У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 квітня 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Ткачука О.С.

суддів: Висоцької
В.С., Карпенко С.О.

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
Судацької міської ради Автономної
Республіки Крим, третя особа, яка
заявляє самостійні вимоги щодо
предмета спору, - ОСОБА_4, про визнання
права власності на жилий будинок та
зобовґязання вчинити певні дії, за
позовом третьої особи з самостійними
вимогами ОСОБА_4 до ОСОБА_3, Судацької
міської ради Автономної Республіки
Крим про визнання дій незаконними,
визнання права власності на жилий
будинок, та за зустрічним позовом
Судацької міської ради Автономної
Республіки Крим до ОСОБА_3, третя особа,
яка заявляє самостійні вимоги щодо
предмета спору, - ОСОБА_4, про звільнення
самовільно зайнятої земельної ділянки
та приведення її у придатний для
використання стан шляхом знесення
жилої будівлі за касаційною скаргою
ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_4, на
рішення Судацького міського суду
Автономної Республіки Крим від 24
квітня 2013 року та ухвалу Апеляційного
суду Автономної Республіки Крим від 24
липня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ОСОБА_3 звернувся із
зазначеним позовом, мотивуючи вимоги
тим, що в період з 2008 року по 2010 рік на
самовільно зайнятій земельній ділянці
площею 0,006 га, розташованій у АДРЕСА_1,
яка належить територіальній громаді м.
Судака Автономної Республіки Крим, він
самочинно збудував жилий будинок, який
не здано до експлуатації та на який не
набуто право власності у зв'язку з
відсутністю правовстановлюючих
документів на земельну ділянку.
Просить визнати за ним право власності
на жилий будинок, розташований в
АДРЕСА_1, привласнити йому окремий
реєстраційний номер та поштову адресу,
зобов'язати Судацьку міську раду
Автономної Республіки Крим надати
йому земельну ділянку прощею не менше
0,10 га під збудованим жилим будинком.

Третя особа, яка заявляє самостійні
вимоги щодо предмета спору, - ОСОБА_4
звернулася з позовом до ОСОБА_3,
Судацької міської ради Автономної
Республіки Крим, у якому, остаточно
уточнивши вимоги, просила визнати
незаконними дії Судацької міської ради
Автономної Республіки Крим у частині
вирішення питання про виділення
земельної ділянки; визнати за нею право
власності на жилий будинок,
розташований в АДРЕСА_1, привласнити
йому окремий реєстровий номер та
поштову адресу, зобов'язати Судацьку
міську раду Автономної республіки Крим
надати їй земельну ділянку площею не
менше 0,10 га під збудованим жилим
будинком.

Свої вимоги обґрунтувала підставами,
аналогічними підставам первісного
позову. Також зазначила, що вона є
онукою депортованої ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1, і відповідно до Постанови
ДКО СРСР 1944 року, має право на
позачергове отримання земельної
ділянки.

Судацька міська рада Автономної
Республіки Крим звернулась до суду із
зустрічним позовом до ОСОБА_3 про
звільнення самовільно зайнятої
земельної ділянки та приведення її у
придатний для використання стан шляхом
знесення жилої будівлі.

Зустрічний позов мотивований тим, що
ОСОБА_3 самовільно зайняв та
використовує без правових підстав
земельну ділянку площею 0,006 га,
розташовану на землях Судацької
міської ради Автономної республіки
Крим в АДРЕСА_1. 8 грудня 2010 року його
притягнуто до адміністративної
відповідальності, але добровільно
земельну ділянку останній не звільняє.

Рішенням Судацького міського суду
Автономної Республіки Крим від 24
квітня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 24 липня 2013 року, у
задоволенні первісного позову та
позову третьої особи, яка заявляє
самостійні вимоги щодо предмета спору,
відмовлено.

Зустрічний позов Судацької міської
ради Автономної Республіки Крим
задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_3 звільнити
самовільно зайняту земельну ділянку,
площею 0,006 га, розташовану на землях
Судацької міської ради Автономної
республіки Крим в АДРЕСА_1, та привести
її у придатний для використання стан
шляхом знесення та демонтування
розміщеної на ній капітальної жилої
будівлі.

Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

У касаційній скарзі
заявник просить скасувати рішення
Судацького міського суду Автономної
Республіки Крим від 24 квітня 2013 року та
ухвалу Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 24 липня 2013 року,
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції, мотивуючи свою
вимогу порушенням судами попередніх
інстанцій норм процесуального права
та неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає відхиленню.

Відмовляючи у задоволенні первісного
позову ОСОБА_3 і позову третьої особи,
яка заявляє самостійні вимоги щодо
предмета спору, - ОСОБА_4 та
задовольняючи зустрічний позов, суд
першої інстанції, з висновками якого
погодився суд апеляційної інстанції,
виходив із відсутності правових
підстав для задоволення позовів
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та доведеності факту
порушення ОСОБА_3 прав Судацької
міської ради Автономної Республіки
Крим. При цьому зазначив, що вирішення
питання щодо розпорядження землею є
компетенцією органу місцевого
самоврядування, яким є у цій справі
Судацька міська рада Автономної
Республіки Крим, і не може бути
вирішено судовим органом шляхом
зобов'язання представника
територіальної громади ухвалити певне
рішення щодо розпорядження земельною
ділянкою. Відомості про звернення
ОСОБА_4 та вирішення уповноваженим на
це органом питання про надання їй
спірної земельної ділянки і отримання
відмови у задоволенні відповідної
заяви відсутні.

Такі висновки суду ґрунтуються на
фактичних обставинах, встановлених
судом, і відповідають вимогам закону.

Судами встановлено, що в період з 2008
року по 2010 рік ОСОБА_3 та ОСОБА_4
на самовільно зайнятій земельній
ділянці площею 0,006 га здійснили
будівництво жилого будинку.

Відповідно до положень ст. 328 ЦК України
право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Частиною першою ст. 331 ЦК України
встановлено, що право власності на нову
річ, яка виготовлена (створена) особою,
набувається нею, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Частиною другою цієї статті
визначаються особливості виникнення
права власності на новостворене
нерухоме майно, до якого належать
земельні ділянки, а також об'єкти,
розташовані на земельній ділянці,
переміщення яких є неможливим без їх
знецінення та зміни їх призначення,
зокрема й будівлі (ст. 181 ЦК України).
Право власності на новостворене
нерухоме майно (житлові будівлі,
споруди тощо) виникає в момент
завершення будівництва даного об'єкта.
Право власності на нерухоме майно
виникає також з моменту прийняття його
до експлуатації, якщо законом
передбачено прийняття нерухомого
майна до експлуатації.

Якщо відповідно до закону право
власності на нерухоме майно підлягає
державній реєстрації, то право
власності на дане майно виникає з
моменту державної реєстрації. У такому
порядку право власності може
виникнути, зокрема, й на жилий будинок.

Крім того, право на забудову земельної
ділянки та набуття права власності на
зведені на ній будівлі за умови
додержання архітектурних, будівельних,
санітарних, екологічних та інших норм і
правил, відповідно до положень частин
1-3 ст. 375 ЦК України має власник
земельної ділянки; правові наслідки
самочинної забудови, здійсненої особою
на чужій земельній ділянці, а саме
знесення самочинно побудованих
будівель, встановлюються ч. 4 ст. 376
цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК України
самочинним вважається будівництво,
якщо нерухоме майно збудоване або
будується на земельній ділянці, що не
була відведена для цієї мети, або без
належного дозволу чи належно
затвердженого проекту, або з істотними
порушеннями будівельних норм і правил.

Оскільки судами встановлено, що
спірний будинок є самочинним
будівництвом, а положення ст. 331 ЦК
України не регулюють питання
виникнення права власності на таке
майно, суди дійшли правильного
висновку про відсутність підстав для
задоволення позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Частиною третьою ст. 376 ЦК України
встановлено, що право власності на
самочинно збудоване нерухоме майно
може бути за рішенням суду визнане за
особою, яка здійснила самочинне
будівництво на земельній ділянці, що не
була їй відведена для цієї мети, за
умови надання земельної ділянки у
встановленому порядку особі під уже
збудоване нерухоме майно.

Згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни
набувають права власності та права
користування земельними ділянками із
земель комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом.

Встановивши, що питання про надання
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 земельної ділянки у
встановленому порядку не вирішувалося,
суди дійшли правильного висновку, що
положення ч. 3 ст. 376 ЦК України не можуть
бути підставою для набуття ними права
власності на спірний жилий будинок.

Згідно зі ст. 14 Конституції України
земля є основним національним
багатством, що перебуває під особливою
охороною держави.

Стаття 142 Конституції України та ст. 60
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні"
встановлюють, що матеріальною і
фінансовою основою місцевого
самоврядування є земля і природні
ресурси, що є у власності
територіальних громад міст.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 вказаного Закону
міські ради є органами місцевого
самоврядування, що представляють
відповідні територіальні громади та
здійснюють від їх імені та в їх
інтересах функції і повноваження
місцевого самоврядування, визначені
Конституцією України, цим та іншими
законами.

Згідно із пунктами «а», «б», «в», «д» ч. 1
ст. 12 Земельного кодексу України до
повноважень міських рад у галузі
земельних відносин на території міст
належить: розпорядження землями
територіальних громад; передача
земельних ділянок комунальної
власності у власність громадян та
юридичних осіб відповідно до цього
Кодексу; надання земельних ділянок у
користування із земель комунальної
власності відповідно до цього Кодексу;
організація землеустрою.

Таким чином, міський раді як суб'єкту
земельних правовідносин, який здійснює
повноваження власника землі, належить
право розпорядження та обов'язок
здійснення контролю за використанням
земельних ділянок, розташованих на її
території.

Згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни
та юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом, або за результатами аукціону.

Згідно із пунктом «б» ч. 1 ст. 121, ст. 126 ЗК
України громадяни мають право на
безоплатну передачу їм земельних
ділянок із земель комунальної
власності, право власності на які
посвідчується державним актом.

З урахуванням зазначених норм
матеріального права, суди за
відсутності даних щодо звернення
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за вирішенням
уповноваженим на це органом питання
про надання їм спірної земельної
ділянки та відмови у задоволенні
відповідних заяв дійшли правильного
висновку про необґрунтованість
позовних вимог щодо зобов'язання
Судацької міської Ради Автономної
Республіки Крим надати їм спірну
земельну ділянку в користування.

Згідно із пунктом «є» ч. 1 ст. 12
Земельного кодексу України до
повноважень міських рад у галузі
земельних відносин на території міст
належить здійснення контролю за
використанням та охороною земель
комунальної власності, додержанням
земельного та екологічного
законодавства.

Відповідно до положень пункту 34 ст. 26
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» виключно на
пленарних засіданнях міської ради
вирішуються питання регулювання
земельних відносин.

Статтею 9 Закону України «Про державний
контроль за використанням та охороною
земель» передбачено, що державний
контроль за використанням та охороною
земель здійснюється шляхом проведення
перевірок.

Згідно зі ст. ст. 125, 126 ЗК України (в
редакції станом на час виникнення
спірних правовідносин) право власності
на земельну ділянку, право постійного
користування земельною ділянкою
виникають з моменту державної
реєстрації цих прав; право власності на
земельну ділянку посвідчується
державним актом.

Самовільно зайняті земельні ділянки
підлягають поверненню власникам землі
або землекористувачам без
відшкодування затрат, понесених за час
незаконного користування ними;
приведення земельних ділянок у
придатний для використання стан,
включаючи знесення будинків, будівель
і споруд, здійснюється за рахунок
громадян або юридичних осіб, які
самовільно зайняли земельні ділянки;
повернення самовільно зайнятих
земельних ділянок провадиться за
рішенням суду (ч. ч. 1, 2, 3 ст. 212 ЗК
України).

Встановивши порушення прав Судацької
міської ради Автономної Республіки
Крим на розпорядження земельною
ділянкою, розташованою в АДРЕСА_1, суди
дійшли правильного висновку про
наявність у міської ради права
вимагати повернення самовільно
зайнятої земельної ділянки та
приведення її у придатний для
використання стан шляхом знесення
самочинно збудованої жилої будівлі.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

За змістом ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд
касаційної інстанції не може
встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні судів першої та
апеляційної інстанції чи відкинуті
ними, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу та про перевагу
одних доказів над іншими.

Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України
суд касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Відмовляючи ОСОБА_3 і ОСОБА_4 у
задоволенні позовів та задовольняючи
зустрічний позов, суд першої інстанції,
з висновками якого погодився суд
апеляційної інстанції, дослідивши
докази у справі, дав їм належну оцінку
і, з урахуванням встановлених обставин
справи та вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України,
обґрунтовано дійшов висновку про
відсутність правових підстав для
задоволення позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і
доведеності факту порушення прав
Судацької міської ради Автономної
Республіки Крим, а відтак - наявності
правових підстав для задоволення
зустрічного позову.

Доводи касаційної скарги не дають
підстав вважати, що при розгляді справи
судами допущено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які призвели до неправильного
вирішення спору, оскільки висновків
судів попередніх інстанцій не
спростовують і зводяться до переоцінки
доказів, їх належності та допустимості,
проте, в силу ст. 335 ЦПК України, суд
касаційної інстанції не вправі
встановлювати або вважати доведеними
обставини, що не були встановлені в
рішенні чи відкинуті ним, вирішувати
питання про достовірність або
недостовірність того чи іншого доказу,
про перевагу одних доказів над іншими.

Судами на основі об'єктивної
оцінки наданих сторонами доказів повно
встановлено фактичні обставини справи
та вірно застосовано норми
матеріального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и
л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5, який діє
в інтересах ОСОБА_4, відхилити.

Рішення Судацького міського суду
Автономної Республіки Крим від 24
квітня 2013 року та ухвалу Апеляційного
суду Автономної Республіки Крим від 24
липня 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О.С.Ткачук

Судді:
В.С.Висоцька

С.О.Карпенко

О.В.Умнова

І.М.Фаловська