Справа № 748/2353/13-ц Провадження №
22-ц/795/22/2014 Головуючий у I інстанції
-Криворученко Д. П. Доповідач - Онищенко
О. І.Категорія -цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 січня 2014 року м. ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ
СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючого - суддіОнищенко
О.І.,суддів:Скрипки А.А., Шевченка
В.М.,при секретарі:Руденко О.М.,за
участю:ОСОБА_5, його представника
ОСОБА_6, представників відповідача
ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Чернігові справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
Чернігівського районного суду
Чернігівської області від 30 жовтня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_9 про визнання факту проживання
однією сім'єю, визнання майна спільною
сумісною власністю й поділ такого
майна,-

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати рішення Чернігівського
районного суду Чернігівської області
від 30 жовтня 2013 року та ухвалити нове
рішення про задоволення позову,
посилаючись на його незаконність та
необґрунтованість, порушення норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування обставин, що мають
значення для справи.

Рішенням Чернігівського районного
суду Чернігівської області від 30
жовтня 2013 року в задоволенні позову
було відмовлено.

Доводи апеляційної скарги зводяться до
того, що судом першої інстанції була
дана помилкова оцінка наданим доказам,
рішення суду ґрунтується лише на
доказах, наданих відповідачем,
безпідставно не взяті до уваги
показання свідків з його боку. Апелянт
зазначає, що суд першої інстанції
дійшов безпідставного висновку про те,
що в матеріалах справи відсутні докази
щодо участі позивача в будівництві
спірного будинку та понесених ним
втрат, які були б підставою для
визнання за ним права власності на
спірне майно. Крім того, апелянт
зазначає, що не відповідають дійсним
обставинам справи, надані відповідачем
докази того, що між сторонами
відбувалися цивільно-правові
відносини пов'язані з наданням
відповідачем послуг за винагороду по
догляду та утриманню, оскільки трудова
угода від 30.03.2001 року, договір найму
житлового приміщення від 03.10.2001 року та
від 01.11.2012 року ним не укладались та не
підписувались. Також, на думку
апелянта, суд не дослідив умови, за яких
відповідачка у 2010 році одноособово
зареєструвала право власності на
житловий будинок з надвірними
будівлями, не встановив обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, не з'ясував джерело і час
його придбання. Апелянт зазначає, що
факт його проживання з відповідачем
однією сім'єю з 1997 р. по 2013 р., ведення
спільного господарства, сталість
сімейних відносин та спільне
будівництво спірного будинку
підтверджується показаннями свідка
ОСОБА_10, що підтвердив факт проживання
з відповідачкою з кінця 90-х років та
свідків ОСОБА_11, ОСОБА_12, які
підтвердили, що позивач своїми силами
будував спірний будинок. Крім того,
апелянт зазначає, що суд не надав
належної оцінки долученому до
матеріалів справи відеозапису, який
підтверджує факт його проживання з
відповідачкою однією сім'єю, та не
звернув уваги на той факт, що
відповідачкою не надано жодних доказів
того, що у період з 1997 р. по 2013 р. вона
мала можливість самостійно збудувати
спірний будинок.

В запереченнях на апеляційну скаргу
відповідач просить відхилити
апеляційну скаргу ОСОБА_5, а рішення
суду першої інстанції залишити без
змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
учасників судового розгляду,
дослідивши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні позову
ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з
того, що до 1 січня 2004 року на спільне
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу не поширюються
правила щодо спільної сумісної
власності подружжя і факт спільного
проживання має юридичне значення лише
після зазначеної дати. Позивачем не
надано належних, допустимих, достатніх
та переконливих доказів того, що спірне
домоволодіння, яке побудоване в 1998
році, набуте внаслідок спільної праці
позивача з відповідачкою. Також,
позивачем, не надано належних доказів
спільного проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_9
однією сім'єю без реєстрації шлюбу у
період з 2004 року по 2013 рік .

З таким висновком суду першої
інстанції погоджується і апеляційний
суд, оскільки він ґрунтується на
матеріалах справи та відповідає
вимогам чинного законодавства.

По справі встановлено, що відповідач
ОСОБА_9 є одноосібним власником
домоволодіння, розташованого по
АДРЕСА_1 Чернігівського району, що
підтверджується свідоцтвом про право
власності на нерухоме майно від 21.07.2010
року.

Крім того, відповідачка також є
власницею земельної ділянки площею 0,10
га, що розташована за вказаною вище
адресою, яка згідно рішення
виконавчого комітету Киїнської
сільської ради Чернігівського району
№ 64 від 20 грудня 1995 року передана їй у
власність для будівництва і
обслуговування жилого будинку та
господарських будівель, що
підтверджується державним актом на
право приватної власності на землю від
2 квітня 1998 року.

Відповідно до технічного паспорту
будинок по АДРЕСА_1, збудований у 1998
році.

Відповідно до даних паспорта позивача
серії НОМЕР_1 та облікової картки
Киїнської сільської ради
Чернігівського району видно, що
позивач з 20.07.1995 року був
зареєстрований АДРЕСА_2 19.07.2001 року
знятий з реєстрації за цією адресою,
04.10.2001 року зареєстрований АДРЕСА_3, а з
05.08.2010 року позивач є зареєстрованим
АДРЕСА_4 при цьому 02.11.2010 року його було
знято з реєстрації за вказаною адресою
та зареєстровано 03.11.2010 року по АДРЕСА_5
Чернігівської області, потім 01.11.2012
року повторно зареєстровано АДРЕСА_6

Крім того, як видно з договору найму
(піднайму) житлового приміщення,
підписаного сторонами та начальником
ЖЕД і головою вуличного комітету, який
зареєстровано у ДПІ м. Чернігова за №
181, 03.10.2001 року ОСОБА_9 здала ОСОБА_5 в
найм кімнату житловою площею 8,01 м.кв. по
АДРЕСА_3

Також, 01.11.2012 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_5
було укладено договір найму (піднайму)
житлового приміщення за яким ОСОБА_9
здала ОСОБА_5 в найм кімнату житловою
площею 32,4 м.кв. по АДРЕСА_1.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень, крім випадків,
встановлених ст. 61 ЦПК України.

Спірні правовідносини щодо
встановлення факту проживання однією
сім'єю та визнання майна спільною
сумісною власністю подружжя
регулюються Сімейним кодексом України.

До 1 січня 2004 року, тобто до дня набрання
чинності СК України сам по собі факт
проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу не тягнув за собою
юридичних наслідків. Відповідно до
діючих на той час норм цивільного права
при вирішенні питання спільного
набуття майна кожна із сторін повинна
була довести факт внесення коштів у
придбання такого майна. З 01 січня 2004
року Сімейним кодексом була
передбачена можливість поширення
статусу спільної сумісної власності на
майно, набуте за час проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу.

За таких обставин, до 01 січня 2004 року на
спільне проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу не поширюються
правила щодо спільної сумісної
власності подружжя і факт спільного
проживання має юридичне значення лише
після зазначеної дати.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
в п. 12 постанови Пленуму Верховного
Суду України № 16 від 12 червня 1998 року
«Про застосування судами деяких норм
Кодексу про шлюб та сім'ю України»
судам слід мати на увазі, що правила
ст.ст. 22, 28, 29 КпШС не застосовують до
спорів про поділ майна осіб, які живуть
однією сім'єю, але не перебувають у
зареєстрованому шлюбі. Такі спори
мають вирішуватися згідно з п. 1 ст. 17 ЗУ
«Про власність», відповідних норм ЦК
України і з урахуванням роз'яснень,
даних в п. 5 постанови Пленумом
Верховного Суду України № 20 від 22
грудня 1995 року «Про судову практику у
справах за позовами про захист права
приватної власності».

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 17 ЗУ «Про
власність» (який діяв на момент
виникнення правовідносин) майно,
придбане внаслідок спільної праці
громадян, що об'єдналися для спільної
діяльності, є їх спільною частковою
власністю, якщо інше не встановлено
письмовою угодою між ними. Розмір
частки кожного визначається ступенем
його трудової участі.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
в п. 5 постанови Пленумом Верховного
Суду України № 20 від 22 грудня 1995 року
«Про судову практику у справах за
позовами про захист права приватної
власності», розглядаючи позови,
пов'язані з спільною власністю
громадян, суди повинні виходити з того,
що відповідно до чинного законодавства
спільною сумісною власністю є: майно,
нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 ЗУ
«Про власність», ст. 22 КпШС України);
майно, придбане внаслідок спільної
праці членів сім'ї чи майно, що є у
власності осіб, які ведуть селянське
(фермерське) господарство, якщо
письмовою угодою відповідно між
членами сім'ї чи членами селянського
(фермерського) господарства не
передбачено інше або майно, придбане
внаслідок спільної праці громадян, що
об'єдналися для спільної діяльності,
коли укладеною між ними письмовою
угодою визначено, що воно є спільною
сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п.2
ст. 17 ЗУ «Про власність»). В інших
випадках спільна власність громадян є
частковою. Якщо розмір часток у такій
власності не було визначено і учасники
спільної власності при надбанні майна
не виходили з рівності їх часток,
розмір частки кожного з них
визначається ступенем його участі
працею й коштами у створенні спільної
сумісної власності. При відсутності
доказів про те, що участь когось із
учасників спільної сумісної власності
(крім сумісної власності подружжя) у
надбанні майна була більшою або меншою
- частки визначаються рівними.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 74 СК України якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними. На майно, що є об'єктом спільної
сумісної власності жінки та чоловіка,
які не перебувають у шлюбі між собою
або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюються положення глави 8 цього
Кодексу.

Аналіз вказаних норм дає підстави для
висновку, що ст. 74 СК України
поширюється на правовідносини між
чоловіком та жінкою, які проживають у
фактичних шлюбних відносинах, і для
визнання майна, придбаного під час
фактичних шлюбних відносин, спільною
сумісною власністю необхідні докази,
зокрема: ведення спільного
господарства, наявності у сторін
спільного бюджету, проведення
сторонами спільних витрат, придбання
іншого майна в інтересах сім'ї.

Договір щодо надання допомоги по
утриманню заключений між ОСОБА_5 та
ОСОБА_9 недійсним не визнавався.

В матеріалах справи відсутні докази
спільного проживання позивача та
відповідачки, саме як чоловіка та жінки
без реєстрації шлюбу та ведення ними
спільного господарства, крім того,
позивачем не надано доказів стосовно
внесення ним певної суми коштів в
будівництво спірного будинку, які б
давали підстави для визнання за ним
права спільної сумісної власності на
це нерухоме майно. Надані позивачем
довідки про отримання пенсії, не
підтверджують того, що саме дані кошти
використовувалися ним на будівництво
спірного будинку по АДРЕСА_1.

Показання свідків, на які посилається
позивач, суперечать іншим доказам по
справі, та не підтверджують достовірно
факт проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_9
однією сім'єю без реєстрації шлюбу і за
відсутності будь-якого
документального підтвердження, не
можуть бути покладені в основу
судового рішення про встановлення
юридичного факту, наданий позивачем
відеозапис також не підтверджує факту
спільного проживання однією сім'єю.

Дослідивши надані сторонами докази у
їх сукупності, суд першої інстанції дав
належну оцінку, та дійшов вірного
висновку щодо недоведеності позовних
вимог.

Враховуючи вищезазначене, апеляційний
суд приходить до висновку, що рішення
суду першої інстанції є законним і
обґрунтованим, постановленим з
дотриманням норм матеріального і
процесуального права, а доводи
апеляційної скарги є необґрунтованими
і не дають підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319, 324
ЦПК України, апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, відхилити.

Рішення Чернігівського районного суду
Чернігівської області від 30 жовтня 2013
року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: