з них.Факти
відсутності на роботі позивача
зафіксовані актами та поясненнями
робітників підприємства. Директор діяв
у відповідності до своїх повноважень
визначених статутом підприємства. В
задоволенні позову просив відмовити.

Суд вислухавши представника
відповідача,вивчивши матеріали справи
вважає,що позовні вимоги не підлягають
задоволенню.Позивач просить визнати
накази №226-К від 29.11.2013р.та №228-К від
03.12.2013 р. про визнання днів відсутності
на роботі прогулами без поважних
причин незаконними та такими,що
суперечать вимогам чинного
законодавства оскільки на нього не
було накладено дисциплінарних
стягнень.Позивач не навів ніяких
доказів щодо незаконності даних
наказів.Для обліку робочого часу
працівників на підприємстві ведеться
табель обліку використання робочого
часу,який є основним джерелом
інформації з цього питання та
затверджено наказом державного
комітету статистики України від 05.12.2008
року №489.Згідно запису в трудовій
книжці позивача він наказом №51-к від
30.03.2011 року прийнятий на посаду
юрисконсульта.Відповідно до правил
внутрішнього трудового розпорядку
робочий день позивача тривав з 8 до 17
год.Відповідач надав суду акти
відсутності позивача на роботі в дні
зазначені в наказах директора КП
«НУВКГ».Факти відсутності на роботі
позивача без поважних причин
адміністрацією відповідача
перевірені,про що складені відповідні
акти,а пояснення позивача щодо
поважності причин відсутності його на
роботі визнані необгрунтованими.Це
стало підставою для видачі оспорюваних
позивачем наказів.Відповідно до п.9
Статуту КП «Ніжинське управління
водопровідно-каналізаційного
господарства» директор вирішує всі
питання діяльності підприємства,видає
накази і розпорядження,обов»язкові для
виконання працівниками.Отже в
компетенцію директора позивача
входило видача наказів які
оспорюються.

Суд вважає,що посилання позивача
на те,що акти не відповідають
дійсності,складені в

кабінеті директора з мотивів особистої
неприязні до нього у звязку з тим, що
він є головою

первинної профспілкової організації
та постійно відстоює права членів
профспілки,що під час складання актів
ніхто його не розшукував та не
перевіряв його присутність на роботі
не можуть бути прийняті до уваги
оскільки спростовуються поясненнями
свідків
ОСОБА_3,ОСОБА_4,ОСОБА_5,ОСОБА_6,ОСОБА_7,ОСО
БА_2,які пояснили,що ОСОБА_1 в час
зазначений в актах був відсутній на
роботі.Свідки ОСОБА_7,ОСОБА_5 є
працівниками ДСО,не підпорядковані
керівнику підприєства,а тому їх
пояснення про відсутність на роботі
ОСОБА_1 в зазначені в актах періоди не
викликає сумніву.

Позивач не надав суду ніяких
доказів яки б свідчили про неприязнь з
боку керівництва до нього у звязку з
його діяльністю на посаді голови
профспілкового комітету та видачу з
приводу цього оспорюваних наказів.

Керуючись ст.57 КЗпП України, наказом
державного комітету статистики
України від 05.12.2008 року №489

В И Р І Ш И В

В задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 до Комунального підприємства
«Ніжинське управління
водопровідно-каналізаційного
господарства» про визнання наказів №
226-К від 29.11.2013р., №228-К від 03.12.2013 року
незаконними,відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Чернігівської
області в 10 денний строк.

Суддя
Ю.Куровський