Ухвала

іменем україни

19 березня 2014 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,

суддів: Амеліна В.І.,
Карпенко С.О.,

Парінова І.К.,
Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до Одеського
спеціалізованого управління № 404
відкритого акціонерного товариства
«Запоріжелектромонтаж» про визнання
договору купівлі-продажу дійсним та
визнання права власності на нерухоме
майно, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення апеляційного суду Одеської
області від 18 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2008 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з вищезазначеним позовом, в якому
просив визнати дійсним договір
купівлі-продажу нерухомого майна -
будівлі з надвірними спорудами,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1,
укладений 28 серпня 1996 року між
Одеським спеціалізованим управлінням
№ 404 ВАТ «Запоріжелектромонтаж» і ним
та зареєстрований на Одеській товарній
біржі та визнати за ним право власності
на вищезазначене нерухоме майно.

Рішенням Ізмаїльського міськрайонного
суду Одеської області від 11
березня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_3
задоволено.

Визнано дійсним договір
купівлі-продажу нерухомого майна -
будівлі з надвірними спорудами,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1,
укладений 28 серпня 1996 року між ОСОБА_3
та Одеським спеціалізованим
управлінням №404 ВАТ
«Запоріжелектромонтаж» та
зареєстрований на Одеській товарній
біржі.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на
будівлю з надвірними спорудами,
розташовану за адресою: АДРЕСА_1, яка в
цілому складається з: літ. «А» - будівля,
літ. «А1» - будівля, надвірних
споруд №1 - ворота, №2 - паркан,
№ 3 - мощення.

Припинено за Одеським спеціалізованим
управлінням № 404 ВАТ
«Запоріжелектромонтаж» право
власності на будівлю з надвірними
спорудами, розташовану за адресою:
АДРЕСА_1, яка в цілому складається з:
літ. «А» - будівля, літ. «А1» -
будівля, надвірних споруд №1 - ворота,
№2 - паркан, №3 - мощення.

Не погодившись із зазначеним рішенням
суду першої інстанції, ОСОБА_4
оскаржив його в апеляційному порядку,
посилаючись на те, що оскаржуваним
рішення вирішено питання про його
права та обов'язки.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 18 жовтня 2013 року апеляційну
скаргу ОСОБА_4 задоволено, рішення суду
першої інстанції скасовано та ухвалено
нове рішення, яким у задоволені
позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції та залишити в силі рішення
суду першої інстанції, мотивуючи свою
вимогу порушенням судом норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК
України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального чи порушення
норм процесуального права.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позовних вимог ОСОБА_3, суд першої
інстанції, посилаючись на вимоги ст. 220
ЦК України, виходив із доведеності
позовних вимог, а саме, що між сторонами
був укладений договір купівлі-продажу
будинку, сторони домовилися щодо усіх
його істотних умов та відбулося повне
виконання договору.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про відмову у задоволенні позову,
апеляційний суд виходив із того, що в
момент підписання договору
купівлі-продажу від 28 серпня 1996 року
сторонами не були додержані вимоги ст.
ст. 210, 640 ЦК України.

Проте такий висновок судом апеляційної
інстанції зроблено з порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 313 ЦПК України справа
розглядається апеляційним судом за
правилами, встановленими для розгляду
справ судом першої інстанції, за
результатами якого апеляційний суд
ухвалює рішення або постановляє ухвалу
за правилами ст. 19 і гл. 7 розд. ІІІ цього
Кодексу.

За змістом рішення суду апеляційної
інстанції повинно відповідати вимогам
ст. 316 ЦПК України.

Зокрема, у ньому повинні бути зазначені
мотиви зміни рішення, скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення; встановлені
судом першої інстанції та не оспорені
обставини, а також обставини,
встановлені апеляційним судом, і
визначені відповідно до них
правовідносини; чи були і ким порушені,
невизнані або оспорені права, свободи
чи інтереси, за захистом яких особа
звернулася до суду; назви, статті, її
частини, абзацу, пункту, підпункту
закону, на підставі якого вирішено
справу, а також процесуального закону,
яким суд керувався.

З урахуванням вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеним вимогам рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає.
Суд належним чином не перевірив
доводів апеляційної скарги; не
перевірив законність і
обґрунтованість ухваленого судом
першої інстанції рішення; не навів
достатніх мотивів прийнятого ним
рішення; не зазначив обставини, якими б
підтверджувались доводи апеляційної
скарги.

Судами установлено, що 28 серпня 1996 року
між ОСОБА_3 та Одеським
спеціалізованим управлінням № 404 ВАТ
«Запоріжелектромонтаж» було укладено
договір купівлі-продажу нерухомого
майна - будівлі з надвірними спорудами
по АДРЕСА_1, який
зареєстровано на Одеській товарній
біржі.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про
товарну біржу» угоди, зареєстровані на
біржі, не підлягають нотаріальному
посвідченню.

Згідно з пунктом 4 статті 5 Прикінцевих
та перехідних положень ЦК
України цей Кодекс застосовується до
цивільних відносин, що виникли після
набрання ним чинності. Щодо цивільних
відносин, які виникли до набрання
чинності ЦК України, положення цього
Кодексу застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ст. 224 ЦК Української РСР
1963 року за договором купівлі-продажу
продавець зобов'язується передати
майно у власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно та
сплатити за нього певну грошову суму.

Право власності (право оперативного
управління) у набувача майна за
договором виникає з моменту передачі
речі, якщо інше не передбачено законом
або договором (ст. 128 ЦК Української РСР
1963 року).

Відповідно до частини 1 статті 45, ст. 47
ЦК Української РСР недодержання форми
угоди, якої вимагає закон, тягне за
собою недійсність угоди лише в разі,
якщо такий наслідок прямо зазначено в
законі.

Нотаріальне посвідчення угод
обов'язкове лише у випадках, зазначених
у законі. Недодержання в цих випадках
нотаріальної форми тягне за собою
недійсність угоди з наслідками,
передбаченими частиною другою статті
48 цього Кодексу.

Якщо одна з сторін повністю або
частково виконала угоду, що потребує
нотаріального посвідчення, а друга
сторона ухиляється від нотаріального
оформлення угоди, суд вправі за вимогою
сторони, яка виконала угоду, визнати
угоду дійсною. В цьому разі наступне
нотаріальне оформлення угоди не
вимагається.

Статтею 227 ЦК Української РСР 1963 року
передбачено, що договір
купівлі-продажу жилого будинку повинен
бути нотаріально посвідчений, якщо
хоча б однією з сторін є громадянин.
Недодержання цієї вимоги тягне
недійсність договору (стаття 47 цього
Кодексу).

Договір купівлі-продажу жилого будинку
підлягає реєстрації у виконавчому
комітеті місцевої Ради народних
депутатів.

Вирішуючи справу, апеляційний суд у
порушення вимог ст.
ст. 212-214, 303, 316 ЦПК України вищезазначені
положення закону до уваги не взяв, в
достатньому обсязі не з'ясував
обставини справи, не визначився із
характером спірних правовідносин та
правовою нормою, що підлягає
застосуванню до цих правовідносин.
Застосовуючи до спірних правовідносин,
які виникли у 1996 році, норми Цивільного
кодексу України 2003 року, суд не
врахував, що на той час діяв Цивільний
кодекс Української РСР 1963 року, не
перевірив обставини справи відповідно
до його вимог та не надав їм належної
правової оцінки, не спростував
висновки суду першої інстанції щодо
підстав визнання дійсним договору
купівлі-продажу, не усунув допущених
ним порушень норм матеріального та
процесуального права.

З огляду на зазначене, рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає
вимогам ст. ст. 213, 214 ЦПК України щодо
законності й обґрунтованості,
зазначені вище порушення призвели до
неправильного вирішення спору. За
таких обставин колегія суддів вважає,
що апеляційний суд не виконав своїх
обов'язків, визначених законом, а тому
рішення підлягає скасуванню з
передачею справи на новий апеляційний
розгляд відповідно до ч. 3 ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 18 жовтня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий А.С. Олійник Головуючий
Судді:В.І. Амелін С.О. Карпенко І.К.
Парінова В.О. СавченкоСудді:В.І. Амелін