У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2014 року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Ситнік О.М., Євграфової Є.П.,
Журавель В.І.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
Комунального підприємства Лисичанська
житлово-комунальна контора № 5,
Лисичанської міської ради про визнання
права на житло, за касаційною скаргою
представника ОСОБА_4 - ОСОБА_5 на рішення
Лисичанського міського суду
Луганської області від 23 грудня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Луганської
області від 13 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом, у якому зазначав, що 20
січня 1981 року він отримав квартиру
АДРЕСА_1 області на підставі ордеру,
виданого виконкомом Лисичанської
міської ради Луганської області на
чотирьох осіб. Станом на 01 січня 2007 року
у квартирі проживали і були
зареєстровані позивач, його дружина та
донька ОСОБА_6

У 2007 році ОСОБА_4 отримав спадщину у
вигляді Ѕ частини будинку по АДРЕСА_2,
який сім'я використовувала у якості
дачі влітку. У зв'язку із тим, що в
будинку ніхто не був зареєстрований,
позивач знявся з реєстрації у квартирі
АДРЕСА_1, та зареєструвався у будинку,
при цьому продовжував проживати у
квартирі разом з дружиною та дочкою. У
зв'язку з тяжкою хворобою померли його
дружина та донька, тому квартиру
приватизувати не встигли.

Просив суд визнати за ним право на
квартиру АДРЕСА_1 області та
зобов'язати відповідача укласти з ним
договір найму житлового приміщення у
спірній квартирі.

Рішенням Лисичанського міського суду
Луганської області від 23
грудня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Луганської
області від 13 лютого 2014 року, у
задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4
- ОСОБА_5, посилаючись на порушення
судами норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення суду першої
інстанції, ухвалу суду апеляційної
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким позов задовольнити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга не може бути
задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи у касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Встановлено, що згідно з ордером на
житлове приміщення від 20 січня 1981 року
№ 57, виданого на підставі рішення
виконкому міської ради народних
депутатів м. Лисичанська від 13 січня 1981
року № 38,

ОСОБА_4 надано право на заняття
житлового приміщення - квартири
АДРЕСА_1 житловою площею 38,06 кв. м, що
складається із трьох житлових кімнат.
Відповідно до ордеру, сім'я складалася
з чотирьох осіб: ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9 (а.с. 15).

Станом на 01 січня 2007 року у квартирі
АДРЕСА_1 були зареєстровані ОСОБА_4,
ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року,
та ОСОБА_6, яка померла у
ІНФОРМАЦІЯ_2 року (а.с. 9).

ОСОБА_4 знятий з реєстраційного обліку
за зазначеною адресою з 02 лютого 2007
року та зареєстрований у будинку по
АДРЕСА_2, право власності на Ѕ частини
якого позивач набув у порядку
спадкування у 2003 році (а.с. 10, 12).

Згідно з листом Лисичанського КП
«Паспортна служба»

від 02 липня 2013 року № 3134 у спірній
квартирі ніхто не зареєстрований (а.с.
34).

У п. 11 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 12 квітня 1985 року «Про
деякі питання, що виникли у практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» роз'яснено, що відповідно до
ст. 107 ЖК України наймач або член його
сім'ї, який вибув на інше постійне місце
проживання, втрачає право користування
жилим приміщенням з дня вибуття,
незалежно від пред'явлення позову про
це. На ствердження вибуття суд може
брати до уваги будь-які фактичні дані,
які свідчать про обрання стороною
іншого постійного місця проживання
(повідомлення про це у листах, розписка,
переадресовка кореспонденції,
утворення сім'ї в іншому місці,
перевезення майна в інше жиле
приміщення, виїзд в інший населений
пункт, укладення трудового договору на
невизначений строк тощо).

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_4, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився й
апеляційний суд, правильно зазначив, що
позивачем не доведений факт, що він
постійно проживав у квартирі АДРЕСА_1,
як член однієї сім'ї тривалий час, а
також, що вищевказана квартира була
єдиним місцем проживання позивача.
Позивач зберігає за собою право
власності на інше житлове приміщення,
тобто він забезпечений житловою
площею.

Доводи касаційної скарги на
правильність висновків суду не
впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу,
якщо визнає, що рішення ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Судами першої та апеляційної інстанції
при розгляді справи дотримано вимоги
закону, у зв'язку з чим колегія суддів
вважає за необхідне касаційну скаргу
відхилити, а рішення суду першої
інстанції та ухвалу суду апеляційної
інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4 -
ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Лисичанського міського суду
Луганської області від 23 грудня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду Луганської
області від 13 лютого 2014 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Ситнік О.М., Євграфова Є.П.,
Журавель В.І.