Справа № 346/6782/13-ц
Провадження № 22-ц/779/353/2014
Головуючий у 1 інстанції Калинюк О.П.
Суддя-доповідач Девляшевський В.А.
06 березня 2014 року
Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
Девляшевського В.А.,
суддів:
Меленко О.Є., Фединяка В.Д.,
апелянта ОСОБА_2 та її представника -
ОСОБА_3, прокурора - Савчук Л.Є.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні питання ухвалення
додаткового рішення по справі за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Коломийського міськрайонного суду від
17 грудня 2013 року, -
в с т а н о в и л а :
Рішенням Коломийського міськрайонного
суду від 17 грудня 2013 року позов ОСОБА_4
до ОСОБА_2 про виселення з житлового
будинку без надання іншого житлового
приміщення задоволено. Постановлено
виселити ОСОБА_2 із житлового будинку
по АДРЕСА_1 без надання іншого жилого
приміщення. Цим же рішенням відмовлено
в задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 в своїх інтересах та інтересах
неповнолітнього сина ОСОБА_5 до ОСОБА_4
про визнання права реєстрації за
місцем проживання, права користування
житловим будинком та зобов'язання не
чинити перешкод в реєстрації місця
проживання та в проживанні.

Рішенням Апеляційного суду
Івано-Франківської області від 04
лютого 2014 року скасовано рішення
Коломийського міськрайонного суду від
17 грудня 2013 року та ухвалено нове
рішення, яким в задоволенні позову
ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про виселення з
житлового будинку без надання іншого
жилого приміщення відмовлено.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 220 ЦПК України
суд, що ухвалив рішення, може за заявою
осіб, які беруть участь у справі, чи з
власної ініціативи ухвалити додаткове
рішення, якщо стосовно якої-небудь
позовної вимоги, з приводу якої сторони
подавали докази і давали пояснення, не
ухвалено рішення.

ОСОБА_4 в засідання апеляційного суду 06
березня 2014 року не з'явилась з
невідомих причин, хоч судове
повідомлення їй вручено завчасно. Отже,
є правові підстави для розгляду справи
у її відсутності.

ОСОБА_2 та її представник зустрічні
позовні вимоги підтримали у повному
об'ємі.

Прокурор вимоги ОСОБА_2 підтримав
частково, вважаючи, що право на
реєстрацію у спірному жилому будинку
позивачка може реалізувати у
встановленому законом порядку у
випадку визнання за нею права
користування будинком.

Судом апеляційної інстанції
встановлено, що при розгляді
апеляційної скарги ОСОБА_2 не було
вирішено питання її зустрічних
позовних вимог про визнання права
реєстрації за місцем проживання, права
користування житловим будинком та
усунення перешкод в користуванні
житлом. Щодо цих вимог сторони подавали
докази і давали пояснення. Таким чином,
колегія суддів приходить до висновку
про необхідність ухвалення
додаткового рішення стосовно
зустрічного позову ОСОБА_2

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени
сім'ї власника будинку, в тому числі й
колишні, користуються жилим
приміщенням нарівні з власником.

З матеріалів справи, з пояснень сторін
вбачається і апеляційним судом
встановлено, що ОСОБА_4 після одруження
сина у 1999 році дала згоду на постійне
вселення невістки в якості члена її
сім'ї у спірний будинок, будучи
спадкоємцем і власником цього будинку.
Отже, апелянт ОСОБА_2 у встановленому
законом порядку набула право
постійного користування названим
жилим будинком, і таке право за нею
зберігається й після смерті чоловіка.
Таким чином, вона вправі продовжувати
проживати з неповнолітнім сином у
спірному будинку. Їх право
користування врегульовано житловим
законодавством, зокрема ч.3 ст.9 ЖК
України, згідно з якою ніхто не може
бути виселений із займаного жилого
приміщення або обмежений у праві
користування ним інакше як з підстав і
в порядку, передбачених законом.

З доданих до справи матеріалів
перевірок заяв органом внутрішніх
справ, пояснень сторін, вбачається, що
ОСОБА_4 заперечує право користування
бувшої невістки будинком, влаштовує з
цього приводу сварки та чинить
перешкоди в користуванні будинком і
господарськими спорудами. Виходячи із
вище наведеного, колегія суддів вважає,
що вимоги ОСОБА_2 про визнання права
користування спірним будинком і
усунення перешкод у його користуванні
ґрунтуються на нормах чинного
законодавства, є доведеними
об'єктивними доказами, а тому вони
підлягають до задоволення.

Що стосується позовної вимоги про
визнання за ОСОБА_2 та її сином права на
реєстрацію за місцем проживання, то
слід зазначити наступне.

Як вбачається із матеріалів справи,
ОСОБА_2 зареєстрована за адресою
АДРЕСА_2 (зворот а.с.42), однак в даному
будинку остання з 1999 року не проживає і
користуватись в даний час не може,
оскільки він знищений, що
підтверджується актом Спаської
сільської ради від 14.11.2013 року.

Згідно ст. ст. 6, 7 ЗУ «Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні» в редакції від
11.12.2003 року громадянин України
зобов'язаний протягом 10 днів після
прибуття до нового місця проживання
зареєструвати місце проживання. Отже,
реєстрація місця проживання є не
тільки правом громадянина, а й
обов'язком. Однак, реєстрація місця
проживання здійснюється в порядку,
визначеному ст. ст. 6, 7 згаданого закону,
а не шляхом визнання такого права у
судовому порядку. Тому позовна вимога
ОСОБА_2 про визнання права на
реєстрацію місця проживання її та
неповнолітньої дитини до задоволення
не підлягає.

На підставі наведеного та керуючись ст.
ст. 218; 220; 307; 309; 313; 314; 319; 324; 325 ЦПК України,
колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Зустрічний позов ОСОБА_2 задовольнити
частково. Визнати за ОСОБА_2 право
користування житловим будинком
АДРЕСА_1 Зобов'язати ОСОБА_4 не чинити
перешкод ОСОБА_2 у користуванні
будинком АДРЕСА_1

В решті позовних вимог ОСОБА_2
відмовити.

Додаткове рішення набирає законної
сили після його проголошення, однак
може бути оскаржене в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ на протязі двадцяти днів після
набрання ним законної сили.

Головуючий
В.А. Девляшевський

Судді:
О.Є. Меленко

В.Д. Фединяк