УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Мазур Л.М., Маляренка А.В.,
Нагорняка В.А.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
Комунального підприємства
«Черкасиелектротранс» Черкаської
міської ради, треті особи: Черкаська
міська рада, Територіальна державна
інспекція з питань праці у Черкаській
області, Профспілковий комітет
Комунального підприємства
«Черкасиелектротранс» Черкаської
міської ради, про поновлення на роботі,
стягнення заробітної плати за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 27 грудня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Черкаської
області від 10 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду із позовом до Комунального
підприємства «Черкасиелектротранс»
Черкаської міської ради (далі - КП
«Черкасиелектротранс» Черкаської
міської ради), в якому просила:

- скасувати наказ від 01 липня 2013 року №
211-к в.о. директора Кучера П.С.
про звільнення її з посади начальника
служби енергогосподарства у зв'язку із
скороченням штату працівників;

- поновити її на роботі в КП
«Черкасиелектротранс» Черкаської
міської ради на посаді начальника
служби енергогосподарства;

- стягнути з відповідача на її користь
середній заробіток за час вимушеного
прогулу;

- стягнути з відповідача на її користь
моральну шкоду у розмірі 5 000 грн.

На обґрунтування позовних вимог
посилалась на те, що з 1969 року працювала
у відповідача на різних посадах, а з
квітня 2012 року на посаді начальника
служби енергопостачання.

Вказала, що на підставі наказу від 01
липня 2013 року № 211-к її було звільнено
із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40
КЗпП України у зв'язку з скороченням
штату працівників.

Позивачка вважає своє звільнення
незаконним, оскільки про проведення
скорочення посади та про звільнення її
із займаної посади було відомо, проте
не було своєчасно ознайомлено із
наказом, який безпосередньо стосується
її, що позбавило її права на його
своєчасне оскарження, а також вказала,
що профспілковий комітет згоди на її
звільнення не надавав.

Посилаючись на викладене просила
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

Рішенням Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 27 грудня 2013 року у
задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Черкаської
області від 10 лютого 2014 року апеляційну
скаргу ОСОБА_4 відхилено, рішення
Придніпровського районного суду м.
Черкаси від 27 грудня 2013 року залишено
без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, мотивуючи
свої доводи порушенням судами першої
та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення судів першої
та апеляційної інстанцій і передати
справу на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги,
заперечення ПФКП
«Черкасиелектротранс» на касаційну
скаргу, який просить справу направити
на новий розгляд, та заперечення КП
«Черкасиелектротранс» Черкаської
міської ради на касаційну скаргу, яке
вважає законним ухвалене рішення,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає відхиленню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Суди попередніх інстанцій, ухвалюючи
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог, дослідивши докази у
справі й давши їм належну оцінку,
керувалися положеннями п. 1 ч. 1 ст. 40, ст.
ст. 43, 49-2, 49-4, 232, 235, 237-1, 238 КЗпП України,
ст. ст. 64, 65 ГК України, Законом України
«Про професійні спілки, їх права та
гарантії діяльності», врахувавши
роз'яснення, викладені у постанові
Пленуму Верховного Суду України від
06 листопада 1992 року № 9 «Про
практику розгляду судами трудових
спорів», правильно виходили з того, що
звільнення ОСОБА_4 проведено без
порушення порядку вивільнення
працівників та з урахуванням рішення
виборної первинної профспілкової
організації, яке не має обґрунтування
відмови у наданні згоди підприємству у
звільненні працівника та за
відсутністю посилань на порушення
адміністрацією норм трудового
законодавства при звільненні ОСОБА_4,
яка до того ж відмовилася від вакантних
посад.

Докази та обставини, на які посилається
заявник в касаційній скарзі, були
предметом дослідження судами першої та
апеляційної інстанцій та додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні та
встановленні судами попередніх
інстанцій були дотримані норми
матеріального та процесуального права.

Доводи, наведені в касаційній скарзі,
фактично зводяться до переоцінки
доказів та незгоди заявника з
висновками судів попередніх інстанцій
щодо їх оцінки та не спростовують
висновків судів попередніх інстанцій,
обґрунтовано викладених в
мотивувальній частині оскаржуваних
рішень.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 27 грудня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Черкаської
області від 10 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Л.М. Мазур А.В. Маляренко В.А. Нагорняк