Справа № 127/4656/13-ц Провадження №
22-ц/772/637/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Саблук С. А.Категорія: 52
Доповідач: Луценко В. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" березня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Вінницької області в складі:

головуючого: Луценка В.В.,

суддів: Сала Т.Б., Зайцева А.Ю.,

при секретарі: Торбасюк О.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду Вінницької області
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
Вінницького обласного інституту
післядипломної освіти педагогічних
працівників про звільнення з роботи,
визнання незаконними доган, наказу,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, стягнення
моральної шкоди, за апеляційною
скаргою представника Вінницького
обласного інституту післядипломної
освіти педагогічних працівників -
Дровозюка Степана Івановича на рішення
Вінницького міського суду Вінницької
області від 17 грудня 2013 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2013 року ОСОБА_2 звернулась в
суд з позовом до Вінницького обласного
інституту післядипломної освіти
педагогічних працівників про визнання
незаконними доган, наказу про
звільнення з роботи, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, стягнення моральної шкоди.

В позовній заяві ОСОБА_2 зазначила, що
вона працювала завідувачем кабінетом
методики викладання української мови і
літератури Вінницького обласного
інституту післядипломної освіти
педагогічних працівників. З 25.01.1996 року
по 22.01.2013 року вона є головою первинної
профспілкової організації Вінницького
обласного інституту післядипломної
освіти педагогічних працівників,
членом Ради та Президії Ради
Конфедерації Вільних профспілок
Вінницької області.

Наказом ректора інституту Дровозюка
С.І. №13- к від 22.01.2013 року позивача
звільнено з роботи за п. 3 ст. 40 КЗпП
України у зв'язку з систематичним
невиконанням нею без поважних причин
обов'язків, покладених на неї трудовим
договором і правилами внутрішнього
розпорядку. Підставою для звільнення
стали службові записки проректора з
науково-педагогічної роботи Іваниці
Г.А. від 29.12.2012 року та проректора з
науково-педагогічної роботи та
моніторингу освіти Білика О.О. від
29.12.2012 року, а також накази №129-к від
24.10.2012 року, №137-к від 07.11.2012 року, №166-к
від 29.12.2012 року про притягнення
позивача до дисциплінарної
відповідальності.

Позивач вважає наказ про звільнення її
з роботи незаконним, так як він
прийнятий з грубим порушенням чинного
трудового законодавства. Тому просила
задовольнити її позовні вимоги в
повному обсязі.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 17 грудня 2013 року
позов ОСОБА_2 до Вінницького обласного
інституту післядипломної освіти
педагогічних працівників про визнання
незаконними доган, наказу, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, стягнення моральної шкоди
задоволено частково.

Визнано таким, що не відповідає чинному
законодавству наказ №13-к від 22.01.2013
року прийнятий адміністрацією
Вінницького обласного інституту
післядипломної освіти педагогічних
працівників про звільнення з роботи
ОСОБА_2 завідувача кабінету методики
викладання української мови і
літератури Вінницького обласного
інституту післядипломної освіти
педагогічних працівників, скасовано
його та постановлено рішення, яким
поновлено ОСОБА_2 на посаді завідувача
кабінету методики викладання
української мови і літератури
Вінницького обласного інституту
післядипломної освіти педагогічних
працівників.

Стягнуто з Вінницького обласного
інституту післядипломної освіти
педагогічних працівників на користь
ОСОБА_2 заробітну плату за час
вимушеного прогулу з 22.01.2013 року по
30.09.2013 року в сумі 22 575,00 гривень.

Стягнуто з Вінницького обласного
інституту післядипломної освіти
педагогічних працівників на користь
ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 10 000, 00
(десять тисяч) гривень.

Рішення суду в частині поновлення на
роботі та стягнення заробітної плати
за час вимушеного прогулу за один
місяць в сумі 2709,00 гривень допущено до
негайного виконання.

Стягнуто з Вінницького обласного
інституту післядипломної освіти
педагогічних працівників на користь
держави судовий збір в сумі 344,10
гривень.

В апеляційній скарзі ректор
Вінницького обласного інституту
післядипломної освіти педагогічних
працівників Дровозюк С.І. просить
рішення суду скасувати, ухвалити нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
заявлених позовних вимогах,
посилаючись на неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального права та порушення
вимог процесуального права.

Заслухавши доповідача, пояснення і
заперечення сторін, перевіривши
матеріали справи та доводи апеляційної
скарги, судова колегія приходить до
висновку про те, що скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Матеріалами справи встановлено, ОСОБА_2
з 10.09.1996 року працювала завідувачем
кабінетом методики викладання
української мови і літератури
Вінницького обласного інституту
післядипломної освіти педагогічних
працівників. Рішенням профспілкових
зборів Профспілкової організації
Вінницького обласного інституту
післядипломної освіти педагогічних
працівників від 29.04.2008 року ОСОБА_2
обрано головою первинної
профспілкової організації Вінницького
обласного інституту післядипломної
освіти педагогічних працівників.
ОСОБА_2 також є членом Ради та Президії
Ради Конфедерації Вільних профспілок
Вінницької області (а.с. 35 - 45).

Наказом ректора Вінницького обласного
інституту післядипломної освіти
педагогічних працівників №13- к від
22.01.2013 року ОСОБА_2 звільнена з роботи за
п.3 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з
систематичним невиконанням нею без
поважних причин обов'язків, покладених
на неї трудовим договором і правилами
внутрішнього розпорядку. Підставою для
звільнення ОСОБА_2 з роботи стали
службові записки проректора інституту
з науково-педагогічної роботи та
навчально-методичної роботи Іваниці
від 29.12.2012 року та проректора інституту
з науково-педагогічної роботи та
моніторингу якості освіти Білика О.О.
від 29.12.2012 року, а також неодноразово
застосовані дисциплінарні стягнення у
вигляді доган (наказ №129-к від 24.10.2012
року, наказ №137-к від 07.11.2012 року, наказ
№166-к від 29.12.2012 року).

Дійсно, відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП
України трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку систематичного
невиконання працівником без поважних
причин обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку,
якщо до працівника раніше
застосовувалися заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення.

Відповідно до роз'яснень п. 23 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
06.11.1992 року №9 (зі змінами, внесеними
постановами від 01.04. 1994 р. №4, від 26.10.1995
р. №18 та від 25.05.1998 р. №15) «Про практику
розгляду судами трудових спорів» за
передбаченими п.3 ст.40 КЗпП України
підставами працівник може бути
звільнений лише за проступок на роботі,
вчинений після застосування до нього
дисциплінарного або громадського
стягнення за невиконання без поважних
причин обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку.

У таких випадках враховуються ті
заходи дисциплінарного стягнення, які
встановлені чинним законодавством і не
втратили юридичної сили за давністю
або не зняті достроково (ст.151 КЗпП) і ті
громадські стягнення, які застосовані
до працівника за порушення трудової
дисципліни відповідно до положення або
статуту, що визначає діяльність
громадської організації, і з дня
накладення яких до видання наказу про
звільнення минуло не більше одного
року.

З матеріалів справи вбачається, що
підставою для звільнення ОСОБА_2 з
роботи за п.3 ст.40 КЗпП України стали
накази ректора Вінницького обласного
інституту післядипломної освіти
педагогічних працівників №129-к від
24.10.2012 року, №137-к від 07.11.2012 року, №166-к
від 29.12.2012 року про притягнення
позивача ОСОБА_2 до дисциплінарної
відповідальності за систематичне
невиконання нею без поважних причин
обов'язків, покладених на неї трудовим
договором і правилами внутрішнього
розпорядку.

Зазначені вище накази ОСОБА_2 оскаржила
в судовому порядку.

Рішенням Вінницького міського суду,
Вінницької області від 02.04.2013 року
позов ОСОБА_2 задоволено повністю.

Визнано незаконним та скасовано
виданий ректором Вінницького
обласного інституту післядипломної
освіти педагогічних працівників
Дровозюком С.І. наказ №129-к від 24.10.2012
року про оголошення догани ОСОБА_2

Визнано незаконним та скасовано
виданий виконуючого обов'язки ректора
Вінницького обласного інституту
післядипломної освіти педагогічних
працівників Іваницею Г.А. наказ №137-к
від 07.11.2012 року про оголошення догани
ОСОБА_2

Визнано незаконним та скасовано
виданий ректором Вінницького
обласного інституту післядипломної
освіти педагогічних працівників
Дровозюком С.І. наказ №166-к від 29.12.2012
року про оголошення догани ОСОБА_2

Стягнуто з Вінницького обласного
інституту післядипломної освіти
педагогічних працівників на користь
держави 172,05 гривень судового збору.

Дане рішення суду першої інстанції
набуло законної сили 08.05.2013 року
(а.с.106-111).

В ч.3 ст.10 ЦПК України зазначено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Як вбачається з матеріалів справи на
час ухвалення судом першої інстанції
рішення у справі за позовом ОСОБА_2 про
визнання незаконними доган, наказу про
звільнення з роботи, накази ректора
Вінницького обласного інституту
післядипломної освіти педагогічних
працівників за №129-к від 24.10.2012 року,
№137-к від 07.11.2012 року та №166-к від 29.12.2012
року про притягнення ОСОБА_2 до
дисциплінарної відповідальності
визнанні незаконними та скасовані, а
тому суд обґрунтовано прийшов до
висновку про відсутність підстав для
звільнення ОСОБА_2 з роботи за п.3 ст.40
КЗпП України.

Окрім того, відповідно до ст.43 КЗпП
України розірвання трудового договору
з підстав, передбачених пунктами 1 (крім
випадку ліквідації підприємства,
установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і
пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу,
може бути проведено лише за
попередньою згодою виборного органу
(профспілкового представника),
первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник.

Відповідно до вимог ст.252 КЗпП України
зміна умов трудового договору, оплата
праці, притягнення до дисциплінарної
відповідальності працівників, які є
членами виборних профспілкових
органів, допускається лише за
попередньою згодою виборного
профспілкового органу, членами якого
вони є. Звільнення членів виборного
профспілкового органу підприємства,
установи, організації (у тому числі
структурних підрозділів), його
керівників, профспілкового
представника (там де не обирається
виборний орган професійної спілки),
крім випадків додержання загального
порядку, допускається за наявності
попередньої згоди виборного органу,
членами якого вони є, а також вищого
виборного органу цієї професійної
спілки (об'єднання професійних спілок).

Незважаючи на те, що позивач ОСОБА_2 є
головою первинної профспілкової
організації Вінницького обласного
інституту післядипломної освіти
педагогічних працівників, членом Ради
та Президії Ради Конфедерації Вільних
профспілок Вінницької області,
відповідач в порушення вимог чинного
трудового законодавства України
притягнув до дисциплінарної
відповідальності та звільнив з роботи
ОСОБА_2 за п.3 ст.40 КЗпП України не
отримавши попередньої згоди виборного
органу профспілкової організації,
членом якої є позивач.

За таких обставин суд першої інстанції
дослідивши в повному обсязі обставини
і матеріали справи обґрунтовано
задовольнив позовні вимоги ОСОБА_2 про
визнання незаконним наказу про
звільнення з роботи, поновивши її на
роботі та стягнув середній заробіток
за час вимушеного прогулу.

Разом з тим підлягає зміні ухвалене
судом першої інстанції рішення суду в
частині задоволення позовних вимог
ОСОБА_2 про стягнення на її користь
моральної шкоди, завданої внаслідок
незаконного звільнення з роботи.

Так, вирішуючи позовні вимоги про
відшкодування моральної шкоди,
заподіяної ОСОБА_2 внаслідок
незаконного звільнення з роботи, суд
помилково керувався загальними
положеннями цивільного законодавства
України, зокрема ст.1167 ЦК України про
відшкодування моральної шкоди,
завданої фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, не
притягнувши при цьому до участі у
справі посадову особу, яка видала
незаконний наказ про звільнення
позивача з роботи.

В даному випадку правовідносини, що
виникли між сторонами регулюються
ст.237-1 КЗпП України.

Відповідно до ст.237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику проводиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

В роз'ясненнях, що містяться в п.13
постанови Пленуму Верховного Суду
України №4 від 31.03.1995 року (з наступними
з мінами №5 від 25.05.2001 року) «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної(немайнової) шкоди»
відповідно до ст.237-1 КЗпП України за
наявності порушення прав працівників у
сфері трудових відносин, що призвело до
його моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
по відшкодуванню моральної
(немайнової) шкоди покладається на
власника або уповноважений ним орган
незалежно від форми власності, виду
діяльності чи галузевої належності,
таку моральну шкоду позивачу повинен
відшкодувати власник або
уповноважений ним орган, законні права
якого порушено, згідно з правилами
ст.237-1 КЗпП України.

Приймаючи до уваги характер моральних
страждань, які заподіянні ОСОБА_2
внаслідок незаконного звільнення з
роботи, що призвело до втрати
нормальних життєвих зв'язків та
вимагає від позивача додаткових зусиль
для організації свого життя,
враховуючи ступінь вини відповідача,
виходячи із засад розумності та
справедливості, судова колегія вважає,
що позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення
на її користь моральної шкоди
підлягають частковому задоволенню в
сумі 5000 гривень.

Враховуючи викладене, судова колегія
приходить до висновку, що в іншій
частині рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам закону, ґрунтується
на нормах матеріального та
процесуального права, а тому підстави
для його скасування відсутні.

На підставі викладеного,керуючись ст.
303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України,
судова колегія,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ректора Вінницького
обласного інституту післядипломної
освіти педагогічних працівників
задовольнити частково.

Змінити резолютивну частину рішення
Вінницького міського суду Вінницької
області від 17 грудня 2013 року в частині
задоволення позовних вимог про
стягнення моральної шкоди та викласти
її в наступній редакції:

«Стягнути з Вінницького обласного
інституту післядипломної освіти
педагогічних працівників на користь
ОСОБА_2 моральну шкоду в сумі 5000 (п'ять
тисяч) гривень».

В іншій частині рішення Вінницького
міського суду Вінницької області від 17
грудня 2013 року залишити без змін.

Рішення суду набуває законної сили з
моменту його проголошення, однак може
бути оскаржене до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ на протязі 20 днів.

Головуючий суддя: _______
Луценко В.В.

Судді: _______
Сало Т.Б.

_______
Зайцев А.Ю.