АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Сп. № 22-ц-796/1929/2014
Головуючий у 1-ін.-
Доповідач - Слободянюк
04 березня 2014 року колегія
суддів судової палати з розгляду
цивільних справ Апеляційного суду м.
головуючого судді - Слободянюк
суддів - Лапчевської О.Ф.,
при секретарі - Мурга М.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Святошинського районного суду м. Києва
від 24 жовтня 2013 року за позовом ОСОБА_2
до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа:
приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
про визнання права власності на Ѕ
частину квартири, визнання частково
недійсним реєстраційне посвідчення,
визнання недійсним договору дарування,
В С Т А Н О В И Л А:
У червні 2013 року ОСОБА_2 звернулась в
суд з наведеним позовом, доповнивши
позовні вимоги (а.с.34-36), просила суд
визнати за нею право власності на Ѕ
частинну кв. АДРЕСА_1; визнати частково
недійсним реєстраційне свідоцтво про
право власності на квартиру від 12
грудня 2007 року, видане на ім*я ОСОБА_3;
визнати недійсним договір даруванні
від 26 квітня 2013 даної квартири,
укладений між ОСОБА_3 і ОСОБА_4
Позивачка обґрунтувала позовні
вимоги тим, що спірна квартира є
кооперативною і була придбана в період
шлюбу з ОСОБА_3 у 1976 році.
Рішенням Шевченківського районного
суду м.Києві від 24 жовтня 2012 року у
позові відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду
першої інстанції, позивачка ОСОБА_2
подала апеляційну скаргу, в якій з
посиланням на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, ставить питання
про скасування оскаржуваного рішення,
ухвалення нового рішення про
задоволення позову.

В судому засідання ОСОБА_2 та її
представник - ОСОБА_6 (а.с.125,126)
підтримали апеляційну скаргу;
представник ОСОБА_3, ОСОБА_4 - ОСОБА_7
(а.с.127,128) - скаргу не визнав.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку про відхилення
апеляційної скарги з таких підстав.

Судом першої інстанції було
встановлено, що позивачка ОСОБА_2 та
відповідач ОСОБА_3 перебували в
зареєстрованому шлюбі з 12 січня 1974 року
по 05 жовтня 1982 року (а.с. 12-13).

Під час перебування сторін в шлюбі, в 1976
році відповідач ОСОБА_3 був прийнятий в
члени кооперативу ЖБК «Залізничний-9».
06 грудня 1976 року відповідачу ОСОБА_3
видано ордер № 1444 на сім»ю із трьох
осіб з правом на отримання
кооперативної двокімнатної квартири
АДРЕСА_1 (а.с.15).

Відповідно до довідки № 12, виданої ЖБК
«Залізничний-9» 07 лютого 1992 року,
відповідач ОСОБА_3 являється власником
спірної квартири (а.с.81).

Реєстраційне посвідчення Київським
міським бюро технічної інвентаризації
права власності на об'єкти нерухомого
майна було видано ОСОБА_3 12 грудня 2007
року (а.с.82).

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 28 жовтня 2011 року у
справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, 3-я
особа: ЖБК «Залізничний-9» про визнання
права власності на 23 частини квартири
та визнання недійсним реєстраційного
посвідчення в задоволенні позову було
відмовлено. Дане рішення залишено без
змін ухвалами Апеляційного суду
м.Києва від 07 лютого 2012 року та Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 26 вересня 2012 року (а.с. 48-53).

Як вбачається з позовної заяви,
позивач фактично ставить ті ж самі
питання, що були вирішені по іншій
справі, за результатами розгляду якої
було прийнято рішення Шевченківським
районним судом м. Києва від 28 жовтня 2011
року про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 319 ЦК
України власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону.

Набувши право власності на спірну
квартиру на підставі довідки, виданої
ЖБК «Залізничний-9» від 07 лютого 1992 року
№ 12; реєстраційного посвідчення,
виданого Київським міським бюро
технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на об'єкти
нерухомого майна 12 грудня 2007 року, 26
квітня 2013 року ОСОБА_3 безоплатно
передав у власність вищевказане
нерухоме майно відповідачці ОСОБА_4 на
підставі договору дарування квартири,
посвідченого приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 (а.с. 14).

Позивач просила визнати даний договір
дарування недійсним на підставі ст. 369
ЦК України.

Відповідно до ч. 4 с т. 369 ЦК України
правочин щодо розпорядження спільним
майном, вчинений одним із
співвласників, може бути визнаний
судом недійсним за позовом іншого
співвласника у разі відсутності у
співвласника, який вчинив правочин,
необхідних повноважень.

Позивач вважає, що відповідно до ч. 1 ст.
68 СК України розірвання шлюбу не
припиняє права спільної сумісної
власності на майно, набуте за час шлюбу,
а тому, оскільки квартира придбана в
період шлюбу, позивач вважає, що спірна
квартира є спільною сумісною
власністю, а отже, вчиняючи правочин
щодо укладання договору дарування,
відповідач ОСОБА_3 повинен був отримати
на це згоду від позивача.

Як вже зазначалося вище, шлюб між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був розірваний 05
жовтня 1982 року.

Оскільки шлюб було розірвано в 1982
році, спірні правовідносини, які
виникли між колишнім подружжям
регулюються нормами Кодексу про шлюб
та сім»ю України від 20 червня 1969 року,
оскільки діючий Сімейний кодекс набрав
чинності 01 січня 2004 року.

Відповідно до ст. 9 КпШС України на
вимоги, що випливають із шлюбних та
сімейних відносин, позовна давність не
поширюється, за винятком випадків, коли
строк для захисту порушеного права
встановлено законодавством України.

Статтею 10 КпШС України визначено, що у
випадках, передбачених статтею 9 цього
Кодексу, позовна давність
застосовується судом відповідно до
цивільного законодавства, якщо інше не
встановлено законом.

Відповідач у запереченнях до
позову щодо визнання за позивачкою Ѕ
частина спірної квартири та визнання
недійсним реєстраційного посвідчення
просив суд застосувати строк позовної
давності (а.с.84,85).

Відповідно до ст. 71 ЦК України (1963 року)
загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено
(позовна давність), встановлюється три
роки.

Крім того, нормою ст. 72 Сімейного
кодексу України також встановлено, що
до вимоги про поділ майна, заявленої
після розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки.

Позивач після розірвання шлюбу не
скористалася своїм правом звернутися
до суду з позовом про поділ спільного
майна подружжя.

Таким чином, відповідач ОСОБА_3, який
набув право власності на квартиру на
підставі довідки, виданої ЖБК
«Залізничний-9» від 07 лютого 1992 року №
12, тобто після розірвання шлюбу, мав всі
правові підстави для укладання
оспорюваного договору дарування без
згоди позивача ОСОБА_2

Відповідно до ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Відповідно до положення ч.3 ст.61 ЦПК
України обставини, встановлені судовим
рішення у цивільній справі, що набрали
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Зазначеним вище рішенням
Шевченківського районного суду від 28
жовтня 2011 року була встановлено, що
позивачка ОСОБА_2 після розірвання
шлюбу з відповідачем не була членом
кооперативу.

Позивачка оспорює договір
дарування спірної квартири, не будучи
стороною у договорі.

Враховуючи наведене, колегія суддів
дійшла висновку про відхилення
апеляційної скарги, залишення без змін
оскаржуваного рішення суду першої
інстанції, ухваленого з дотриманням
норм матеріального і процесуального
права. Доводи апеляційної скарги
стосовного того, між сторонами судами
розглядались з приводу розподілу майна
подружжя; виділу жилого приміщення в
натурі правильність висновку суду
першої інстанції не спростовують і не
впливають.

Керуючись ст..ст.303,307,308, 313 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 24 жовтня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справи протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: