У Х В А Л А

Іменем України

15 січня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Закарпатської області в складі :

головуючої : Готри Т.Ю.,

суддів : Боднар О.В., Джуги С.Д.,

при секретарі : Свіді Г.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
представника відповідачів ОСОБА_1 на
рішення Мукачівського міськрайонного
суду від 19 вересня 2013 року в справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, 3-ї
особи реєстраційної служби
Мукачівського міськрайонного
управління юстиції про визнання
недійсним державного акту на право
приватної власності на земельну
ділянку, скасування державної
реєстрації, визнання недійсним
договору дарування земельної ділянки,

в с т а н о в и л а :

Представник відповідачів ОСОБА_1
подала апеляційну скаргу на рішення
Мукачівського міськрайонного суду від
19 вересня 2013 року, яким позов ОСОБА_2
задоволено частково.

Визнано недійсним державний акт на
право власності на земельну ділянку
серії ЯЕ №460521, виданий 19.11.2008 року
Мукачівською міською радою на земельну
ділянку площею 0,0967 га., для
обслуговування житлового будинку по
АДРЕСА_1. Визнано недійсним договір
дарування земельної ділянки від 21.03.2012
року, посвідчений приватним нотаріусом
Мукачівського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, зареєстрованого під
№1470, за яким ОСОБА_3 подарувала, а
ОСОБА_4 отримала в дар 59/100 частин
вказаної земельної ділянки. У
задоволенні решти позовних вимог -
відмовлено.

У апеляційній скарзі просить скасувати
зазначене рішення, як незаконне та
необґрунтоване, і ухвалити нове
рішення, яким провадження у справі в
частині позовної вимоги про визнання
недійсним державного акту на право
власності на земельну ділянку закрити,
а у решті вимог відмовити.

У судовому засіданні позивачка ОСОБА_2
апеляційну скаргу не визнала, просила
таку відхилити, а рішення суду залишити
без змін.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх
представник ОСОБА_1 у судове засідання
не з»явилися, хоча про час і місце
розгляду справи були повідомлені
належним чином, а тому їх неявка згідно
ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає
розглядові справи.

У судовому засіданні 06.12.2013 року
представник відповідачів ОСОБА_1
апеляційну скаргу підтримала, просила
її задовольнити.

Заслухавши доповідача, пояснення
позивачки, перевіривши доводи
апеляційної скарги та матеріали
справи, колегія суддів вважає, що
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
рішенням Мукачівської міської ради 38
сесії 4-го скликання від 17 січня 2005 року
передано безкоштовно у приватну
власність ОСОБА_6 і ОСОБА_2 земельну
ділянку площею 0,0996 га. по АДРЕСА_1, для
будівництва і обслуговування
житлового будинку (а.с.5).

Рішенням Мукачівського міськрайонного
суду від 18 грудня 2007 року, що набрало
законної сили і є чинним, визнано за
померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 право
власності на 0,04835 га. земельної ділянки
по АДРЕСА_1, а також за ОСОБА_2 визнано
право власності на 0,04835 га. земельної
ділянки по АДРЕСА_1 (а.с.6).

Однак, рішенням Мукачівського
міськрайонного суду від 05 травня 2008
року виділено частки у спільній
власності на земельну ділянку
загальною площею 0,0967 га., яка
розташована у АДРЕСА_1, де частка ОСОБА_6
складає 0,0571 га., а частка ОСОБА_2 складає
0,0396 га.. Визнано за ОСОБА_3 право
приватної власності на земельну
ділянку в розмірі 0,0571 га. в АДРЕСА_1
(а.с.7-8).

На підставі зазначеного рішення суду
ОСОБА_3 19.11.2008 року Мукачівською міською
радою був виданий державний акт на
право власності на земельну ділянку
площею 0,0967 га., яка розташована по
АДРЕСА_1, цільове призначення якої для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, в якому
співвласниками цієї земельної ділянки
зазначено ОСОБА_3 у розмірі 59/100 частин
та ОСОБА_2 у розмірі 41/100 частин (а.с.13).

Ухвалою Мукачівського міськрайонного
суду від 15 липня 2011 року рішення
Мукачівського міськрайонного суду від
05 травня 2008 року, на підставі якого
ОСОБА_3 був виданий спірний державний
акт, - скасовано (а.с.17).

Ухвалою Мукачівського міськрайонного
суду від 14 листопада 2011 року, що набрала
законної сили, позовну заяву ОСОБА_3 до
Мукачівського міського відділу
земельних ресурсів, 3-ї особи ОСОБА_2 про
визнання (виділ) часток у спільній
сумісній власності - залишено без
розгляду (а.с.16).

Отже, виходячи з того, що державний акт
на право власності на земельну ділянку
від 19.11.2008 року, а саме 59/100 частин
земельної ділянки в АДРЕСА_1,
відповідачці ОСОБА_3 був виданий на
підставі рішення Мукачівського
міськрайонного суду від 05 травня 2008
року, яке скасовано, а рішення
Мукачівського міськрайонного суду від
18 грудня 2007 року, яким за ОСОБА_2 визнано
право власності на 0,04835 га. земельної
ділянки по АДРЕСА_1 - є чинним і не
виконаним, що вказує на порушення
земельних прав позивачки щодо
оформлення нею права власності на
земельну ділянку площею 0,04835 га., та з
урахуванням того, що спірний державний
акт на право власності на земельну
ділянку тільки посвідчує право
власності, яке у ОСОБА_3 і ОСОБА_2
виникло на підставі рішення суду, яке
скасовано, тому суд першої інстанції
дійшов правильного висновку про
визнання недійсним зазначеного
державного акту на підставі положень
ст.152, ч.1 ст.155 ЗК України та ст.21 ЦК
України.

Посилання представника відповідачів
ОСОБА_1 у апеляційній скарзі на те, що
чинним законодавством, зокрема ст.16 ЦК
України та ст.152 ЗК України, не
передбачено такого способу захисту, як
визнання державного акта на право
власності недійсним, у зв'язку з чим
вважає, що рішення суду першої
інстанції в частині визнання недійсним
державного акта на право власності на
земельну ділянку підлягає скасуванню
із закриттям провадження у справі в цій
частині, не заслуговують на увагу з
огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.
Частиною другою цієї статті визначено
перелік основних способів захисту
цивільних прав і інтересів, серед яких
припинення правовідношення та
визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Згідно з ч.3 ст.152 ЗК України (у редакції,
яка була чинною на час виникнення
спірних правовідносин) захист прав
громадян та юридичних осіб на земельні
ділянки здійснюється шляхом : визнання
прав; відновлення стану земельної
ділянки, який існував до порушення
прав, і запобігання вчиненню дій, що
порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; визнання
угоди недійсною; визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в абзаці другому пункту 2
постанови від 16 квітня 2004 року №7 «Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ», виходячи з положень
статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87-90,
97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212
ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України,
статті 15 ЦПК України, статті 12
Господарського процесуального кодексу
України судам підвідомчі (підсудні)
справи за заявами, зокрема, з приводу
володіння, користування, розпорядження
земельними ділянками, що перебувають у
власності громадян чи юридичних осіб, і
визнання недійсними державних актів
про право власності та право
постійного користування земельними
ділянками.

Отже, державні акти на право власності
на земельні ділянки є документами, що
посвідчують право власності й
видаються на підставі рішень органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування в межах їх повноважень.
У справах, пов'язаних із правом
власності на земельні ділянки,
недійсними можуть визнаватися як
зазначені рішення, на підставі яких
видано відповідні державні акти, так і
самі акти на право власності на
земельні ділянки. Визнання недійсними
державних актів на право власності
вважається законним, належним та
окремим способом поновлення порушених
прав у судовому порядку.

Відповідні позиції викладені і у
постанові Верховного Суду України від
22 травня 2013 року в справі №6-33цс13, які
відповідно до ст.360-7 ЦПК України, - є
обов'язковими для всіх судів України.

Також судом першої інстанції
встановлено, що відповідачка ОСОБА_3,
згідно нотаріально посвідченого
договору дарування 59/100 частин
земельної ділянки від 21.03.2012 року,
подарувала, а ОСОБА_4 прийняла в дар
належні дарувальнику на праві
приватної власності 59/100 частин із
земельної ділянки площею 967 кв.м., що
знаходиться по АДРЕСА_1 (а.с.43-44).

Вказаний договір дарування
відповідачкою ОСОБА_3 був укладений
після скасування рішення
Мукачівського міськрайонного суду від
05 травня 2008 року, на підставі якого у
неї виникло право приватної власності
на земельну ділянку в розмірі 0,0571 га. в
АДРЕСА_1, і було видано державний акт на
право власності на земельну ділянку.

Відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Підставою недійсності правочину,
згідно ст.215 ЦК України, є недодержання
в момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспрюваний правочин).

Оскільки суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про визнання
недійсним державного акту на право
власності на земельну ділянку від
19.11.2008 року, на підставі якого
відповідачка ОСОБА_3, як власник
земельної ділянки, подарувала, а ОСОБА_4
прийняла в дар 59/100 частин із земельної
ділянки площею 967 кв.м., що знаходиться в
АДРЕСА_1, тому суд першої інстанції
правильно дійшов висновку про визнання
спірного договору дарування недійсним.

Щодо строку позовної давності, який
відповідно до ст.257 ЦК України
встановлено тривалістю у три роки, то
такий позивачкою ОСОБА_2 не пропущений,
оскільки про порушення свого права на
земельну ділянку вона дізналася у
липні 2011 року, коли ухвалою
Мукачівського міськрайонного суду від
15 липня 2011 року було скасовано рішення
Мукачівського міськрайонного суду від
05 травня 2008 року, на підставі якого
ОСОБА_3 було видано спірний державний
акт на право власності на земельну
ділянку, а до суду з позовом вона
звернулася у квітні 2013 року, тобто в
межах трирічного строку позовної
давності. Оскільки на час виготовлення
спірного державного акту рішення
Мукачівського міськрайонного суду від
05 травня 2008 року було чинним, тому
підстав для звернення до суду у ОСОБА_2
не існувало, так як формально її права
порушені не були.

Посилання у апеляційній скарзі на те,
що при оформленні права власності на
спірну земельну ділянку та при
оформленні договору дарування
земельної ділянки між відповідачами,
майнове право позивача порушено не
було, так як позивачці, як співвласнику
41/100 частин будинку АДРЕСА_1, належить
41/100 частин земельної ділянки за цією
адресою, що узгоджується з положеннями
ст.120 ЗК України, не заслуговують на
увагу, оскільки в даному випадку
положення ст.120 ЗК України застосуванню
не підлягають, так як в матеріалах
справи міститься рішення
Мукачівського міськрайонного суду від
18 грудня 2007 року, що набрало законної
сили, і підлягає обов'язковому
виконанню.

З огляду на наведене, колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції у відповідності до ст.308 ЦПК
України підлягає залишенню без зміни, а
апеляційна скарга представника
відповідачів відхиленню, оскільки
рішення судом першої інстанції
постановлено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст.307, 308, 313, 315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника
відповідачів ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Мукачівського міськрайонного
суду від 19 вересня 2013 - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ на протязі двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили
шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуюча :

Судді :