Ухвала

іменем україни

7 травня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Євтушенко О.І.,
Карпенко С.О.,

Ситнік О.М.,
Юровської
Г.В.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
Приватного акціонерного товариства
«Побутсервіс» смт Козелець
Чернігівської області, третя особа -
Сонець Людмила Петрівна, про визнання
наказів незаконними, поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди,

за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду
Чернігівської області від 11 лютого 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до Приватного
акціонерного товариства «Побутсервіс»
смт Козелець Чернігівської області
(далі - ПАТ «Побутсервіс») про визнання
наказів від 26 червня 2013 року № 26 та від
27 серпня 2013 року № 36-к незаконними,
поновлення її на посаді взуттєвика ПАТ
«Побутсервіс», стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди в
розмірі 2 000 грн.

Посилалася на те, що вона з 1 березня 1984
року по 27 серпня 2013 року працювала у
відповідача на посаді взуттєвика.
Наказом від 26 червня 2013 року № 26 «Про
скорочення чисельності працівників»
проведено скорочення чисельності та
штату працівників ПАТ «Побутсервіс»
шляхом скорочення чисельності
працівників взуттєвого цеху в
кількості чотирьох осіб, зокрема
майстра взуттєвого цеху та трьох
взуттєвиків, а також звільнення
працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП
України. Наказом від 27 серпня 2013 року №
36-к ОСОБА_3 було звільнено з посади
взуттєвика взуттєвого цеху ПАТ
«Побутсервіс» на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП
України. Позивачка вважає таке
звільнення незаконним, оскільки їй не
пропонували іншу роботу, а також
вважає, що вона має переважне право на
залишення на роботі.

Рішенням Козелецького районного суду
Чернігівської області від 12 листопада
2013 року позовні вимоги задоволено.
Визнано наказ директора ПАТ
«Побутсервіс» Сонець Л.П. від 26 червня
2013 року № 26 «Про скорочення
чисельності працівників» в частині
звільнення ОСОБА_3 з посади взуттєвика
та наказ директора ПАТ «Побутсервіс»
Сонець Л.П. від 27 серпня 2013 року № 36-к
про скорочення ОСОБА_3 незаконними.
Поновлено ОСОБА_3 на посаді взуттєвика
ПАТ «Побутсервіс» з 27 серпня 2013 року.
Зобов'язано ПАТ «Побутсервіс»
нарахувати та виплатити ОСОБА_3
середній заробіток за час вимушеного
прогулу в сумі 983 грн 92 коп. Стягнуто з
ПАТ «Побутсервіс» на користь ОСОБА_3
моральну шкоду в розмірі 300 грн.
Вирішено питання розподілу судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду
Чернігівської області від 11 лютого 2014
року рішення Козелецького районного
суду Чернігівської області від 12
листопада 2013 року скасовано, ухвалено
нове рішення, яким в задоволенні
позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції та залишити в силі рішення
суду першої інстанції, мотивуючи свої
вимоги порушенням судом апеляційної
інстанції норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
таких підстав.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 з 1
березня 1984 року по 27 серпня 2013 року
працювала у відповідача на посаді
взуттєвика. Наказом від 26 червня 2013
року № 26 «Про скорочення чисельності
працівників» проведено скорочення
чисельності і штату працівників ПАТ
«Побутсервіс» шляхом скорочення
чисельності працівників взуттєвого
цеху в кількості чотирьох осіб, зокрема
майстра взуттєвого цеху та трьох
взуттєвиків, а також звільнення
працівників відповідно до п. 1 ст. 40 КЗпП
України. Наказом від 27 серпня 2013 року №
36-к ОСОБА_3 було звільнено з посади
взуттєвика взуттєвого цеху ПАТ
«Побутсервіс» на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП
України.

Так, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП
України трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
договір до закінчення строку його
чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку змін в організації
виробництва і праці, в тому числі
ліквідації, реорганізації
(банкрутства) або перепрофілювання
підприємства, установи, організації,
скорочення чисельності або штату
працівників.

Відповідно до роз'яснень п. 19 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 06
листопада 1992 року № 9 «Про практику
розгляду судами трудових спорів»,
розглядаючи трудові спори, пов'язані зі
звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП, суди
зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у
відповідача мали місце зміни в
організації виробництва і праці,
зокрема, ліквідація, реорганізація або
перепрофілювання підприємства,
установи, організації, скорочення
чисельності або штату працівників, чи
додержано власником або уповноваженим
ним органом норм законодавства, що
регулюють вивільнення працівника, які
є докази щодо змін в організації
виробництва і праці, про те, що
працівник відмовився від переведення
на іншу роботу або що власник або
уповноважений ним орган не мав
можливості перевести працівника з його
згоди на іншу роботу на тому ж
підприємстві, в установі, організації,
чи не користувався вивільнюваний
працівник переважним правом на
залишення на роботі та чи
попереджувався він за 2 місяці про
наступне вивільнення.

При реорганізації підприємства або при
його перепрофілюванні звільнення за п.
1 ст. 40 КЗпП може мати місце, якщо це
супроводжується скороченням
чисельності або штату працівників,
змінами у їх складі за посадами,
спеціальністю, кваліфікацією,
професіями.

Згідно зі ст. 42 КЗпП України при
скороченні чисельності чи штату
працівників у зв'язку зі змінами в
організації виробництва і праці
переважне право на залишення на роботі
надається працівникам з більш високою
кваліфікацією і продуктивністю праці.

Згідно зі ст. 49-2 КЗпП України про
наступне вивільнення ОСОБА_3 була
письмово повідомлена за 2 місяці, від
ознайомлення з наказом та підпису від 26
червня 2013 року вона відмовилась (а.с. 58).

Станом на 30 серпня 2013 року відповідачем
було звільнено на підставі п. 1 ст. 40
КЗпП України двох взуттєвиків, в тому
числі і позивачку.

Як вбачається з протоколу виробничої
наради від 1 серпня 2013 року у взуттєвому
цеху працювало 5 осіб: майстер цеху та 4
взуттєвики. Нарадою вирішено питання
про звільнення за скороченням
чисельності 2 працюючих взуттєвиків
(а.с. 46-48).

Відповідно до п. 6 ст. 14 Закону України
«Про зайнятість населення» взуттєвик
ОСОБА_5, який є інвалідом ІІІ групи і не
досяг пенсійного віку, має додаткові
гарантії у сприянні працевлаштуванню.
Його працевлаштування відповідає
вимогам ст. 19 Закону України «Про
основи соціальної захищеності
інвалідів України», що підтверджено
актом перевірки дотримання вимог цього
закону від 30 серпня 2013 року.

Відповідно до ст. 18 даного закону
відповідач створив спеціальне робоче
місце для працевлаштування інваліда, а
тому правильно залишив ОСОБА_5 на
роботі, оскільки він скороченню не
підлягав, тому що прийнятий на квотне
місце, як інвалід ІІІ групи.

Крім того, на день звільнення позивачки
з роботи, 27 серпня 2013 року, вакантних
посад на підприємстві не було, що
позбавило відповідача перевести
позивачку на іншу роботу на
підприємстві.

Позивачка не є членом профспілкової
організації, тому попередньої згоди
профспілкового комітету на її
звільнення відповідно до ст. 43 КЗпП
України адміністрації не потрібно.

Задовольняючі позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
ОСОБА_3 мала переважне право серед
інших взуттєвиків про залишення на
роботі відповідно до ст. 42 КЗпП України,
оскільки має ненайменший тривалий
безперервний стаж роботи на даному
підприємстві та ненайнижчий розряд та
продуктивність праці.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове про
відмову в задоволенні позовних вимог,
суд апеляційної інстанції виходив з
того, що взуттєвик ОСОБА_5, який є
інвалідом ІІІ групи і не досяг
пенсійного віку, має додаткові
гарантії у сприянні працевлаштуванню,
тому відповідач правильно залишив його
на роботі, оскільки він скороченню не
підлягав, тому що прийнятий на квотне
місце, як інвалід ІІІ групи.

Доводи касаційної скарги та зміст
оскаржуваних судових рішень не дають
підстав для висновку, що судами при
розгляді справи були допущені
порушення норм матеріального чи
процесуального права, таким чином,
колегія суддів вважає за необхідне
касаційні скарги відхилити.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 324 ЦПК
України підставами касаційного
оскарження судового рішення є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Згідно з ч. 1 ст. 335 ЦПК України під час
розгляду справи в касаційному порядку
суд перевіряє в межах касаційної
скарги правильність застосування
судом першої або апеляційної інстанції
норм матеріального чи процесуального
права і не може встановлювати або (та)
вважати доведеними обставини, що не
були встановлені в рішенні чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновків судів не спростовують.

На підставі ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо судові рішення
ухвалені з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення апеляційного
суду Чернігівської області від 11
лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий М.А. Макарчук Судді:О.І.
Євтушенко С.О. Карпенко О.М. Ситнік Г.В.
Юровська