Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/106/14
Головуючий у суді І-ї інстанції Цоток
Спори, що виникають із договорів
позики, кредиту Доповідач
УХВАЛА

Іменем України

21.01.2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі:

головуючого судді: Кодрула
М.А.

суддів: Франко В.А.,
Чорнобривець О.С.

за участю секретаря: Кечкіна
А.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Кіровограді цивільну
справу за позовом публічного
акціонерного товариства «ВТБ Банк» до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості по кредитному договору,
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3
на заочне рішення Добровеличківського
районного суду Кіровоградської
області від 02 жовтня 2013 року,-

ВСТАНОВИЛА:

12 червня 2013 року публічне акціонерне
товариство «ВТБ Банк» (далі ПАТ „ВТБ
Банк") звернулося з позовом до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про стягнення солідарно 255445 грн.
70 коп. заборгованості за кредитним
договором. Позовні вимоги обґрунтовано
тим, що відповідач ОСОБА_2 не виконує
умови укладеного кредитного договору
від 04 травня 2012 року, а ОСОБА_3 є
поручителем.

Заочним рішенням
Добровеличківського районного суду
Кіровоградської області від 02 жовтня
2013 року позов задоволено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2, ОСОБА_3
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, просять рішення
суду скасувати, застосувати строк
позовної давності щодо стягнення пені
та відмовити в цій частині у
задоволенні позову.

Про час і місце слухання справи сторони
та їх представники повідомлені
належним чином, про що свідчать
зворотні повідомлення та
SMS-повідомлення, проте в судове
засідання сторони та їх представники
не з"явились, причини неявки не
повідомили. Представник позивача
надіслав письмові заперечення на
апеляційну скаргу в яких вказує про її
необґрунтованість. Згідно ч.2 ст.305 ЦПК
України неявка сторін, за таких
обставин, не перешкоджає розглядові
справи.

Заслухавши доповідача, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та доводи
апеляційної скарги, в межах визначених
ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла
висновку, що скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до статей 1049, 1050, 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти. Якщо позичальник
своєчасно не повернув суму позики, він
зобов»язаний сплатити грошову суму
відповідно до ст. 625 ЦК України, якщо
договором встановлений обов'язок
позичальника повернути позику
частинами (з розстроченням), то в разі
прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів.

Зобов'язання, згідно статті 526 ЦК
України, має виконуватись належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства.

У разі порушення боржником
зобов'язання, забезпеченого порукою,
боржник і поручитель відповідають
перед кредитором як солідарні
боржники, якщо договором поруки не
встановлено додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки (стаття 554
ЦК України ).

Судом встановлено, що 04 травня 2012 року
між ПАТ „ВТБ Банк" та ОСОБА_2 укладено
кредитний договір, на підставі якого
банк надав ОСОБА_2 кредит у розмірі 255000
грн. строком до 04 травня 2017 року зі
сплатою за користування кредитом
відсотків з розрахунку 22 % річних.

У забезпечення виконання зобов"язань
ОСОБА_2 за кредитном договором між
банком та ОСОБА_3 04 травня 2012 року
укладено договори поруки, за умовами
якого поручитель взяв на себе
зобов'язання перед банком відповідати
по зобов'язанням, які виникають з умов
кредитного договору, укладеного 04
травня 2012 року між ПАТ „ВТБ Банк" та
ОСОБА_2 та всіх додаткових угод, що
будуть укладені до нього, в повному
обсязі цих зобов'язань, в тому числі
щодо повернення кредиту, сплати
процентів, пені та збитків.

Судом також встановлено, що ОСОБА_2
взяті на себе зобов'язання за кредитним
договором не виконує і має
заборгованість за кредитном договором,
яка станом на 20 травня 2013 року
становить 255445 грн. 70 коп., що
підтверджується наданими банком
розрахунками.

29 січня 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
кожному окремо, банком направлені
листи-вимоги про повернення кредиту в
повному обсязі у зв»язку з
невиконанням умов договору.

За таких обставин, судова
колегія погоджується з висновком суду
щодо наявності підстав для
задоволення позову.

Доводи апеляційної скарги
висновків суду не спростовують та не
грунтуються на матеріалах справи і
нормах чинного законодавства, що
регулює правовідносини, які склалися
між сторонами.

Зокрема, суперечать матеріалам справи
посилання в апеляційній скарзі на те,
що при визначені розміру
заборгованості не враховані 52920 грн.,
які сплачені по 13 квитанціям на
погашення кредиту.

Згідно виписки по особовим рахункам
ОСОБА_2, які додані до заперечення на
апеляційну скаргу, банком враховано 18
документів про сплату кредиту на
загальну суму 50325,26 грн. В той же час в
матеріалах справи відсутні будь які
документи про сплату кредиту
відповідачами.

Безпідставними є посилання в
апеляційній скарзі на необхідність
зменшення процентного розміру пені,
яка не може перевищувати подвійної
облікової ставки НБУ, виходячи з
необхідності застосування Закону
України „Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань", оскільки в преамбулі
вказаного Закону зазначено, що цей
Закон регулює договірні
правовідносини між платниками та
одержувачами грошових коштів щодо
відповідальності за несвоєчасне
виконання грошових зобов'язань.
Суб'єктами зазначених правовідносин є
підприємства, установи та організації
незалежно від форм власності та
господарювання, а також фізичні особи -
суб'єкти підприємницької діяльності.
ОСОБА_2 отримала кредит як фізична
особа і дія цього Закону на неї не
поширюється.

Колегія суддів не може взяти до уваги і
доводи апеляційної скарги відносно
необхідності застосування строку
позовної давності до вимог щодо
стягнення пені.

Згідно розрахунку банку про
нарахування пені (а.с. 10), пеня банком
нарахована за 322 дні, за період з 03 липня
2012 року по 20 травня 2013 року. Позов до
суду поданий банком 13 червня 2013 року,
тобто пеня банком нарахована в межах
одного року від дня звернення до суду і
відповідно до вимог ст. 258 ЦК України.

Не грунтуються на нормах чинного
законодавства і доводи апеляційної
скарги про відсутність правових
підстав для стягнення з відповідачів
суми боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції та 3% річних від
простроченої суми на підставі ч.2 ст.625
ЦК України.

Пленум Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у постанові № 5 від
30 березня 2012 року «Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних відносин» у п.27 роз'яснив, що
положення частини третьої статті 551 ЦК
України про зменшення розміру
неустойки може бути застосовано судом
лише за заявою відповідача до
відсотків, які нараховуються як
неустойка, і не може бути застосовано
до сум, які нараховуються згідно з
частиною другою статті 625 ЦК, які мають
іншу правову природу.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за
користування чужими грошовими коштами
боржник зобов'язаний сплачувати
проценти, якщо інше не встановлено
договором між фізичними особами.
Розмір процентів за користування
чужими грошима встановлюється
договором, законом або іншим актом
цивільного законодавства.

Статтею 625 ЦК України визначено, що
боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Виходячи з положень зазначеної норми
наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді
інфляційного нарахування на суму боргу
й три проценти річних не є санкціями, а
виступають способом захисту майнового
права та інтересу, який полягає у
відшкодуванні матеріальних витрат
кредитора від знецінення грошових
коштів унаслідок інфляційних процесів
і отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування отриманими
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові, а тому ці кошти
нараховуються незалежно від вини
боржника та незалежно від сплати ним
неустойки (пені) за порушення виконання
зобов'язання.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-319 ЦПК
України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3 -
відхилити.

Заочне рішення Добровеличківського
районного суду Кіровоградської
області від 02 жовтня 2013 року залишити
без змін

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя:

Судді: