АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА
Справа № 22-ц/796/4188/2014
Головуючий у 1 - й інстанції:
Доповідач - Ратнікова В.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н
И

13 березня 2014 року колегія суддів
Судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду
місті Києва в складі:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Махлай Л.Д.

- Музичко С.Г.

при секретарі - Мурга М.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_7 на рішення
Шевченківського районного суду міста
Києва від 06 грудня 2013 року в цивільній
справі за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про
стягнення богу, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Шевченківського районного
суду міста Києва від 06 грудня 2013 року
позов ОСОБА_6 до ОСОБА_3 про стягнення
богу задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6
грошові кошти в розмірі 973 393,78 грн. та
судові витрати в сумі 3441 грн., всього на
загальну суму 976 834,78 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду,
представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_7
звернулася з апеляційною скаргою, в
якій просить рішення Шевченківського
районного суду міста Києва від 06 грудня
2013 року скасувати та ухвалити нове
рішення про стягнення з відповідача на
користь позивача грошових коштів в
розмірі 482 750 грн.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що
рішення суду 1-ї інстанції ухвалене з
порушенням норм матеріального права,
без врахування усіх обставин, що мають
значення для розгляду справи. Зазначає,
що ухвалюючи рішення про задоволення
позову суд 1-ї інстанції не врахував,
що укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3
договір позики є фіктивним, так як не
відповідає дійсним намірам позивача та
відповідача. Також, судом 1-ї інстанції
залишено поза увагою той факт, що за
договором позики позивачем було надано
відповідачу кошти на загальну суму 482 750
грн., що в кілька разів менше ніж
зазначено в договорі позики. У зв'язку з
чим вважає, що стягнення з відповідача
на користь позивача грошових коштів в
розмірі 973 393,78 грн. є безпідставним.
Крім того, в порушення норм
процесуального права суд першої
інстанції не повідомив відповідача про
дату та час розгляду справи.

В судове засідання відповідач ОСОБА_3
та його представник ОСОБА_7 не
з'явились, про день та час слухання
справи судом повідомлені у
встановленому законом порядку, ОСОБА_3
причину своєї неявки суду не повідомив,
представник відповідача ОСОБА_7
подала до суду клопотання про
відкладення розгляду справи з тих
підстав, що вона 13 березня 2014 року о 09-00
годині прийматиме участь у розгляді
справи в Шевченківському районному
суді м.Києва, проте належних доказів на
підтвердження вказаних обставин суду
не надала, а тому у колегії суддів
відсутні підстави для визнання причини
її неявки в судове засідання поважною
і вважає можливим слухати справу в
відсутності відповідача та його
представника.

Представник ОСОБА_6 ОСОБА_8 проти
доводів апеляційної скарги
заперечував посилаючись на те, що
рішення суду постановлено з
дотриманням вимог закону та є
обґрунтованим.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової
В.М., пояснення представника позивача,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що 10 лютого 2012 року
між ОСОБА_6 до ОСОБА_3 було укладено
договір позики № ил62, відповідно до
умов якого, ОСОБА_6 передав, а ОСОБА_3
прийняв грошові кошти в сумі 954 967 грн.,
що еквівалентно 118 925 доларам США. Дану
суму позики позичальник зобов'язується
повернути позикодавцю до 10 серпня 2013
року.

На підтвердження укладення договору
позики та факту передачі грошей ОСОБА_3
надав ОСОБА_6 розписку від 10.02.2012 року.

У встановлені в договорі позики строки
відповідач борг позивачу не повернув, а
тому ОСОБА_6 звернувся до
Шевченківського районного суду міста
Києва з позовом до ОСОБА_3 про стягнення
боргу в судовому порядку.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 та
стягуючи з ОСОБА_3 суму боргу в розмірі
954 967 грн., 3% річних у розмірі 18 425,78 грн.,
судовий збір в сумі 3441 грн., суд 1-ї
інстанції посилався на те, що в
судовому засіданні достовірно
встановлено, що відповідачем не
повернуто позивачу борг за договором
позики, а тому він підлягає стягненню з
відповідача на користь позивача в
судовому порядку.

Колегія суддів вважає, що такий
висновок суду 1-ї інстанції зроблений
на підставі повного та об'єктивного
дослідження наданих сторонами доказів
на в повній мірі відповідає вимогам
закону.

Так, згідно зі ст.1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає другій стороні
(позичальникові) у власність (в
оперативне управління) гроші, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошей.
Договір позики вважається укладеним у
момент передання грошей.

Відповідно до вимог ст.1047 ЦК України,
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюється
договором. (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 1 статті 1049 ЦК України
встановлено, що позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Якщо договором
не встановлений строк повернення
позики або цей строк визначений
моментом пред'явлення вимоги, позика
має бути повернена позичальником
протягом тридцяти днів від дня
пред'явлення позикодавцем вимоги про
це, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент
передання позикодавцеві речей,
визначених родовими ознаками, або
зарахування грошової суми, що
позичалася, на його банківський
рахунок.

Відповідно до ст.525 ЦК України,
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Ні в установлений в договорі строк, ні в
подальшому ОСОБА_3 не повернув ОСОБА_6
борг за договором позики в сумі 954 967
грн., а тому, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції прийшов до
вірного висновку про стягнення з
відповідача на користь позивача боргу
за договором позики в сумі 954 967,00
гривень

Відповідно до ст.625 ЦК України
позичальник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Оскільки відповідач прострочив
виконання зобов'язань за договорами
позики, то суд першої інстанції
обґрунтовано стягнув з відповідача на
користь позивача 3 % річних в сумі 18 425,78
грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що
договір позики, укладений між ОСОБА_6 та
ОСОБА_3, є фіктивним, так як не
відповідає дійсним намірам позивача та
відповідача, колегія суддів вважає
необґрунтованими, з огляду на таке.

Згідно зі ст.234 ЦК України фіктивним є
правочин, який вчинено без наміру
створення правових наслідків, які
обумовлювалися цим правочином.

Тобто, фіктивний правочин
характеризується тим, що сторони
вчиняють такий правочин лише для виду,
знаючи заздалегідь, що він не буде
виконаний. При вчиненні фіктивного
правочину сторони мають інші цілі, ніж
ті, що передбачені правочином. Для
визнання правочину фіктивним ознака
вчинення його лише для вигляду має бути
властива діям обох сторін правочину.
Якщо одна сторона діяла лише для
вигляду, а інша - намагалася досягти
правового результату, то такий
правочин не можна вважати фіктивним.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності, а частинами 1, 4
статті 60 ЦПК встановлено, що кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог, заперечень,
крім випадків, установлених ст.61 цього
Кодексу. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Ні суду 1-інстанції, ні суду апеляційної
інстанції апелянтом не надано належних
та допустимих доказів того, що договір
позики № ил62 від 10 лютого 2012 року був
укладений під впливом обману,
насильства, зловмисної домовленості
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини. Як і не
надано суду доказів того, що при
укладанні договору позики у сторін не
було наміру на його укладання та/або
договір було укладено з іншою метою ніж
та, що в ньому зазначена.

За наведених обставин колегія суддів
вважає, що суду першої інстанції
прийшов до вірного висновку про те, що
підстав вважати, що договір позики №
ил62 від 10 лютого 2012 року є фіктивним,
немає.

Не заслуговують на увагу доводи
апеляційної скарги про те, що за
договором позики позивачем було надано
відповідачу кошти на загальну суму 482 750
грн., що в кілька разів менше ніж
зазначено в договорі позики.

Згідно зі ст.ст.58, 59 ЦПК України, докази
повинні бути належними та допустимими.
При цьому, обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Частиною 2 статті 218 ЦК України
встановлено, що заперечення однією із
сторін факту вчинення правочину або
оспорювання окремих його частин може
доводитися письмовими доказами,
засобами аудіо-, відеозапису та іншими
доказами. Рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики на підтвердження як
його укладення, так і умов договору, а
також засвідчує отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

З договору позики № ил62 від 10 лютого 2012
року та розписки від 10 лютого 2012 року
чітко вбачається, що ОСОБА_6 передав, а
ОСОБА_3 прийняв грошові кошти в сумі 954
967 грн. Даний договір та розписка
підписані сторонами без будь-яких
застережень та зауважень, а тому
підстав вважати, що ОСОБА_3 фактично
було отримано в позику 482 750 грн., немає.

Доводи апеляційної скарги про те, що, в
порушенні норм процесуального права,
відповідача не було повідомлено судом
першої інстанції про дату та час
розгляду справи правильність висновку
суду першої інстанції не спростовують
з огляду на таке.

Відповідно до ч.3 ст.122 ЦПК України, у
разі якщо відповідачем у позовній
заяві, поданій і оформленій у порядку,
встановленому цим Кодексом, вказана
фізична особа, що не є суб'єктом
підприємницької діяльності, суд не
пізніше двох днів з дня надходження
позовної заяви до суду звертається до
відповідного органу реєстрації місця
перебування та місця проживання особи
щодо надання інформації про
зареєстроване місце проживання
(перебування) такої фізичної особи.

Інформація про місце проживання
(перебування) фізичної особи має бути
надана протягом трьох днів з моменту
отримання відповідним органом
реєстрації місця проживання та
перебування особи відповідного
звернення суду.

В матеріалах справи є довідка
адресно-довідкового підрозділу ГУДМС
України в місті Києві зі змісту якої
вбачається, що ОСОБА_3 зареєстрований
за адресою: АДРЕСА_1. Будь-яких
відомостей щодо іншого
зареєстрованого у встановленому
законом порядку місця проживання
(перебування) відповідача матеріали
справи не містять.

Судом неодноразово за вказаною адресою
направлялися повістки, проте на адресу
Шевченківського районного суду міста
Києва поверталися поштові
відправлення за закінченням терміну
зберігання. В матеріалах справи також є
повідомлення про вручення дружині
відповідача телеграми про розгляд
справи 06.12.2013 р., що в повні й мірі
відповідає приписам ст.76 ЦПК України.

Крім того, розгляд справи у
відсутності відповідача, відповідно
до вимог ЦПК України, не є підставою
для скасування правильного по суті
рішення суду. До апеляційної скарги
відповідачем не надано жодного доказу
на підтвердження доводів про
неповноту дослідження доказів у
зв'язку з розглядом справи у його
відсутності та на спростування
висновків суду.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що рішення суду першої
інстанції є законним та обґрунтованим,
постановлено з дотриманням норм
процесуального та матеріального права,
а тому підстави для задоволення
апеляційної скарги представника
відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_7 відсутні.

Витрати по сплаті судового збору судом
стягнуті з відповідача на користь
позивача у відповідності з вимогами
ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника
відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_7 відхилити.

Рішення Шевченківського
районного суду міста Києва від 06 грудня
2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: