АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 2638 /2014
інстанції: Дубінін В.І.
доповідач: Поливач Л.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Головачова Я.В.

при секретарі Охневській Т.В.

за участі
осіб: відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 про звернення стягнення на
частку у майні, що є у спільній
частковій власності;

за апеляційною скаргою ОСОБА_2, поданою
представником ОСОБА_3

на заочне рішення Деснянського
районного суду м. Києва від 29.03.2012 року

в
с т а н о в и л а:

Позивачка ОСОБА_4 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_2 про звернення
стягнення на частку у майні, що є у
спільній частковій власності. В
уточненій позовній заяві просила суд
задовольнити позов, визнавши за нею
власності на 1/3 частину квартири
АДРЕСА_1, яка належить ОСОБА_2, в порядку
переведення на неї прав та обов'язків
співвласника - відповідача по справі на
вказану частину квартири, а також
стягнути з неї на користь ОСОБА_2 77 012
грн. 05 коп., як різницю між розміром
заборгованості відповідача по сплаті
аліментів на утримання дитини та
вартістю частки квартири відповідача.

Позивачка обґрунтовувала позов тим, що
рішенням Ватутінського районного суду
м. Києва від 21.09.2001 року стягнуто з
ОСОБА_2 на її користь аліменти на
утримання доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, в
розмірі ј частини всіх видів заробітку
щомісячно до повноліття дитини,
починаючи з 10.09.2000 року.

ОСОБА_2 не здійснив жодного
платежу по аліментам з 2000 року. Станом
на 01.01.2012 року заборгованість
відповідача по аліментам становить 64467
грн. 28 коп.

За договором купівлі-продажу
квартири від 05.05.2000 року вони з
відповідачем та дочкою придбали в
рівних частинах двокімнатну
ізольовану квартиру АДРЕСА_1.

Згідно цього Договору
відповідачу на праві спільної
часткової власності належить 1/3
частина квартири.

Посилаючись на положення ст. 366
ЦК України позивач просила суд в
рахунок погашення заборгованості
відповідача по сплаті аліментів
визнати за нею право власності на 1/3
частину квартири, що належить
відповідачу на праві власності,
припинивши право власності на цю
частку ОСОБА_2 Різницю між розміром
заборгованості по сплаті

аліментів та вартістю 1/3 частки
квартири у розмірі 77 012 грн. 05 коп.
просила суд стягнути з неї на користь
відповідача, зазначаючи, що вказану
суми вона внесла на депозитний рахунок
суду.

Заочним рішенням Деснянського
районного суду м. Києва від 29.03.2012 року
позов ОСОБА_4 задоволено. Визнано право
власності на 1/3 частину квартири
АДРЕСА_1 за ОСОБА_4, яка як співвласнику
належала ОСОБА_2 в порядку переведення
на ОСОБА_4 прав та обов'язків
співвласника ОСОБА_2 на 1/3 частини
вказаної квартири. Стягнуто з ОСОБА_4 в
порядку компенсації за 1/3 частину
квартири АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_2 77 012
грн. 05 коп. Стягнуто з ОСОБА_2 судові
витрати в розмірі 1 535 грн. на користь
ОСОБА_4

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, діючи в
інтересах ОСОБА_2, просить скасувати
рішення та ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову ОСОБА_4 в
повному обсязі. Посилається на
незаконність, необґрунтованість
ухваленого судом рішення, неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, невідповідність висновків
суду фактичним обставинам справи,
неправильне застосування та порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

Апелянт зазначає, що суд першої
інстанції не застосував до
правовідносин сторін по справі
положення ст. 366 ЦК України, яка
підлягала застосуванню. Позивач не
довела належними та допустимими
доказами обставини, що у відповідача
відсутнє інше майно, на яке може бути
звернено стягнення. Таким чином, суд
першої інстанції вважав встановленими
обставини, не доведені доказами.
Позивач не зверталась до ОСОБА_2 з
вимогою про продаж його частки в
квартирі з направленням суми виторгу
на погашення боргу. В матеріалах справи
відсутні докази протилежного.
Відповідно, відповідач не міг
відмовитись від продажу, оскільки
вимога продажу не надходила. Суд
першої інстанції не застосував до
спірних правовідносин положення ст. 2
Закону України «Про державну виконавчу
службу», відповідно до вимог якої
примусове виконання рішень
покладається на державну виконавчу
службу.

В основу заочного рішення від 29.03.2012
року по справі судом першої інстанції
покладено обставину, що у відповідача
наявна перед позивачем заборгованість
по сплаті аліментів в розмірі 64467,29 грн.
і саме в погашення цього розміру
заборгованості суд першої інстанції
позбавив відповідача права власності
на квартиру, яка є його єдиним та
постійним місцем проживання. Проте, до
наведеного висновку суд першої
інстанції прийшов у зв'язку з неповним
з'ясуванням обставин, що мають значення
для справи.

Таким чином, суд першої інстанції
неповно з'ясував обставини, які мають
значення для справи, зокрема, що
стягнення аліментів на користь
позивача здійснювалось у виконавчому
провадженні, що сама позивач в
подальшому унеможливила їх стягнення
як у виконавчому провадженню (адже вона
сама подала заяву державному
виконавцеві про повернення
виконавчого документу), так і
добровільно відповідачем (адже за
адресою свого зареєстрованого місця
проживання вона не проживала, на
звернення відповідача про надання
реквізитів рахунка для перерахування
аліментів не відповідала).

В суді апеляційної інстанції
відповідач ОСОБА_2 та його представник
ОСОБА_3 підтримали апеляційну скаргу в
повному обсязі, посилаючись на доводи,
викладені в ній.

Позивач ОСОБА_4 в судове засідання не
з'явилась, про час та місце судового
засідання повідомлялась належним
чином (представник позивача ОСОБА_6
отримав судове повідомлення, що
свідчить про те, що і сама позивач
належним чином повідомлена про час та
місце судового засідання). Колегія
суддів розцінила причини неявки
позивача в судове засідання як
неповажні та розглянула справу за її
відсутності, у відповідності до вимог
ч.2 ст.305 ЦПК України. Неявка позивачки в
судове засідання не унеможливлює
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення справи.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого рішення, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга ОСОБА_2, подана представником
ОСОБА_3, підлягає задоволенню.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої
інстанції виходив з того, що відповідач
має заборгованість перед ОСОБА_4 по
сплаті аліментів на утримання доньки, а
тому у відповідності до вимог ст.ст.366,
365 ЦК України його право власності на
частку квартири може бути переведено
на особу перед якою у нього існує
зазначена заборгованість, враховуючи
що ОСОБА_4 внесла на депозитний рахунок
суду певну суму коштів.

З таким висновком суду першої
інстанції не погоджується колегія
суддів, оскільки він не відповідає
вимогам закону та обставинам справи.

Як вбачається з матеріалів справи,
рішенням Ватутінського районного суду
м. Києва від 21.09.2001 року стягнуто з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 аліменти на
утримання доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, в
розмірі ј частини всіх видів заробітку
щомісячно до повноліття дитини,
починаючи з 10.09.2000 року і до повноліття
дитини.

Відповідно до розрахунку
заборгованості по сплаті аліментів
від 07.12.2010 року здійсненого Відділом
ДВС Деснянського РУЮ в м. Києві за
період з 2000 року по грудень 2011 року,
розмір боргу по аліментах у ОСОБА_2
становить 64 467 грн. 28 коп.

Згідно договору купівлі-продажу
квартири від 05.05.2000 року сторони по
справі та їх неповнолітня дитина
ОСОБА_7, придбали у рівних частках
двокімнатну ізольовану квартиру
АДРЕСА_1. Загальна площа квартири
становить 51,3 кв.м., а житлова площа
складає 28,7 жв.м. (а.с.28).

Таким чином, позивач, відповідач,
а також їх донька ОСОБА_7 є
співвласниками зазначеної квартири і
кожному з них належить по 1/3 частина
квартири.

Колегія суддів, вважаючи, що доводи
апеляційної скарги ОСОБА_2, поданої
представником ОСОБА_3, спростовують
висновки суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Порушення та неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права виявилось у наступному.

Суд першої інстанції не застосував до
спірних правовідносин сторін по справі
положення ст. 366 ЦК України, яка
підлягала застосуванню. Зокрема, не
були застосовані положення всіх частин
вказаної норми матеріального закону.

Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 366 ЦК
України, кредитор співвласника майна,
що є у спільній частковій власності, у
разі недостатності у нього іншого
майна, на яке може бути звернене
стягнення, може пред'явити позов про
виділ частки із спільного майна в
натурі для звернення стягнення на неї.
Якщо виділ в натурі частки із спільного
майна має наслідком зміну його
призначення або проти цього
заперечують інші співвласники, спір
вирішується судом. У разі неможливості
виділу в натурі частки із спільного
майна або заперечення інших
співвласників проти такого виділу,
кредитор має право вимагати продажу
боржником своєї частки у праві
спільної часткової власності з
направленням суми виторгу на погашення
боргу. У разі відмови боржника від
продажу своєї частки у праві спільної
часткової власності або відмови інших
співвласників від придбання частки
боржника кредитор має право вимагати
продажу цієї частки з публічних торгів
або переведення на нього прав та
обов'язків співвласника-боржника, з
проведенням відповідного перерахунку.

Таким чином, закон надає
кредитору право звернути стягнення на
частку боржника у майні, що є у спільній
частковій власності шляхом
переведення на кредитора прав та
обов'язків співвласника-боржника, з
проведенням відповідного перерахунку
тільки за наявності в сукупності таких
юридичних фактів у наступній
послідовності:

1)У боржника недостатньо іншого
майна, на яке може бути звернено
стягнення.

2)Якщо неможливо виділити частку
боржника із спільного майна чи є
заперечення інших співвласників проти
цього, кредитор має право вимагати від
боржника продажу його частки з
направленням виторгу на погашення
боргу.

3)За наявності всіх вищевказаних
обставин, якщо боржник за вимогою
кредитора відмовився продавати свою
частку в спільному майні, або боржник
продавав свою частку, але співвласники
її не придбали, тільки тоді кредитор
може перевести на себе права та
обов'язки співвласника-боржника.

Наведений висновок
підтверджується судовою практикою.Так,
в ухвалі Верховного Суду України
(надалі - ВСУ) від 28.04.2010 року у справі №
6-6605св09. ВСУ зазначив, що ст. 366 ЦК
України чітко визначено перелік умов
за дотримання яких кредитор має право
вимагати переведення на нього прав та
обов'язків співвласника-боржника.

В матеріалах справи відсутні
докази того, що у відповідача відсутнє
інше майно, на яке може бути звернено
стягнення, ці обставини судом
перевірено не було.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Позивач не довела належними та
допустимими доказами обставини, що у
Відповідача відсутнє інше майно, на яке
може бути звернено стягнення.

Таким чином, наявність юридичного
факту - відсутність іншого майна у
Відповідача, на яке може бути звернуто
стягнення, з наявністю якого (разом з
іншими юридичними фактами) закон
передбачає виникнення права кредитора
на переведення на себе прав та
обов'язків співвласника-боржника, з
проведенням відповідного перерахунку,
не була доведена.

Таким чином, суд першої інстанції
вважав встановленими обставини не
доведені доказами.

Обов'язковість встановлення того, що у
боржника відсутнє інше майно, на яке
може бути звернено стягнення, для
доведення виникнення у кредитора права
переведення на себе прав та обов'язків
співвласника-боржника підтверджується
судовою практикою. Так, в Ухвалі Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ (надалі - ВССУ) від 01.08.2012 року у
справі № 6-9673сві2, ВССУ погодився з
висновком місцевого суду про те, що за
відсутності даних про наявність іншого
майна у боржники, на яке може бути
звернуто стягнення та якщо не вчинені
дії по встановленню наявності такого
майна, відсутні правові підстави для
звернення стягнення на частку у майні,
що с у спільній частковій власності.

Квартира є неподільною річчю,
тому виділити з нею частку, яка
належала відповідачу було неможливо.

За наявності таких обставин, ч. 2 ст. 366
ЦПК України передбачає захист прав
кредитора спеціальним способом -
кредитор має право вимагати від
боржника продажу його частки з
направленням виторгу на погашення
боргу.

Судова практика слідує позиції, що суд
захищає порушене право у спосіб
визначений законом для захисту від
відповідного порушення. Так, у
Постанові ВСУ від 10.10.2012 року у справі №
6-110цс12, ВСУ зазначив, що спосіб захисту,
обраний позивачем має відповідати
вимогам закону.

Оскільки ч. 2 ст. 366 ЦК України
передбачено право кредитора вимагати
від боржника продажу його частки з
направленням виторгу на погашення
боргу, то саме такий спосіб захисту мав
бути застосований позивачем.

Позивач не зверталась до відповідача з
вимогою про продаж його частки в
квартирі з направленням суми виторгу
на погашення боргу.

В матеріалах справи відсутні докази
протилежного.

Таким чином, наявність юридичного
факту - звернення позивача з вимогою
про продаж частки ОСОБА_2 в квартирі з
направленням суми виторгу на погашення
боргу, з наявністю якого (разом з іншими
юридичними фактами) закон передбачає
виникнення права кредитора на
переведення на себе прав та обов'язків
співвласника-боржника, з проведенням
відповідного перерахунку, не була
доведена.

Таким чином, суд першої інстанції
вважав встановленими обставини не
доведені доказами.

Як було вище зазначено, позивач не
зверталась до відповідача з вимогою
про продаж його частки в квартирі.

Відповідно, відповідач не міг
відмовитись від продажу, оскільки
вимога продажу не надходила.

Позивач не відмовлялась від придбання
частки відповідача в квартирі,
оскільки будучи кредитором вона навіть
не ініціювала такий продаж.

В матеріалах справи відсутні докази
протилежного.

Таким чином, наявність фактів - відмови
відповідача від продажу своєї частки у
квартирі за вимогою позивача, відмови
позивача від купівлі частки
відповідача у квартирі з наявністю
яких (разом з іншими фактами) закон
передбачає виникнення права кредитора
на переведення на себе прав та
обов'язків співвласника-боржника, з
проведенням відповідного перерахунку,
не була доведена.

Таким чином, суд першої інстанції
вважав встановленими обставини не
доведені доказами.

Для виникнення у кредитора права
перевести на себе права і обов'язки
співвласника-боржника необхідна
наявність всіх юридичних фактів, з
настанням яких у сукупності ст. 366 ЦК
України пов'язує виникнення такого
права. При недоведеності кредитором
наявності таких юридичних фактів
вказаного права у кредитора не виникає.

Наведений висновок підтверджується
судовою практикою. Так, в Ухвалі
Верховного Суду України (надалі - ВСУ)
від 28.04.2010 року у справі № 6-6605св09, ВСУ
зазначив, що ст. 366 ЦК України чітко
визначено перелік умов за дотримання
яких кредитор мас право вимагати
переведення на нього прав та обов'язків
співвласника-боржника. ВСУ підтримав
висновок судів нижчих інстанцій, що
право вимагати переведення на себе
прав та
обов'язківспіввласника-боржника у
кредитора-позивача не виникло,
оскільки позивачем не надано доказів
на підтвердження наявності умов, з
якими закон пов'язує виникнення такого
права.

З огляду на вищезазначене, у кредитора -
позивача не виникло право вимагати
переведення на себе прав та обов'язків
співвласника-боржника.

Таким чином, суд першої інстанції не
застосував в сукупності положення ч. 1, 2
ст. 366 ЦК України, які підлягали
застосуванню до правовідносин сторін,
вважав встановленими обставини не
доведені доказами.

Крім того, суд першої інстанції не
застосував до спірних правовідносин
положення ст. 2 Закону України «Про
державну виконавчу службу».

Відповідно до ст. 2 Закону України «Про
державну виконавчу службу», примусове
виконання рішень покладається на
державну виконавчу службу.

Такий висновок підтверджується і
судовою практикою. Так, Ухвалою
Апеляційного суду міста Києва від
10.10.2012 року у справі № 22ц-2690/12108/2012, суд
апеляційної інстанції дійшов висновку,
що виконання рішення суду має
здійснюватись в примусовому порядку,
відповідно до вимог Закону України
«Про виконавче провадження» та інших
актів, які регулюють здійснення
виконавчого провадження. Права
позивача не порушені, оскільки
виконавчий документ про стягнення з
відповідача на її користь боргу
знаходиться на виконанні в органі
державної виконавчої служби і
звернення стягнення на майно
боржника-відповідача має
здійснюватись у відповідності до вимог
Закону України «Про виконавче
провадження» та інших актів, які
регулюють здійснення виконавчого
провадження. Наведена Ухвала є не
скасованою. Ухвалою ВССУ від 06.11.2012 року
відмовлено у відкритті касаційного
провадження в даній справі.

В основу заочного рішення по вказаній
справі судом першої інстанції
покладено обставину, що у відповідача
наявна перед позивачем заборгованість
по аліментам в розмірі 64467,29 грн. І саме
в погашення цього розміру
заборгованості суд першої інстанції
перевів право власності на квартиру з
відповідача на позивача. Проте, до
наведеного висновку суд першої
інстанції прийшов у зв'язку з неповним
з'ясуванням обставин, що мають значення
для справи, що виявилось у наступному.

Як зазначила представник відповідача,
аліменти на користь позивача на
утримання дитини були присуджені
постановою Ватутінського районного
суду міста Києва віл 21.09.2001 року у
справі № 2-4134/2001 р. Про розгляд даної
справи та про ухвалену в ній постанову
відповідач не повідомлявся, що
підтверджується матеріалами справи №
2-4134/2001 р. Про вказану постанову суду він
дізнався тільки 02.03.2012 року (19 арк.
справи № 2-4134/2001 р.). На виконання
вказаного судового рішення було
відкрито виконавче провадження № 29266817.
Позивач надала суду розрахунок
заборгованості по аліментам, який був
зроблений в рамках виконавчого
провадження № 29266817.

На думку відповідача, розрахунок було
зроблено з порушенням положень закону,
оскільки законодавством передбачено
стягнення аліментів за минулий час в
межах трирічного строку, що передував
пред'явленню виконавчого документа до
виконання та виходячи з фактичного
заробітку боржника (ст.ст. 194, 195
Сімейного кодексу України). Натомість
як розрахунок заборгованості по
аліментам, який надала позивач до суду,
містить розрахунок за значно довший
період і здійснений, виходячи з
непідтверджених даних про заробіток
боржника.

Відповідач зазначає, що він не встиг
оскаржити вказаний розрахунок
заборгованості по аліментам, як
дізнався, що постановою про повернення
виконавчого документа стягувачеві від
23.03.2012 року, виконавчий документ про
стягнення аліментів (саме на його
виконання було здійснено Розрахунок
заборгованості по аліментам у
виконавчому провадженні № 29266817) було
повернуто позивачу на підставі її
власної заяви.

Заочне рішення суду по даній справі
було ухвалено 29.03.2012 року, тобто в той
час, як виконавчий документ був
повернутий стягувачу.

Як зазначає відповідач, він звертався
до позивача з проханням надати
банківські реквізити для сплати
аліментів, але вона не відреагувала.
Переказувати аліменти позивачу
поштовим переказом він не мав
можливості, оскільки вона фактично не
проживала за своїм зареєстрованим
місцем проживання (АДРЕСА_1),
перебуваючи за кордоном.

Державний виконавець повідомив
відповідачу, що витребувати у позивача
банківські реквізити для сплати
аліментів він не може, оскільки
виконавче провадження вже завершене
поверненням позивачу виконавчого
документа. З цих же підстав неможливою
є сплата аліментів шляхом перерахунку
коштів на рахунок органу державної
виконавчої служби.

Таким чином, суд першої інстанції
неповно з'ясував обставини, які мають
значення для справи, зокрема: що
стягнення аліментів на користь
позивача здійснювалось у виконавчому
провадженні, що сама позивач в
подальшому унеможливила їх стягнення
як у виконавчому провадженню (адже вона
сама подала заяву державному
виконавцеві про повернення
виконавчого документу), так і
добровільно Відповідачем (адже за
адресою свого зареєстрованого місця
проживання вона не проживала, на
звернення Відповідача про надання
реквізитів рахунка для перерахування
аліментів не відповідала).

На даний момент, в провадженні Відділу
державної виконавчої служби
Деснянського районного управління
юстиції у місті Києві перебуває
виконавче провадження № 38137277 по
стягненню з відповідача аліментів на
користь позивача на утримання дитини,
які були присуджені з відповідача
постановою Ватутінського районного
суду міста Києва від 21.09.2001 року у
справі № 2- 4134/2001 р. (надалі - Виконавче
провадження № 38137277).

У Виконавчому провадженні № 38137277
державним виконавцем здійснено
розрахунок заборгованості по
аліментах з врахуванням положень
законодавства про стягнення аліментів
за минулий час в межах трирічного
строку, що передував пред'явленню
виконавчого листа до виконання та з
врахуванням фактичного заробітку
відповідача. Згідно розрахунку
заборгованості по аліментах,
заборгованість становить 13190,81 грн.
Відповідач не оспорює необхідність
погашення заборгованості і по
аліментам. Ним надано всі необхідні
дані про свій заробіток та
здійснюється погашення заборгованості
по аліментам.

Таким чином, погашення заборгованості
по аліментам здійснюється у
Виконавчому провадженні № 38137277.

Отже, суд першої інстанції неповно
з'ясував обставини, які мають значення
для справи, зокрема, що стягнення
аліментів на користь позивача
здійснюється у виконавчому
провадженні.

Судом першої інстанції порушено
положення ст.ст. 57, 212, 214 ЦПК України.

Відповідно до ст.ст. 57, 212, наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи встановлюється
доказами, дослідженими в судовому
засіданні. Обставини справи, які
відображаються в судовому рішенні,
мають бути встановлені на підставі
досліджених в судовому засіданні
доказів.

Як було обґрунтовано вище, суд першої
інстанції вважав встановленими
обставини наявності у позивача права
на переведення на неї прав та
обов'язків співвласника - боржника на
його частку в квартирі, хоча матеріали
справи не містять доказів на
підтвердження вказаного.

Таким чином, суд першої інстанції
порушив норми процесуального закону
щодо встановлення обставин справи
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Згідно з п. п. 2 ч. 1 ст. 214 ЦПК України, під
час ухвалення рішення суд вирішує
питання чи є інші фактичні дані, які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження. Суд першої
інстанції порушив вказані положення
процесуального закону, адже не
дослідив обставини стягнення
аліментів на користь позивача у
виконавчому провадженні.

Вищевказані порушення процесуального
закону призвели до неправильного
вирішення справи.

Необґрунтованість заочного
рішення від 29.03.2012 року у справі полягає
в наступному.

Відповідно до ч. 2 ст. 213 ЦПК України,
обґрунтованим є рішення,ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Ст.ст. 212, 213 ЦПК України передбачено
відображення в судовому рішенні
обставин справи, встановлених на
підставі досліджених в судовому
засіданнідоказів. Наведене прямо
пов'язане з обґрунтованістю судового
рішення.

Як було обґрунтовано вище, матеріали
справи не містять доказів на
підтвердження виникнення у позивача
права вимагати переведення на себе
прав та обов'язків
співвласника-боржника на його частку в
квартирі.

Суд першої інстанції неповно з'ясував
обставини справи щодо порушення прав
позивача на отримання аліментів,
зокрема, не були досліджені обставини
стягнення аліментів на користь
позивача у виконавчому провадженні.

З огляду на зазначене, заочне рішення
від 29.03.2012 року по справі ухвалено без
повного та всебічного з'ясування
обставин справи та встановлення таких
обставин на підставі доказів,
досліджених судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України,
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права є підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення.

Вище було обґрунтовано неповне
з'ясування судом першої інстанції
обставин, що мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд першої
інстанції вважав встановленими;
порушення та неправильне застосування
норм матеріального та процесуального
права, допущені судом першої інстанції
при ухваленні рішення.

Таким чином, доводи апеляційної
скарги ОСОБА_2, поданої представником
ОСОБА_3 є обґрунтованими, а висновки,
викладені в рішенні суду першої
інстанції щодо наявності підстав для
визнання права власності на 1/3 частину
квартири АДРЕСА_1 за ОСОБА_4, яка як
співвласнику належала ОСОБА_2 в порядку
переведення на ОСОБА_4 прав та
обов'язків співвласника ОСОБА_2 на 1/3
частини вказаної квартири, стягнення з
ОСОБА_4 в порядку компенсації за 1/3
частину квартири АДРЕСА_1 на користь
ОСОБА_2 77 012 грн. 05 коп. 05 коп., а також
стягнення з ОСОБА_2 судових витрат в
розмірі 1 535 грн. на користь ОСОБА_4, є
помилковими.

За таких обставин, суд апеляційної
інстанції скасовує рішення суду першої
інстанції, задовольняє апеляційну
скаргу ОСОБА_2, подану представником
ОСОБА_3, та ухвалює нове рішення про
відмову ОСОБА_4 у задоволенні позову.

Висновки колегії апеляційного
суду відповідають фактичним
обставинам справи та наявним
матеріалам справи.

У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК
України, суд стягує з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_2 судові витрати у розмірі 700 грн.
понесені ним по сплаті судового збору
за подачу апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307,
309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

в и р і ш и
л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, подану
представником ОСОБА_3задовольнити.

Заочне рішення Деснянського районного
суду м. Києва від 29.03.2012 року скасувати
та ухвалити нове рішення наступного
змісту.

ОСОБА_4 відмовити у задоволенні позову.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2
судові витрати у розмірі 700 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили
шляхом подання до цього суду
касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: