Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" липня 2014 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого - судді В.П. Гончарука

при секретарях Погорілій К.В., Лисенко М.В.

розглянув у відкритому судовому засіданні у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третіх осіб - ОСОБА_3, ОСОБА_4, Головного управління юстиції у м. Києві про встановлення факту, що має юридичне значення та зміну черговості прав на спадкування, суд -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про встановлення фактів, що мають юридичне значення, зміну черговості прав на спадкування, усунення від права на спадкування і просила встановити факт проживання однією сімє'ю, як чоловіка та жінки без шлюбу її - ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з 1995 року по час смерті останнього (ІНФОРМАЦІЯ_1), визнати її спадкоємицею четвертої черги спадкоємців ОСОБА_5, визнати її право на спадкування після померлого ОСОБА_5 як спадкоємиці третьої черги.

Справа розглядається Дніпровським районним судом м. Києва повторно, адже ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 02 жовтня 2013 року справу направлено на новий розгляд.

В судовому засіданні представник позивача просив позов задовольнити з наступних підстав.

З 30.12.1980 р. - одразу ж після розлучення зі своєю першою дружиною ОСОБА_6, ОСОБА_5 почав проживати в АДРЕСА_2.

Позивач на той час проживала по сусідству - в квартирі АДРЕСА_1, що підтверджується відповідними довідками ЖРЕО.

Познайомившись у 1994 році, між ОСОБА_1 та ОСОБА_5 виникли стосунки, які можуть бути між чоловіком та дружиною, а з 1995 року вони почали разом проживати в квартирі позивача однією сім'єю, як чоловік та дружина. У них була повноцінна сім'я і, тільки з огляду на їх вік, вони не замислювалися та не задавалися метою зареєструвати свої відносини.

Перед сусідами, родичами, друзями та знайомими ОСОБА_5 представляв ОСОБА_1 як свою законну дружину, яка і його представляла своїм чоловіком.

Позивач зазначає, що з ОСОБА_5 вони проживали разом, вели спільне господарство, мали спільний бюджет, були пов'язані спільним побутом.

Друзі та знайомі на всі свята запрошували їх як одну сім'ю.

ОСОБА_5 відносився до неї, як чоловік до дружини, розділяв з нею всі гористі та радості, усі події життя.

Вона, як дружина, готувала для ОСОБА_5 їжу, прала його одяг, виконувала за нього всю роботу, яку він не міг виконати самостійно через свою важку хворобу.

За всі п'ятнадцять років між ними не було жодного конфлікту, вони любили один одного та підтримували найкращі стосунки, які тільки можуть бути в сім'ї.

Свідками цих обставин є всі спільні знайомі, друзі, сусіди, які весь цей час з ними спілкувались і товаришували та яким відомо багато фактів з життя сім'ї.

Також, позивач зазначила, що за час їх спільного проживання ОСОБА_5 важко хворів на різні хвороби: хворобу легенів, хворобу шлунку, хворобу печінки, хворобу хребта, хворобу серця, хворобу очей та інші хвороби.

З 1996 року по момент смерті ОСОБА_5 важко хворів на хворобу очей, катастрофічно швидко втрачав зір.

Позивач зауважила, що у ОСОБА_5 в 2012 р. була практично абсолютна сліпота, що підтверджується довідками медичних закладів.

У 1996 році ОСОБА_5 проходив оперативне лікування очей, що підтверджується записами в медичній документації. Весь час, необхідний для реабілітації після оперативного втручання, позивач сумлінно доглядала ОСОБА_5, надавала йому різного роду допомогу.

Крім того, ОСОБА_5 проходив численні стаціонарні лікування, під час яких вона також постійно доглядала, навідувала його та приносила необхідні ліки, їжу, одежу.

Таким чином, позивач зауважила, що ОСОБА_5 приблизно через чотири роки (з 2000 року) з моменту спільного проживання однією сім'єю з позивачем, перебував у безпорадному стані та потребував сторонньої допомоги.

Оскільки ОСОБА_5 хворів на важкі хронічні хвороби, він потребував постійного щоденного прийому різних ліків.

На підтвердження факту надання ОСОБА_5 матеріальної, моральної та іншої допомоги позивач надала письмові докази постійного придбання саме нею ліків ОСОБА_5 в аптеці біля їх будинку.

Позивач зазначила, що протягом усього часу спільного проживання з ОСОБА_5 без її матеріальної допомоги, останній не зміг би нормально жити та просто існувати.

Окрім неї ОСОБА_5 ніхто не допомагав морально, матеріально та в побуті.

Зі слів ОСОБА_5, позивачці було відомо, що у ОСОБА_5 є дві дочки - ОСОБА_3 та ОСОБА_4

За всі п'ятнадцять років спільного проживання з ОСОБА_5 позивач їх не бачила і не була з ними знайома. Дочку ОСОБА_5 - ОСОБА_4 вона бачила тільки на його похованні.

З моменту розірвання шлюбу з їхньої матір'ю, ОСОБА_5 з доньками спілкувався рідко, а приблизно в 2001 - 2003 роках останні стали черницями при одному з монастирів в м. Києві, де проживають на даний час.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер.

Витрати на поховання, поминальний обід та організацію поховання понесла позивач, що підтверджується відповідними чеками, квитанціями та договорами.

Після смерті ОСОБА_5 залишилася спадщина, а саме - квартира АДРЕСА_2.

? спірної квартири належала ОСОБА_5 на праві приватної власності, інша ? частина спірної квартири належала матері ОСОБА_5 - ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло.

В грудні 1993 року матір'ю ОСОБА_5 - ОСОБА_7 було складено заповіти на належні їм частки спірної квартири на користь третьої особи - ОСОБА_3, що підтверджується копіями заповітів.

16.05.1996 року померла ОСОБА_7, внаслідок чого відкрилася спадщина на ? частину належної їй спірної квартири, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

Так, третя особа-1 ОСОБА_3, яка на той час являлась спадкоємцем за заповітом, не прийняла спадщину.

Тому, ОСОБА_5 прийняв у спадщину від своєї матері ? частину квартири та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, а також в подальшому зареєстрував своє право на спадщину за законом, а також в подальшому зареєстрував своє право власності в КП «Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна».

На вищевказану ? частину спірної квартири ОСОБА_5 заповіту на будь-чию користь не складено, а тому, ця частина повинна спадкуватися за законом між усіма спадкоємцями.

На іншу ? частину спірної квартири ОСОБА_5 до моменту смерті заповіт на користь третьої особи-1 ОСОБА_3 не відмінено.

Однак, після спливу шестимісячного строку з моменту відкриття спадщини треті особи - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не зверталися до нотаріальної контори з метою прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом.

Таким чином, вся спірна квартира повинна спадкуватися між спадкоємцями тієї черги, яка має право спадкування за законом.

Позивач вважає, що має право на спадкування після померлого ОСОБА_5

Так, в березні місяці 2011 року нею подано заяву про прийняття спадщини до 10-ої Київської державної нотаріальної контори.

Звернувшись до нотаріальної контори Позивач дізналася про те, що незважаючи на той факт, що рідні діти спадкодавця (треті особи) спеціально не прийняли спадщину для того, щоб прийняла її позивач, як спадкоємиця четвертої черги, заяву про прийняття спадщини після померлого ОСОБА_5 20.08.2011 року подала зовсім стороння померлому особа - відповідач ОСОБА_2

Статтею 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначенні у заповіті. У разі відсутності заповіту, неприйняття спадщини спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування за законом одержують особи, визначенні у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу.

ОСОБА_2 є спадкоємцем за законом третьої черги за правом представлення.

За час спільного проживання з ОСОБА_5, останній представив позивачу ОСОБА_2, як свого двоюрідного брата, з ким 15 років вони бачились один раз.

Статтею 1258 ЦК України встановлено, що спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, крім випадків, встановлених ст. 1250 цього Кодексу.

В свою чергу, частиною 2 ст. 1259 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка є спадкоємцем за законом наступних черг, може за рішенням суду одержати право на спадкування разом із спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування, за умови, що вона протягом тривалого часу опікувалася, матеріально забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані.

Посилаючись на вказані правові підстави, представник позивача, підтримавши у судовому засіданні позов, просив встановити факт проживання однією сім'єю, як чоловіка та жінки без шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_5 з 1995 року по час смерті ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_1, визнати її спадкоємицею четвертої черги спадкоємців ОСОБА_5, а також визнати за нею право на спадкування після померлого ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5, як спадкоємиці третьої черги на підставі ч. 2 ст. 1259 ЦК України, як особи, яка протягом тривалого часу опікувалася, матеріально-забезпечувала, надавала іншу допомогу спадкодавцеві, який через похилий вік та тяжку хворобу був у безпорадному стані.

Відповідач разом зі своїм представником щодо задоволення позовних вимог ОСОБА_1 заперечували, посилаючись на їх необґрунтованість та на невідповідність дійсним обставинам справи.

Треті особи - ОСОБА_3, ОСОБА_4 до суду не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили, крім того, відповідач підтвердив, що вони перебувають в жіночому монастирі протягом тривалого часу.

Третя особа - Головне управління юстиції у м. Києві направило лист про розгляд справи за відсутності представника, на підставі наданих сторонами доказів.

Вислухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, суд не знаходить підстав для задоволення позову з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_5, після смерті якого залишилася спадщина, що складається з квартири АДРЕСА_3.

? спірної квартири належала ОСОБА_5 на праві приватної власності, інша ? частина спірної квартири належала матері ОСОБА_5 - ОСОБА_7, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло.

В грудні 1993 року ОСОБА_5 та його матір'ю ОСОБА_7 було складено заповіти на належні їм частки спірної квартири на користь третьої особи ОСОБА_3, що підтверджується копіями заповітів.

16.05.1996 року ОСОБА_7 померла, внаслідок чого відкрилася спадщина на ? частину належної їй спірної квартири, що підтверджується свідоцтвом про смерть.

Третя особа ОСОБА_3, яка на той час являлась спадкоємцем за заповітом, спадщину не прийняла.

ОСОБА_5 прийняв спадщину від своєї матері ? частину квартири та отримав свідоцтво про право на спадщину за законом, а також в подальшому зареєстрував своє право власності в КП «Київське міське БТІ».

На вищевказану ? частину спірної квартири ОСОБА_5 заповіту на будь-чию користь не складено, відповідно, ця частина повинна спадкуватися за законом між усіма спадкоємцями.

На іншу ? частину спірної квартири ОСОБА_5 до моменту смерті заповіт на користь ОСОБА_3 не відмінено, однак з матеріалів спадкової справи вбачається, що після спливу 6-місячного строку з моменту відкриття спадщини, третя особа ОСОБА_3 не звернулася до нотаріальної контори з метою прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом.

Третя особа ОСОБА_4 також не звернулася до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини за законом.

Таким чином, вся спірна квартира має спадкуватися між спадкоємцями тієї черги, яка має право на спадкування за законом.

Відповідно до ст. 1264 ЦК України у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менше як п'ять років до часу відкриття спадщини. Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Однак суд вважає, що вимоги в частині встановлення факту спільного проживання позивача з ОСОБА_5 з 1995 року по день смерті ОСОБА_5 (ІНФОРМАЦІЯ_1.) є недоведеними.

Зокрема, що стосується періоду можливого спільного проживання позивача з ОСОБА_5 з 1995 року по 01.01.2004 рік, слід зауважити, що положення статей 60 та 74 Сімейного кодексу України, які передбачають можливість встановлення факту спільного проживання чоловіка та жінки без шлюбу, набули чинності разом з Сімейним кодексом України лише 01.01.2004 року.

Щодо періоду можливого спільного проживання позивача з ОСОБА_5 з 01.01.2004 року по день його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1., слід зауважити, що позивач підтверджує ці обставини показами свідків.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язку доказів у їх сукупності.

Так, допитані в судовому засіданні свідки сторони позивача які є сусідами Позивача, пояснили суду наступне, що ОСОБА_5 та ОСОБА_1 проживали разом в квартирі за адресою: АДРЕСА_4. Вони бачили ОСОБА_5 і ОСОБА_1 разом, вони постійно ходили один з одним, на їх думку, ОСОБА_5 без допомоги ОСОБА_1 не міг самостійно себе доглядати, зазначивши при цьому, що помер ОСОБА_5, квартирі за місця проживання позивача - АДРЕСА_4.

Свідок ОСОБА_8 пояснила, що вона є племінницею ОСОБА_5 та останній раз бачила його живим на новорічні свята у 2011 році, зокрема вона приїздила до його в гості, він накрив стіл, був привітливим та в гарному настрої, спілкувався зі своїми рідними, ОСОБА_1 в той час та раніше, коли вона бачила ОСОБА_5, не було, про наявність будь-яких сімейних відносин у ОСОБА_5 з ОСОБА_1 свідок заперечила, також, свідок зазначила, що ОСОБА_5 в безпорадному стані не перебував та сторонньої допомоги не потребував, міг самостійно себе забезпечити як матеріально так і доглядати за собою.

Свідок ОСОБА_9 повідомив, що він бачив ОСОБА_5 останній раз у листопаді місяці 2010 року, коли він приїжджав до Відповідача в гості. На час зустрічі ОСОБА_5 був у гарному настрої, спілкувалися на різні теми, крім того, ОСОБА_5 повідомив, що проживає один в своїй квартирі.

Будь-яких ознак, які б вказували на безпорадність ОСОБА_5 свідок не помітив.

Згідно з матеріалами Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві № 222-с від 03.03.2011 р. повідомлено, що в день смерті ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_2 був здійснений виїзд працівників міліції за адресою: АДРЕСА_5, яка є відмінною від адреси, про яку вказали свідки та позивач.

Згодом, після витребування судом інформації від Дніпровського РУ ГУ МВС України в м. Києві щодо місця смерті ОСОБА_5, представник позивача пояснення в цій частині змінив та зазначив, що ОСОБА_5 помер у своїй особистій квартирі сам (без присутності сторонніх осіб), вказуючи лише, що перед смертю його туди провела позивач на прохання ОСОБА_5. так - як останньому стало зле.

Покази свідків в тому, що ОСОБА_5 перебував у безпорадному стані (не міг самостійно себе забезпечувати в побуті), суд не враховує, оскільки вони не є фахівцями у сфері медицини, письмових доказів щодо цього в матеріалах справи відсутні та свідки сторони відповідача повідомили протилежне.

Наявна в матеріалах справи інформація щодо хвороби ОСОБА_5 на глаукому - не може братися до уваги судом в якості того, що ОСОБА_5 перебував у безпорадному стані, будь-яких інших доказів, які б в вказували на безпорадний стан ОСОБА_5, суду надано не було.

Твердження Позивача в тому, що ОСОБА_5 не міг існувати без її матеріальної допомоги - спростовуються наявною в матеріалах справи довідкою, виданою Управлінням Пенсійного фонду України у Дніпровському районі м. Києва від 18.03.2014 р. де зазначено, що ОСОБА_5 в період з січня місяця 2010 року по січень місяць 2011 року отримував пенсію у розмірі від 1959 (одна тисяча дев'ятсот п'ятдесят дев'ять) грн. до 2016 (дві тисячі шістнадцять) грн. кожного місяця, що дає суду підстави вважати, що ОСОБА_5 мав можливість самостійно себе забезпечувати матеріально. В свою чергу позивач належних та допустимих доказів, які б підтверджували її можливість надавати матеріальну допомогу ОСОБА_5, суду не надала.

Враховуючи вищевикладене суд не знаходить підстав для застосування до даних правовідносин частини 2 статті 1259 ЦК України, адже дана стаття може бути застосована у разі, якщо позивач буде спадкоємцем наступної черги після ОСОБА_2, та доведеності тверджень позивача в тому, що ОСОБА_5 перебував у безпорадному стані, у зв'язку з чим позивач надавала померлому матеріальну допомогу та опікувалася ним.

За викладених обставин та керуючись ст.ст. 15, 16, 1223, 1259, 1261-1265 ЦК України, ст.ст. 3 СК України, ст.ст. 10, 11, 57-61, 174, 208-209, 212-215, 218, 222, 222, 223 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, за участю третіх осіб - ОСОБА_3, ОСОБА_4, Головного управління юстиції у м. Києві про встановлення факту, що має юридичне значення та зміну черговості прав на спадкування відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом десяти днів після його проголошення в судовому засіданні, а учасниками судового розгляду, які не брали участі у справі протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: