АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження: 22-ц/790/148/14
інстанції - Бондаренко В.В.
Справа № 647/7835/13-ц
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

Головуючого - Борової С.А.,

суддів - Крилової Т.Г., Трішкової І.Ю.,

при секретарі - Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Харкові
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Ленінського
районного суду міста Харкова від 02
жовтня 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_1 до Державного підприємства
«завод імені Малишева» про порушення
трудових прав,-

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з вказаним позовом.

В обґрунтування своїх позовних вимог,
позивач зазначив, що з 6 лютого 1996 року
він працював на державному
підприємстві «Завод імені Малишева»
надалі ДП «ЗІМ», остання займана посада
- начальник зміни відділу №84.

28 травня 2013 року генеральний директор
ДП «ЗІМ» наказом №418-к надав позивачу
щорічну основну та додаткову відпустки
з 11 червня 2013 року по 17 липня 2013 року
загальною тривалістю 29 календарних
днів за період праці позивача з 6 лютого
2012 року по 6 лютого 2013 року.

Про свою незгоду в вищевказаним
наказом в частині примусового
відправлення у відпустку на вказаний в
наказі №418-к час позивач написав
безпосередньо на наказі, оскільки
заяви про надання йому саме в цей час
відпустки він не писав.

Примусове відправлення позивача у
відпустку є порушенням його (ОСОБА_1)
права на вільне користування права на
відпочинок та порушенням ст. 12 ЗУ «Про
відпустки».

Позивач 28 травня 2013 року звернувся з
заявою, яка зареєстрована у відділі №84
29 травня 2013 року, де просив надати
відпустку з 14 червня 2013 року по 5 липня
2013 року тривалістю 20 календарних днів,
але на цю заяву ніякого реагування не
відбулося.

Просив суд визнати в якості підстави
недійсності правочину та в якості
визнання права, що ДП «ЗІМ» не узгодила
з ОСОБА_1 конкретний період надання
йому його щорічних оплачуваних йому
відпусток у 2013 році, визнати цей
правочин недійсним, припинити дію
наказу №418-к від 28 травня 2013 року,
визнати право позивача на узгодження
конкретного періоду відпустки, визнати
право позивача на вільне, на власний
розсуд здійснення своїх прав, в тому
числі і права на відпустку, визнати, що
наказом №184-к від 28 травня 2013 року були
порушені права ОСОБА_1 на відпустку в
тому числі і на поділ відпустки,
компенсувати моральну шкоду позивачу,
відшкодувати збитки.

Рішенням Ленінського районного суду
міста Харкова від 02 жовтня 2013 року у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись з таким судовим
рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну
скаргу, в якій просить рішення
Ленінського районного суду міста
Харкова від 02.10.2013 р. скасувати і
ухвалити нове щодо його позовних вимог.

Посилається на неповне з'ясування
судом першої інстанції фактичних
обставин справи, порушення норм
матеріального і процесуального права.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303
ЦПК України - в межах доводів
апеляційної скарги і вимог, заявлених у
суді першої інстанції, судова колегія
вважає, що вона не підлягає
задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним
та обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувались вимоги та
заперечення, якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження;
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог або заперечень, надавши
докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60
ЦПК України.

Приймаючи рішення про відмову у
задоволенні позову, суд першої
інстанції вірно встановив фактичні
обставини справи, правовідносини які
між ними виникли та закон їх
регулюючий, виходячи з того, що
позивачем суду не надано жодних
належних та допустимих доказів в
обґрунтування своїх вимог.

Висновок суду, з яким погоджується
судова колегія, ґрунтується на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилалися як на
підставу своїх вимог і заперечень,
відповідає положенням ст. ст. 57-60, 64 ЦПК
України, та нормам матеріального права.

До такого висновку судова колегія
прийшла виходячи з наступного:

Матеріалами справи встановлено, що
ОСОБА_1 працює на ДП «ЗІМ» на посаді
начальника зміни відділу №84 з 1966 р.

Відповідно до графіку надання основної
та додаткової відпустки працівникам
відділу №84 на 2013 рік затвердженого
головним енергетиком та узгодженим з
головою профспілкового комітету
відділу головного енергетика ,в рядку 32
вказано, що начальнику зміни ОСОБА_1
надається відпустка у червні місяці 2013
року, 24 дні основна та 5 днів додаткова,
з яким ОСОБА_1 був ознайомлений 06.12.2012
р., про що свідчить його підпис та не
погодившись з графіком вказав, що бажає
піти у відпустку в червні - першу
частину та другу частину розподілити
до 2015 року.

28 травня 2013 року генеральний директор
ДП «ЗІМ» наказом №418-к від 28 травня 2013
року надав позивачу щорічну основну та
додаткову відпустки з 11 червня 2013 року
по 17 липня 2013 року загальною тривалістю
29 календарних днів за період праці
ОСОБА_1 з 6 лютого 2012 року по 6 лютого 2013
року.

Згідно ст. 2 ЗУ «Про відпустки» право на
відпустки мають громадяни України, які
перебувають у трудових відносинах з
підприємствами, установами,
організаціями незалежно від форм
власності, виду діяльності та
галузевої належності, а також працюють
за трудовим договором у фізичної особи
(далі - підприємство).

Право на відпустки забезпечується
гарантованим наданням відпустки
визначеної тривалості із збереженням
на її період місця роботи (посади),
заробітної плати (допомоги) у випадках,
передбачених Законом.

Стаття 6 ЗУ «Про відпустки», та ст.75 КЗпП
України передбачають, що щорічна
основна відпустка надається
працівникам тривалістю не менш як 24
календарних дні за відпрацьований
робочий рік, який відлічується з дня
укладення трудового договору.

Ст. 79 КЗпП України та ст. 12 ЗУ «Про
відпустки» визначають, що черговість
надання відпусток визначається
графіками, які затверджуються
власником або уповноваженим ним
органом за погодженням з виборним
органом первинної профспілкової
організації (профспілковим
представником), і доводиться до відома
всіх працівників. При складанні
графіків ураховуються інтереси
виробництва, особисті інтереси
працівників та можливості їх
відпочинку.

Конкретний період надання щорічних
відпусток у межах, установлених
графіком, узгоджується між працівником
і власником або уповноваженим ним
органом, який зобов'язаний письмово
повідомити працівника про дату початку
відпустки не пізніш як за два тижні до
встановленого графіком терміну. Поділ
щорічної відпустки на частини
будь-якої тривалості допускається на
прохання працівника за умови, що
основна безперервна її частина
становитиме не менше 14 календарних
днів.

За заявою працівника надається щорічна
відпустка на малих підприємствах, а
також якщо відпустка надається не по
графіку.

Щорічна відпустка може бути поділена,
але роботодавець не зобов'язаний
поділити відпустку.

Ст. 80 КЗпП України передбачає
перенесення відпустки на вимогу
працівника у разі порушення власником
або уповноваженим ним органом терміну
письмового повідомлення працівника
про час надання відпустки або
несвоєчасної виплати власником або
уповноваженим ним органом заробітної
плати працівнику за час щорічної
відпустки. Забороняється ненадання
щорічної відпустки повної тривалості
протягом двох років підряд.

Згідно зі ст. 83 КЗпП у разі звільнення
працівника йому виплачується грошова
компенсація за всі не використані ним
дні щорічної відпустки. За бажанням
працівника частина щорічної відпустки
замінюється грошовою компенсацією.
При цьому тривалість наданих
працівникові щорічної та додаткової
відпусток не повинна бути менш ніж 24
календарних дні.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про
відпустки» невикористану частину
щорічної відпустки має бути надано
працівникові, як правило, до кінця
робочого року, але не пізніше 12 місяців
після закінчення робочого року за який
надається відпустка.

Як вбачається з матеріалів справи
ОСОБА_1 був своєчасно повідомлений про
надання йому відпустки з 11 червня 2013
року, з наказом ознайомлений 29.05.2013 р.

Оскільки трудові права ОСОБА_1 порушені
не були, відсутні будь-які підстави для
відшкодування майнової та моральної
шкоди позивачу.

Також не підлягають відшкодуванню
судові витрати пов'язані з розглядом
справи в апеляційному суді, оскільки в
позові ОСОБА_1 відмовлено, апеляційна
скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,
319ЦПК України, судова колегія,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду
міста Харкова від 02 жовтня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, може бути оскаржена у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий -

Судді: