АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/394/14
Головуючий 1-ї інст. Сенаторов В.М.
Справа№640/472/13-ц
15 січня 2014 року судова колегія судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
судді - ЗАЗУЛИНСЬКОЇ Т.П.
суддів
колегії - КАРІМОВОЇ Л.В.
- ХОРОШЕВСЬКОГО О.М.
секретарі - Прудніковій О.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Харкові
цивільну справу за апеляційною скаргою
Приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія «Уніка» на рішення
Київського районного суду міста
Харкова від 11 листопада 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_3 до Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «Уніка», третя особа -
Публічне акціонерне товариство
«Райффайзен Банк Аваль» в особі
Харківської обласної дирекції
Публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» про стягнення
суми страхового відшкодування та пені
за прострочення виплати страхового
в с т а н о в и л а:
В січні 2013 року позивач звернувся до
суду з вищевказаним позовом.
Рішенням Київського районного суду
міста Харкова від 11 листопада 2013 року
позов ОСОБА_3 задоволено. Стягнуто з
ПрАТ «СК»Уніка» на користь ОСОБА_3 985126,44
грн. страхового відшкодування за
договором добровільного страхування
від нещасних випадків та здоров»я на
випадок хвороби позичальника кредиту
№ 021029/0136/0000039 від 01.12.11р. шляхом
перерахування їх ПАТ «Райффайзен Банк
Аваль» на рахунок № 82 за
кредитним договором № 014/1647/7495507 від 29
листопада 2007 року;

Стягнуто з ПрАТ «СК»Уніка» на користь
ОСОБА_3 1 773 227.59 грн. пені за кожен день
прострочення здійснення страхового
відшкодування за договором
добровільного страхування від
нещасних випадків та здоров»я на
випадок хвороби позичальника кредиту
№ 021029/0136/0000039 від 01.12.11 р. за період з
28.11.12 р. по 15.01.2013 р.;

Стягнуто з ПрАТ «СК»Уніка» на користь
ОСОБА_3 60 285,62 грн. пені за кожен день
прострочення здійснення страхового
відшкодування за договором
добровільного страхування від
нещасних випадків та здоров»я на
випадок хвороби позичальника кредиту
№ 021029/0136/0000039 від 01.12.11 р. за період з
28.11.12 р. по 26.04.2013 р.;

Стягнуто з ПрАТ «СК «Уніка» на користь
ОСОБА_3 12057.12 грн. 3% річних за кожен день
прострочення здійснення страхового
відшкодування за договором
добровільного страхування від
нещасних випадків та здоров»я на
випадок хвороби позичальника кредиту
№ 021029/0136/0000039 від 01.12.11 р. за період з
28.11.12 р. по 26.04.2013 р.;

Стягнуто з ПрАТ «СК»Уніка» на користь
ОСОБА_3 3944,45 грн. інфляційних витрат за
кожен день прострочення здійснення
страхового відшкодування за договором
добровільного страхування від
нещасних випадків та здоров»я на
випадок хвороби позичальника кредиту
№ 021029/0136/0000039 від 01.12.11 р. за грудень 2012
року та січень 2013 року.

У дохід держави з відповідача стягнуто
3441,00 судового збору. У задоволенні
вимог про стягнення витрат на правову
допомогу відмовлено.

В апеляційній скарзі (з доповненнями)
ПрАТ СК «Уніка» просить скасувати
вказане рішення суду першої інстанції
і ухвалити нове рішення, яким відмовити
у задоволенні позовних вимог в повному
обсязі.

В обґрунтування скарги посилається на
порушення та неправильне застосування
норм матеріального і процесуального
права.

Зазначає, що суд у достатньому обсязі
не перевірив обставини, що мають
значення для правильного вирішення
справи, наданим доказам не дав належної
правової оцінки у сукупності та їх
взаємному зв»язку, невірно вирішив які
правовідносини випливають із
встановлених обставин та яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин, не застосував умови
договору, які підлягали застосуванню,
дійшов висновків, які не відповідають
обставинам справи. Зокрема суд не
дослідив ані підставу виникнення у
позивача другої групи інвалідності, ні
часу виникнення хвороби, що призвела до
інвалідності, ні наявності чи
відсутності причинного зв»язку між
встановленням групи інвалідності та
наявними хворобами, не надав оцінки
висновку Головного бюро
судово-медичної експертизи МОЗ
України, а натомість упереджено,
безпідставно і немготивовано надав
перевагу необґрунтованим належними
доказами поясненням представника
позивача.

Крім того, вважає, що ОСОБА_3 не є
належним позивачем, оскільки
вигодонабувачем за договором
страхування є АТ «Райффайзен Банк
Аваль».

Позивач та його представник у
запереченнях на апеляційну скаргу
просять відмовити у її задоволенні,
посилаючись на безпідставність
доводів скарги.

Представник третьої особи: ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль», який за
договором страхування є
вигодонабувачем, проти апеляційної
скарги заперечував, просив залишити
рішення суду першої інстанції без змін.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК
України: у межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, судова колегія
дійшла висновку, що скарга задоволенню
не підлягає.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідач порушив права ОСОБА_3, як
споживача страхових послуг,
неправомірно зволікаючи з прийняттям
рішення про здійснення або відмову у
проведенні страхової виплати, а вже
після звернення останнього до суду, і
прийняттям необґрунтованого рішення
про відмову у здійсненні виплати.

З таким висновком суду , судова колегія
погоджується з наступних підстав.

29 листопада 2007 року між ОСОБА_3 та ПАТ
«Райффайзен банк Аваль» було укладено
кредитний договір № 014/1647/74/95507
відповідно до умов якого позивачу
надано кредит в сумі 140 000,00 доларів США.

Відповідно до п. 11.3 цього договору
позивач зобов'язався здійснити на
користь банку страхування життя (або
страхування від нещасних випадків), в
сумі, не меншій за суму кредиту.
Щорічно, до дати закінчення періоду, за
який сплачено попередній страховий
платіж, протягом всього строку дії
Договору позичальник зобов'язаний
поновлювати дію договорів страхування.

На виконання цих вимог 1 грудня 2011 року
між ОСОБА_3 та ПрАТ «СК «Уніка» було
укладено договір добровільного
страхування від нещасних випадків та
здоров'я на випадок хвороби
позичальника кредиту №021029/0136/0000039
строком дії з 02.12.11 по 01.12.12.

Згідно з умовами договору страховими
випадками є стійка втрата
Страхувальником (застрахованою особою)
працездатності внаслідок нещасного
випадку та хвороби, інвалідність І
групи, інвалідність ІІ групи, смерть
Страхувальника (застрахованої особи)
внаслідок нещасного випадку та
хвороби.

У відповідності до п. 1.1 договору
страховими випадками визнаються
передбачені договором наслідки
нещасного випадку та хвороб, що сталися
у строк та у місці дії договору, які
підтверджені документами, виданими
компетентними органами (медичними
установами, правоохоронними органами
тощо) у встановленому законом порядку.

Згідно з п.1.5 договору смерть
Страхувальника (застрахованої особи)
або стійка втрата ним (нею)
працездатності внаслідок хвороб,
визнаються страховими випадками, якщо
вони наступили упродовж 6 місяців з
дати виникнення хвороби, зазначеної у
договорі, та між хворобою і стійкою
втратою працездатності або смертю
Страхувальника (застрахованої особи)
встановлений та документально
підтверджений прямий причинний
зв'язок.

Судовим розглядом встановлено, що 19
квітня 2012 року позивачу було
діагностовано хворобу - вегетативна
полінейропатія з вираженим нижнім
парапарезом, порушенням акту ходьби,
поліартрична вегетативна дисфункція у
вигляді вегето-судинної дистонії з
нахилом до синкопальних станів,
мігренеподібних цефалгій (висновок
експертизи № 244-КЕ/2013 від 12 вересня 2013
року (а.с.220-234), а 25 липня 2012 року
медико-соціальною експертною комісією
позивачу було встановлено ІІ групу
інвалідності за загальним
захворюванням вегетативна
полінейропатія з вираженим нижнім пара
парезом, порушенням акту ходьби,
поліартрична вегетативна дисфункція у
вигляді вегето-судинної дистонії з
нахилом до синкопальних станів,
мігренеподібних цефалгій (довідка МСЕК
№170644).

28 липня 2012 року позивач письмово
повідомив страхову компанію про
встановлення групи інвалідності, надав
всі передбачені п. 4.4. договору
документи.

Згідно з п.4.5. Договору рішення про
здійснення страхової виплати
приймається Страховиком протягом 10
робочих днів з дати отримання всіх
необхідних документів, передбачених
пунктом 4.4. На підставі п. 4.6 договору у
виключних випадках Страховик має право
подовжити цей строк до 60 робочих днів з
моменту отримання всіх необхідних
документів.

Таким чином, відповідач повинен був
прийняти рішення про здійснення
страхової виплати або відмову в її
проведенні до 22 жовтня 2012 року.

Матеріали справи свідчать, що на
зазначену дату відповідачем рішення
прийнято не було і страхова виплата не
здійснена, що є порушенням умов
договору страхування, а саме пунктів
4.4., 4.5, 4.6, 6.3, а також ст. 982 ЦК України і
ст. 20 Закону України «Про страхування».

З огляду на це, рішення суду про
стягнення з відповідача страхового
відшкодування та нарахованих санкцій і
компенсацій відповідає обставинам
справи і вимогам ст.ст.526, 625, 979-990 ЦК
України, ст.ст. 9, 20, 25 Закону України
«Про страхування».

Питання про розподіл судових витрат
вирішено судом у відповідності до
вимог ст.88 ЦПК України.

Стосовно доводів апеляційної скарги
про те, що суд не перевірив у
достатньому обсязі обставини справи
щодо підстав встановлення групи
інвалідності, наявності чи відсутності
причинного зв'язку між встановленням
ІІ групи інвалідності та наявними
хворобами, то вони спростовуються
матеріалами справи.

Відповідач посилається на порушення
позивачем п.6.1. договору страхування,
який зобов'язує Страхувальника надати
медичну документацію про причини
виникнення страхового випадку і надає
право СК вимагати додаткового
обстеження Страхувальника і зазначає,
що позивач відмовився від цього
обстеження.

Так, твердження відповідача про
ненадання позивачем всіх необхідних
документів спростовуються поясненнями
позивача та наявними в матеріалах
справи поясненнями представника
страхової компанії від 15.10.13 (а.с. 207-210), в
яких вказано, що позивач звернувся з
заявою про настання страхового випадку
28.07.12 та надав медичну документацію.

Тобто, право у відповідача вимагати від
позивача додаткових медичних
документів виникло з 28 липня 2012 року і
тривало до 22 жовтня 2012 року, але
матеріали справи не містять доказів, що
відповідач звертався до позивача з
вимогою надати додаткові документи або
пройти обстеження в межах строків
розгляду заяви про здійснення
страхової виплати, чи повідомляв про
наявність у нього сумнівів щодо стану
його здоров'я.

Не отримавши рішення СК, позивач
звернувся до відповідача з листом від 3
грудня 2012 року і після цього звернення
через 2 місяці після спливу строку
виплати страхового відшкодування, а
саме 20.12.12 року відповідач направив
позивачу лист з пропозицією пройти
медичне обстеження для підтвердження
або спростування встановлення ІІ групи
інвалідності в ДУ «Українського
державного науково-дослідного
інституту медико-соціальних проблем
інвалідності МОЗ України».

Як вбачається з листа ДУ «Українського
державного науково-дослідного
інституту медико-соціальних проблем
інвалідності МОЗ України» від 08 лютого
2013 №03-02 і від 7 травня 2013 року № 01-312 (а.с.
236-237), відповідно до Положення про
порядок, умови та критерії
встановлення інвалідності,
затвердженого постановою КМУ від 03.12.09
№1317 та статуту ДУ «Українського
державного науково-дослідного
інституту медико-соціальних проблем
інвалідності МОЗ України», позаштатна
загальноінституцька медико-експертна
комісія розглядає питання з приводу
стану здоров'я громадян тільки в разі
направлення хворого або його
медико-експертної документації
обласним центром медико-соціальної
експертизи або відділом
медико-соціальної експертизи МОЗ
України.

Таким чином, додаткове обстеження не
відбулося не з вини позивача, а тому, що
дії СК не узгоджувались з вимогами
діючого законодавства, що регулює
проведення експертиз.

Не зважаючи на це і не здійснивши будь
яких дій на встановлення істини
відповідач відмовив позивачу у виплаті
страхового відшкодування з посиланням
на порушення позивачем п.6.1. договору
лише 12.02.2013 року. Повідомлення про
відмову у проведенні страхової виплати
міститься в матеріалах справи, доказів
її вручення або направлення позивачу
не представлено.

Суд першої інстанції правильно вважав,
що у відповідача було достатньо часу та
інформації для прийняття рішення про
здійснення страхової виплати позивачу,
в тому числі і про стан виконання
кредитного договору , проте в порушення
умов згаданого вище договору рішення
прийнято не було, відповідачем не було
забезпечено зі свого боку належного
виконання умов договору страхування,
чим порушено права позивача.

Всі претензії відповідач почав
висувати до позивача лише після
звернення останнього до нього з листом
і до суду з даним позовом, тобто після
спливу строку для виплати страхового
відшкодування.

Той факт, що у відповідача було
достатньо даних для прийняття
відповідного рішення у встановлений
договором строк підтверджується
доказами, які було зібрано під час
розгляду справи в суді.

Так, згідно довідки МСЕК №170644 від 25.07.12
року позивачу було встановлено ІІ
групу інвалідності за загальним
захворюванням вегетативна
полінейропатія з вираженим нижнім пара
парезом, порушенням акту ходьби,
поліартрична вегетативна дисфункція у
вигляді вегето-судинної дистонії з
нахилом до синкопальних станів,
мігренеподібних цефалгій.

Відповідно до висновку №244-КЕ/2013
судово-медичної експертної комісії у
складі начальника ХОБСМЕ Ю.М.
Кравченка, зав. відділом комісійних
судово-медичних експертиз В.В.
Сапєлкіна, лікаря-нейрохірурга «КЗОЗ
ЦЕМДіМК» Б.В. Гунька,
лікаря-невропатолога КЗОЗ
«ОКЛ-ЦЕМДіМК» О.В. Генкіна, доповідача
експерта Є.О. Войтова, які провели
експертизу здоров'я ОСОБА_3 зазначено,
що встановлене у ОСОБА_3 при визначенні
йому групи інвалідності захворювання,
підтверджується судово-медичними
даними, отриманими в ході проведення
комісійної судово-медичної експертизи
(а.с. 220-234).

Оскільки, зі змісту зазначеної
експертизи вбачається, що експертна
комісія ДУ «Українського державного
науково-дослідного інституту
медико-соціальних проблем
інвалідності МОЗ України» у складі 8
осіб зазначила, що надати експертний
висновок щодо діагнозів ОСОБА_3 в
позаочному порядку вважає неможливим,
то посилання відповідача на висновок
експерта Личман Т.В. Головного бюро
судово-медичної експертизи МОЗ
України, яка у своєму висновку №592/12 від
05.12.12 у заочному порядку вказала, що
діагнози які встановлені позивачу не
можуть вважатися об'єктивно
підтвердженими та науково
обґрунтованими, судова колегія не
приймає до уваги, як такі , що
спростовуються висновками експертних
комісій.

Щодо посилання відповідача в
апеляційній скарзі на пункт 1.5 договору
страхування, яким визначено, що стійка
втрата Страхувальником (застрахованою
особою) працездатності внаслідок
хвороб, визнаються страховими
випадками, якщо вони наступили
упродовж 6 місяців з дати виникнення
хвороби, зазначеної у договорі, та між
хворобою і стійкою втратою
працездатності або смертю
Страхувальника (застрахованої особи)
встановлений та документально
підтверджений прямий причинний
зв'язок, то встановлені судом обставини
справи свідчать про настання
страхового випадку.

Суд першої інстанції правильно виходив
з дати діагностування хвороби 19 квітня
2012 року, оскільки інших відомостей про
те, що хвороба виникла поза межами дії
договору, матеріали справи не містять.
Інвалідність встановлено 25 липня 2012
року, тобто впродовж 6 місяців і згідно
висновкам експертів при наявності
прямого причинного зв'язку між
хворобою і стійкою втратою
працездатності.

Крім того, з 22.02.2012 по 05.03.2012 позивач
проходив стаціонарне лікування в ХМЛ
№28 (а.с. 224-234) за результатами якого йому
було поставлено діагноз: реактивний
артрит на фоні поліостеоартроза з
ураженням голеностопних, колінних,
лучезап'ястних суглобів стоп та кистей.
На момент проходження лікування з
22.02.2012 немає об'єктивних даних вважати,
що у позивача на той час мала місце
вегетативна полінейропатія з
вираженим нижнім пара парезом,
порушенням акту ходьби, поліартрична
вегетативна дисфункція у вигляді
вегето-судинної дистонії з нахилом до
синкопальних станів, мігренеподібних
цефалгій. Тому судова колегія доходить
висновку, що хвороба за якою позивачу
25.07.2012 встановлено ІІ групу
інвалідності виникла після 05.03.2012, а
відтак групу інвалідності було
встановлено упродовж 6 місяців з дати
виникнення хвороби.

Отже причинний зв'язок між хворобою і
визначеною групою інвалідності
документально підтверджується
довідкою МСЕК №170644 від 25.07.12 (а.с.123),
довідкою МСЕК № 192379 від 01.08.13 (а.с. 241),
висновком №244-КЕ/2013 судово-медичної
експертної комісії (а.с. 220-234), наявною в
матеріалах справи медичною
документацією.

Відповідачем не надано доказів, що
захворювання за яким встановлена група
інвалідності, виникло внаслідок
обставин перелічених в п.1.8. договору
страхування, які унеможливлюють
виплату страхового відшкодування.

Також відповідачем не надано суду
доказів на підставі чого у нього
виникли сумніви щодо настання
страхового випадку. Які об'єктивні
факти свідчать про необхідність
уточнення і перевірки наданих
позивачем медичних документів, виданих
компетентним органом в галузі
медицини, яким відповідач не є.

Судова колегія вважає, що доводи
відповідача про порушення позивачем
п.6.1. договору страхування є надуманими
.

Суд першої інстанції правильно дійшов
висновку, що встановлення ОСОБА_3 ІІ
групи інвалідності за загальним
захворюванням вегетативна
полінейропатія з вираженим нижнім пара
парезом, порушенням акту ходьби,
поліартрична вегетативна дисфункція у
вигляді вегето-судинної дистонії з
нахилом до синкопальних станів,
мігренеподібних цефалгій є страховим
випадком в розумінні договору
добровільного страхування від
нещасних випадків та здоров'я на
випадок хвороби позичальника кредиту
№021029/0136/0000039 від 01.12.2011 року.

Стосовно доводів апеляційної скарги,
що ОСОБА_3 є неналежним позивачем, слід
зазначити наступне.

Згідно з ч.1 ст. 985 ЦК України та ст. 3
Закону України «Про страхування»
страхувальник має право укласти із
страховиком договір на користь третьої
особи, якій страховик зобов'язаний
здійснити страхову виплату у разі
досягнення нею певного віку або
настання іншого страхового випадку.

У відповідності до ч.2 ст. 636 ЦК України
виконання договору на користь третьої
особи може вимагати як особа, яка
уклала договір, так і третя особа, на
користь якої передбачено виконання,
якщо інше не встановлено договором або
законом чи не випливає із суті
договору. Згідно з п. 6.2 договору
добровільного страхування від
нещасних випадків та здоров'я на
випадок хвороби позичальника кредиту
№021029/0136/0000039 від 01.12.11 страхувальник має
право вимагати від Страховика
виконання умов договору.

ПАТ «Райффайзен банк Аваль» заявлені
позовні вимоги в частині стягнення
страхового відшкодування підтримало.
Обраний позивачем спосіб захисту права
відповідає інтересам вигодонабувача,
ґрунтується на законі, а тому
твердження апелянта, що ОСОБА_3 є
неналежним позивачем в цій справі,
судова колегія вважає безпідставними.

Посилання апелянта на безпідставність
задоволення вимог про стягнення пені у
розмірі трьох відсотків від страхової
суми згідно з ч.5 ст. 10 Закону України
«Про захист прав споживачів»
спростовуються наступним.

Верховний Суд України роз'яснив,
оскільки Закон України «Про захист
прав споживачів» не визначає певних
меж своєї дії, судам слід мати на увазі,
що до відносин, які ним регулюються,
належать, зокрема, ті, що виникають із
договорів страхування (Постанова
Пленуму № 5 від 12.04.1996 «Про практику
розгляду цивільних справ за позовами
про захист прав споживачів»).

За договором страхування, страховик
надає страхувальнику фінансову
послугу у вигляді продажу юридично
оформлених зобов'язань з надання
страхового захисту.

Згідно з ч.3 ст. 42 Конституції України
держава захищає права споживачів,
здійснює контроль за якістю і
безпечністю продукції та усіх видів
послуг і робіт, сприяє діяльності
громадських організацій споживачів.

Закон України «Про захист прав
споживачів» регулює відносини між
споживачами товарів, робіт і послуг та
виробниками та продавцями товарів,
виконавцями робіт і надавачами послуг
різних форм власності, встановлює
права споживачів, а також визначає
механізм їх захисту та основи
реалізації державної політики у сфері
захисту прав споживачів. Як правильно
встановлено судом першої інстанції,
позивач уклав договір для особистих
потреб.

Згідно зі ст. 22 Конституції України
права і свободи людини і громадянина,
закріплені цією Конституцією, не є
вичерпними. Конституційні права і
свободи гарантуються і не можуть бути
скасовані. При прийнятті нових законів
або внесенні змін до чинних законів не
допускається звуження змісту та обсягу
існуючих прав і свобод.

Оскільки Конституція України, як
зазначено в її ст.8, має найвищу
юридичну силу, а її норми є нормами
прямої дії, суди при розгляді
конкретних справ мають оцінювати зміст
будь-якого закону чи іншого
нормативно-правового акта з точки зору
його відповідності Конституції і в
усіх необхідних випадках
застосовувати Конституцію як акт
прямої дії. Судові рішення мають
ґрунтуватись на Конституції, а також на
чинному законодавстві, яке не
суперечить їй (постанова Пленуму
Верховного суду України N 9 від 01.11.96).

Згідно з ч.5 ст. 10 Закону України «Про
захист прав споживачів» закріплено
право споживача, що у разі коли
виконавець не може виконати
(прострочує виконання) роботу (надання
послуги) згідно з договором, за кожний
день (кожну годину, якщо тривалість
виконання визначено у годинах)
прострочення споживачеві сплачується
пеня у розмірі трьох відсотків
вартості роботи (послуги), якщо інше не
передбачено законодавством.

Закон України «Про страхування» чи
інші законодавчі акти які регулюють
схожі відносини, не містять виключень
або застережень щодо застосування
неустойки передбаченої ч.5 ст. 10 Закону
України «Про захист прав споживачів».

Для встановлення суми з якої необхідно
виходити при визначенні розміру пені,
суд правильно застосував приписи ч.1 ст.
360-7 ЦПК України.

Суд першої інстанції правильно виходив
з того, що пеня передбачена Законом
України «Про захист прав споживачів»
має іншу природу, ніж та яка направлена
на забезпечення виконання грошових
зобов'язань (ст. 549 ЦК України), і тому її
розмір визначається від ціни послуги,
оскільки на меті є компенсувати
нерівність та незахищеність
споживачів як учасників
цивільно-правових відносин і слабкої
сторони договору, шляхом підвищення
міри відповідальності надавачів
послуг, зокрема страхових компаній,
банків тощо.

Судова колегія погоджується, що
висновки суду про задоволення вимог
про стягнення пені в розмірі 60 285,62 грн. ,
3% річних в розмірі 12 057,12 грн. за період з
28.11.2012 по 26.04.2013 та інфляційних втрат в
розмірі 3 944,45 грн. за грудень 2012 року -
січень 2013 року є правомірними.

Інші доводи апеляційної скарги не є
суттєвими і не вплинули на правильне
вирішення справи по суті.

Таким чином, висновки суду
відповідають вимогам закону,
підтверджуються матеріалами справи,
рішення суду ухвалено з додержанням
норм матеріального і процесуального
права, що відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК
України є підставою для відхилення
апеляційної скарги і залишення рішення
без змін.

Підстав для скасування рішення при
апеляційному розгляді справи не
встановлено.

Керуючись ст.ст. 303, 304 ,п.1 ч.1 ст.307,
ст.ст.308, 313, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України,
судова колегія, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу Приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «Уніка» - відхилити.

Рішення Київського районного суду
міста Харкова від 11 листопада 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення.
Касаційна скарга на ухвалу
апеляційного суду може бути подана
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий суддя - підпис

Судді колегії - підпис

Копія вірна. Суддя -