Справа № 536/2905/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2014 року Кременчуцький
районний суд Полтавської області в
складі: головуючого - судді Клименко
С.М.

за участю секретаря Олефір А.О.

позивача ОСОБА_1 та його представника
адвоката ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в залі
судових засідань в місті Кременчуці
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
визнання договору позики фіктивним,
розписки безгрошовою

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 14 листопада 2013 року
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3
про визнання договору позики
фіктивним, розписки безгрошовою
посилаючись, що 22 жовтня 1988 року він
написав розписку своєму брату
відповідачу ОСОБА_3, що нібито позичив у
нього кошти в сумі 1175 руб., які
зобов'язувався повернути після
продажу будинку. Оскільки при
написанні зазначеної розписки
передачі грошей не було, вважає
договір позики фіктивним, вчиненим без
наміру створення правових наслідків,
для виду, заздалегідь знаючи, що він не
буде виконаний, а розписку
безгрошовою. Зазначений у розписці
будинок АДРЕСА_1 купила їх мати ОСОБА_4,
яка оформила його на нього, в якому він
мешкає зі своєю родиною до
теперішнього часу і мати з ними
проживала до смерті. Наміру продавати
будинок він не мав, але відповідач
разом з іншим їх братом ОСОБА_5 вимагали
від нього продати його і розділити
кошти, і розписку він написав під
тиском, шляхом обману та під диктовку
відповідача, без свідка вказаного в
розписці ОСОБА_6 та без передачі
коштів. Щодо суми зазначеної в
розписці 1175 руб., то відповідач отримав
ці гроші від матері, під час розподілу
коштів між ним, його братами та
сестрами, що підтверджується
розпискою з розрахунками від 22 жовтня
1988 року, де зазначено, що з приводу
розподілу грошей претензій відповідач
не має.

Просив суд визнати договір позики
від 22 жовтня 1988 року укладений між ним
та відповідачем фіктивним, а розписку
безгрошовою.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
позов підтримав та просив
задовольнити, про обставини та
підстави якого пояснив так, як це
викладено в заяві, стверджуючи, що
розписка була написана ним на вимогу
відповідача, який завів його в оману,
говорив, що він йому винен гроші, як і
інші його брати і сестра, показував їх
розписки, і він йому повірив, але
передачі грошей не було, не
заперечував, що розписку підписував їх
брат ОСОБА_6, але пізніше, ніж там
вказано та уточнив, що розписка була в
нього, зберігалась в будинку за місцем
його проживання, а відповідач її в
нього викрав.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому
засіданні позов не визнав та в його
задоволенні просив відмовити і
пояснив, що приблизно за тиждень до 22
жовтня 1988 року до нього звернувся
позивач, його брат, з проханням
позичити гроші в сумі 1175 руб., бо він був
комусь винен. В нього не було такої суми
грошей, тому він позичив частину у
знайомих і 22 жовтня 1988 році в кімнаті в
будинку АДРЕСА_1 передав їх в
присутності їх брата ОСОБА_6 позивачу,
а він передав йому в руки написану
власноручно та підписану їх братом
ОСОБА_6 розписку. Гроші він йому не
віддав, і він вже не мав наміру в нього
їх требувати поки той не став серед
родичів і знайомих розповсюджувати
наклеп на нього, що він винен йому
гроші. Просив в задоволенні позову
відмовити.

Заслухавши пояснення позивача та
його уповноваженого представника,
відповідача, свідків, дослідивши
подані сторонами документи, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні
обставини справи, на яких ґрунтуються
позовні вимоги, об'єктивно оцінивши
докази, які мають значення для розгляду
справи і вирішення спору по суті, суд
встановив такі фактичні обставини та
відповідні їм правовідносини.

Кожна особа, як слідує зі змісту
ст.3 ЦПК України, має право в порядку,
встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини на які вона посилається як на
підставу своїх вимог або заперечень.

В відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК
України суд розглядає спір в межах
заявлених вимог.

Суд вважає, що між сторонами
виникли правовідносини, що
випливають з цивільного права,
пов'язані з укладенням договору позики,
зокрема визнання його фіктивним та
безгрошовим, що регулюються
відповідними статтями Цивільного
Кодексу України 1963 року, діючого на час
виникнення спірних правовідносин та
діючим Цивільним Кодексом України.

Відповідно до вимог ст. 374 ЦК
України 1963 року за договором позики
одна сторона (позикодавець) передає
другій стороні (позичальникові) у
власність (в оперативне управління)
гроші або речі, визначені родовими
ознаками, а позичальник зобов'язується
повернути позикодавцеві таку ж суму
грошей або рівну кількість речей того ж
роду і якості. Договір позики
вважається укладеним у момент передачі
грошей або речей.

Статтею 376 ЦК України 1963 року
передбачено, що позичальник вправі
заперечувати договір позики за його
безгрошовістю, доводячи, що гроші або
речі в дійсності зовсім не одержані
ним від позикодавця або одержані у
меншій кількості, ніж зазначено в
договорі.

Згідно зі ст.234 ЦК України 2004 року
фіктивним є правочин, який вчинено без
наміру створення правових наслідків.

Відповідно до статей 203, 204 ЦК
України 2004 року підстави і наслідки
недійсності правочину можуть бути
передбачені винятково законами.

Із аналізу зазначених правових
норм слідує, що фіктивний правочин не
відповідає загальним підставам
дійсності правочинів, зазначеним в ч.5
ст.203 ЦК, оскільки не спрямований на
реальне настання правових наслідків
зумовлених ним, що сторони, укладаючи
фіктивний правочин знають заздалегідь,
що він не буде виконаний, і що зазначена
ознака фіктивності повинна бути
властива діям обох сторін правочину,
що, якщо одна сторона діяла лише про
людське око, а інша - намагалася досягти
правового результату, то такий
правочин не може бути визнаний
фіктивним.

Судом встановлено, що сторони 22 жовтня
1988 року уклали договір позики
грошових коштів, згідно умов якого
позивач передав відповідачу кошти в
сумі 1 175 руб. СРСР, а відповідач їх
отримав та зобов'язувався повернути
після продажу будинку, що
підтверджується розпискою.

Отже, позивач вимагаючи визнання
правочину фіктивним не довів, що
учасники правочину, не мали наміру
створити правові наслідки на момент
вчинення правочину.

При цьому суд враховує, що саме по
собі невиконання сторонами правочину
не означає, що укладено фіктивний
правочин.

Також, всупереч вимогам ст.60 ЦПК
України, що кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, позивач доказів
безгрошовості договору позики не
надав.

Свідок ОСОБА_7 в судовому
засіданні пояснив, що в 90-х роках
просив в позивача, з яким спілкується з
1987 року, гроші в борг в сумі 1500 руб., але
той йому відмовив, говорив, що
розрахувався з боргами, тепер
батьківський будинок його, показував
розписки, але в їх зміст він не вникав,
що не підтверджує і не спростовує
обставин та підстав заявлених позовних
вимог.

Допитаний в судовому засіданні
свідок ОСОБА_6 пояснив, що він
підписував спірну розписку
власноручно, але тільки не 22 жовтня 1988
року, як там зазначено, а пізніше, коли
приїхав до матері у відпустку, коли
точно не пам'ятає, в присутності обох
сторін на прохання ОСОБА_3, передачі
грошей не було, суму зазначену в
розписці пам'ятає 1175 руб., до показань
якого суд відноситься критично,
оскільки він перебуває з відповідачем,
який є його братом в неприязних
стосунках та стверджував неодноразове,
що пройшло багато часу і він вже нічого
не пам'ятає.

Іншого в судовому засіданні не
встановлено.

З огляду на викладене суд приходить
до висновку про безпідставність
заявлених позовних вимог, доказів в
підтвердження яких в судовому
засіданні не встановлено, тому залишає
їх без задоволення.

Керуючись ст.ст.10,11,60,209,214-216,218 ЦПК
України, суд

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_3 про
визнання договору позики фіктивним,
розписки безгрошовою відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Полтавської області
на протязі 10 днів з дня після його
проголошення всіма учасниками процесу
через Кременчуцький районний суд.

Суддя
С. М. Клименко