О К Р Е М А Д У М К А
(в порядку ч. 3 ст. 19 ЦПК України)
"05" травня 2014 р.м. Чернігів
Ухвалою апеляційного суду
Чернігівської області від 05 травня 2014
року залишено без змін рішення
Новгород-Сіверського районного суду
Чернігівської області від 20 березня 2014
року у справі за за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Новгород-Сіверського
районного суду Чернігівської області
від 20 березня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, - треті особи,
які не заявляють самостійних вимог
щодо предмета спору: орган опіки та
піклування Орлівської сільської ради
Новогород-Сіверського району
Чернігівської області, орган опіки та
піклування Козилівської сільської
ради Корюківського району,
Корюківський районний центр
соціальних служб для сім'ї, дітей та
молоді Корюківської районної
державної адміністрації,
Новгород-Сіверський районний центр
соціальних служб для сім'ї, дітей та
молоді Новогород-Сіверської районної
державної адміністрації, прокуратури
Новгород-Сіверського району
Чернігівської області про визначення
місця проживання дитини, відібрання
дитини і повернення її за попереднім
місцем проживання та за зустрічним
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, - треті особи,
які не заявляють самостійних вимог
щодо предмета спору: орган опіки та
піклування Новогород-Сіверської
районної державної адміністрації,
Новгород-Сіверський районний центр
соціальних служб для сім'ї, дітей та
молоді Новогород-Сіверської районної
державної адміністрації про
визначення місця проживання дитини.
Вказаним рішенням суду першої
інстанції в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 відмовлено. Вимоги зустрічного
позову ОСОБА_2 задоволено, визначено
місце проживання малолітньої ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, із батьком ОСОБА_2 в
АДРЕСА_1 до досягнення дитиною
чотирнадцятирічного віку, а саме до
Відповідно до статей 209, 313 ЦПК України
мною підписано ухвалу апеляційного
суду від 05.05.2014 року, проте я не згодна з
рішенням суду першої інстанції та
ухвалою апеляційного суду, тому в
порядку ч.3 статті 19 ЦПК України вношу з
цього приводу окрему думку.

В ході судового розгляду даної справи
встановлено, що після розірвання шлюбу
між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 за взаємною згодою
обох батьків малолітня дочка ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, залишилася проживати з
матір'ю. З листопада 2012 року дитина
проживала з матір'ю в АДРЕСА_2 та
відвідувала школу. В листопаді 2013року
ОСОБА_2 самочинно, не поставивши до
відома матір дитини та відповідно без
її згоди, змінив місце проживання
дитини на АДРЕСА_1.

На мою думку, відмовляючи в задоволенні
вимог позову ОСОБА_1- матері дитини про
визначення місця проживання дитини,
відібрання дитини і повернення її за
попереднім місцем проживання та
задовольняючи вимоги зустрічного
позову ОСОБА_2, суд не взяв до уваги
приписи ч.2 статті 162 Сімейного кодексу
України, відповідно до якої якщо один з
батьків або інша особа самочинно, без
згоди другого з батьків чи інших осіб, з
якими на підставі закону або рішення
суду проживала малолітня дитина,
змінить її місце проживання, у тому
числі способом її викрадення, суд за
позовом заінтересованої особи має
право негайно постановити рішення про
відібрання дитини і повернення її тому,
з ким вона проживала. Дитина не може
бути повернута лише тоді, коли
залишення її за попереднім місцем
проживання створюватиме реальну
небезпеку для її життя та здоров'я.

Разом з тим, в ході судового розгляду
даної справи не було встановлено, що
повернення малолітньої дитини матері
буде створювати реальну небезпеку для
її життя та здоров'я.

При вирішенні спору по суті судом також
не прийняті до уваги роз'яснення п.24
Пленуму Верховного Суду України від 12
червня 1998 року № 16 ''Про застосування
судами деяких норм Кодексу про шлюб та
сім'ю України'', відповідно до яких
вирішуючи спори між батьками, які
проживають окремо (в тому числі в одній
квартирі), про те, з ким із них і хто саме
з дітей залишається, суд виходячи із
рівності прав та обов'язків батька й
матері щодо своїх дітей повинен
постановити рішення, яке відповідало б
інтересам неповнолітніх. При цьому суд
враховує, хто з батьків виявляє більшу
увагу до дітей і турботу про них, їхній
вік і прихильність до кожного з
батьків, особисті якості батьків,
можливість створення належних умов для
виховання, маючи на увазі, що перевага в
матеріально - побутовому стані одного
з батьків сама по собі не є вирішальною
умовою для передачі йому дітей.

Судом при розгляді справи не виконані
норми ч.2 статті 171 Сімейного кодексу
України, відповідно до якої дитина, яка
може висловити свою думку, має бути
вислухана при вирішенні між батьками,
іншими особами спору щодо її виховання,
місця проживання, у тому числі при
вирішенні спору про позбавлення
батьківських прав, поновлення
батьківських прав, а також спору щодо
управління її майном. Виходячи з
правового аналізу вказаної норми
права, дитина має право бути вислуханою
в ході судового розгляду справи з
питань, які стосуються її інтересів.
Разом з тим, вирішення вказаного
питання не було предметом обговорення
суду при вирішенні спору по суті. В
рішенні суд посилається лише на
показання свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5-
психологів, які проводили бесіду з
дитиною.

Також вважаю, що при вирішенні
вказаного спору по суті суд не взяв до
уваги положення Декларації прав дитини
від 20 листопада 1959 року. Відповідно до
Принципу 6 Декларації прав дитини від 20
листопада 1959 року, прийнятої
Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада
1959 року, дитина для повного і
гармонійного розвитку її особи
потребує любові і розуміння. Вона
повинна, якщо це можливо, зростати під
опікою і відповідальністю своїх
батьків і, в усякому разі, в атмосфері
любові і моральної та матеріальної
забезпеченості; малолітню дитину не
слід, крім тих випадків, коли є
виняткові обставини, розлучати зі
своєю матір'ю.

Визначаючи місце проживання
малолітньої дитини з батьком, суд
виходив з того, що матір дитини ОСОБА_1
не надала доказів своєї переваги у
вихованні та турботи за малолітньою
дитиною перед батьком дитини, також
суд прийняв до уваги прихильність
дитини до батька, згідно пояснень
психологів, які проводили бесіду з
дитиною.

Разом з тим, судом не встановлено і не
зазначено в своєму рішенні виняткових
обставин, як цього вимагають приписи
вищезазначених норм матеріального
права, які можуть бути підставою для
розлучення дочки ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 з
матір'ю.

За змістом статті 1 ЦПК України,
завданням цивільно судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Відповідно до статті 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Враховуючи викладене вище, я вважаю, що
рішення Новгород-Сіверського
районного суду Чернігівської області
від 20 березня 2014 року постановлено з
порушенням норм матеріального права,
тому на підставі п.4 ч.1 статті 309 ЦПК
України воно підлягало скасуванню з
постановленням нового рішення про
повернення малолітньої дитини матері
та визначенням її місця проживання з
матір'ю ОСОБА_1

Суддя А.А. Скрипка.