У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 березня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Закропивного О.В.,
Лесько А.О.,

Червинської М.Є., Гулька Б.І.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13,
ОСОБА_14, ОСОБА_15 до Головного
управління юстиції у Миколаївській
області, Управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Миколаївській
області, товариства з обмеженою
відповідальністю
«Ніконджитбудсервіс» (далі - ТОВ
«Ніконджитбудсервіс»), ОСОБА_16, ОСОБА_17,
ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21,
ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25,
ОСОБА_26, третя особа - ОСОБА_27, про
визнання прилюдних торгів,
договорів-купівлі продажу недійсними
за касаційними скаргами ОСОБА_3,
Управління державної виконавчої
служби Головного управління юстиції у
Миколаївській області та ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14,
ОСОБА_15 на рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 8 жовтня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2006 року позивачі, які є
мешканцями гуртожитку по АДРЕСА_1
звернулися із позовами, об'єднаними в
одне провадження ухвалою місцевого
суду від 31 січня 2008 року, за захистом
своїх прав.

Свої вимоги та їх обґрунтування
позивачі неодноразово уточнювали і в
остаточній редакції (за виключенням
ОСОБА_10) у січні 2013 року просили визнати
недійсними прилюдні торги з продажу
приміщень гуртожитку по АДРЕСА_1 які
відбулися 18 травня 2005 року; визнати
недійсними протоколи та акти
проведення прилюдних торгів; стягнути
на свою користь судові витрати.

В обґрунтування остаточних позовних
вимог позивачі зазначали, що до
гуртожитку їх було поселено як
працівників Миколаївського заводу
конденсаторів. Приміщення гуртожитку
на праві власності належало ТОВ
«Ніконджитбудсервіс». 18 серпня 2005 року
у порядку виконання рішення
господарського суду Миколаївської
області про стягнення з ТОВ
"Ніконджитбудсервіс" боргу були
проведенні прилюдні торги з реалізації
майна, належного товариству, житлових
та нежитлових приміщень гуртожитку,
які не набули статусу самостійного
об'єкта нерухомості. На думку
позивачів, організація та порядок
проведення торгів були здійснені з
порушенням чинного законодавства, що
призвело до порушення їхніх житлових
прав, як мешканців гуртожитку, на
користування житловими кімнатами й
приміщеннями загального користування.

Ураховуючи викладене, позивачі просили
позов задовольнити.

Справа переглядалась судами
неодноразово.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 17 червня 2013 року у
задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13,
ОСОБА_14, ОСОБА_15 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 8 жовтня
2013 року рішення місцевого суду в
частині вирішення позовних вимог
ОСОБА_3 скасовано і в цій частині
ухвалено нове рішення про задоволення
позову ОСОБА_3

Визнано недійсними прилюдні торги з
реалізації блока 703-704 у гуртожитку по
АДРЕСА_1 проведені 18 серпня 2005 року,
оформлені протоколом №5150099/1383
проведення прилюдних торгів по
реалізації майна належного ТОВ
«Ніконджитбудсервіс» та актом
проведення прилюдних торгів,
затвердженим виконуючим обов'язки
начальника підрозділу примусового
виконання рішень відділу державної
виконавчої служби головного
управління юстиції у Миколаївській
області 15 вересня 2005 року. Вирішено
питання щодо судових витрат.

В решті рішення місцевого суду
залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції та направити справу на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_11,
ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права, просять скасувати рішення суду
апеляційної інстанції та направити
справу на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

У касаційній скарзі Управління
державної виконавчої служби Головного
управління юстиції у Миколаївській
області просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції у частині
задоволення позовних вимог ОСОБА_3 та
залишити без змін рішення місцевого
суду в цій частині, посилаючись на
неправильне застосування судом
апеляційної інстанції норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарг та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку про часткове задоволення
касаційних скарг з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону судові
рішення не відповідають.

Суд першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позову, виходив із того, що
порушень визначеного законом порядку
проведення прилюдних торгів, які могли
б свідчити про їх недійсність, не
встановлено. Доказів, які б свідчили
про порушення житлових прав позивачів
як наймачів приміщень гуртожитку у
зв'язку із переходом прав власності,
суду не надано.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині вирішення позовних
вимог ОСОБА_3 та ухвалюючи в цій частині
нове рішення про задоволення її позову,
суд апеляційної інстанції виходив із
того, що об'єктом реалізації з
прилюдних торгів могло бути нерухоме
майно, яке є об'єктом цивільних прав
(будівля, споруда, інші приміщення,
земельна ділянка, підприємство як
цілісний майновий комплекс (або його
частина, виділена у встановленому
законом порядку в окремий самостійний
об'єкт власності), а не його частина, яка
не набула статусу об'єкта нерухомості в
передбаченому законом порядку. Таким
чином, здійснення продажу з прилюдних
торгів частин внутрішнього об'єму цієї
будівлі (окремих кімнат, приміщень
загального користування: коридорів,
душових) без вирішення питання щодо
технічної можливості виділу в натурі
цих часток з об'єкта нерухомого майна й
набуття ними статусу об'єкта цивільних
прав не можна визнати таким, що
відповідає вимогам закону.

Проте повністю погодитися з такими
висновками судів попередніх інстанцій
не можна.

Судами установлено, що рішенням
виконавчого комітету Миколаївської
міської ради від 28 грудня 1972 року
гуртожиток, який розташований по
АДРЕСА_1 було прийнято в експлуатацію
та передано на баланс Миколаївського
заводу конденсаторів, на базі якого
згідно з наказом Мінмашпрому України
від 24 лютого 1994 року було
створено відкрите акціонерне
товариство «Ніконд» (далі - ВАТ
«Ніконд»).

14 січня 2000 року на добровільних
засадах, шляхом об'єднання вкладів
засновників ВАТ «Ніконд» та фізичних
осіб: ОСОБА_29, ОСОБА_37, ОСОБА_30 було
створено ТОВ «Ніконджитбудсервіс», до
статутного фонду якого увійшла і
будівля гуртожитку, розташована по
АДРЕСА_1.

На підставі рішення виконавчого
комітету Миколаївської міської ради
від 23 червня 2001 року ТОВ
«Ніконджитбудсервіс» 3 липня 2001 року
отримало свідоцтво на право
колективної власності на вказаний
гуртожиток загальною площею 6575, 5 кв. м,
яке зареєстровано в Миколаївському
бюро технічної інвентаризації 3 липня
2001 року за № 303.

24 березня 2003 року на підставі договору
купівлі-продажу ОСОБА_31 придбала 2/100
частини нежитлових приміщень, що
розташовані на 1 поверсі зазначеного
гуртожитку.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 11 квітня 2005 року та двома
додатковими рішеннями цього ж суду від
18 квітня 2005 року, ухваленими у
цивільній справі № 2-2173/05, визначені
частки власників у праві власності на
вказаний гуртожиток: за
ТОВ «Ніконджитбудсервіс» - 9068/10 000
частин, за ОСОБА_32 - 53/10 000 частин;
за ОСОБА_33 - 329/10 000 частин, за ОСОБА_34 - 53/10
000 частин, за ОСОБА_35 - 25/10 000 частин, за
ТОВ «Дар'я» - 336/10 000 частин, за ОСОБА_36 72/10
000 частин, за приватним підприємством
виробничо-комерційною фірмою «Дизайн
Студія» - 64/10 000 частин.

Під час примусового виконання судових
рішень про стягнення боргу з ТОВ
«Ніконджитбудсервіс» державним
виконавцем було описано всю
дев'ятиповерхову будівлю гуртожитку
загальною площею 6575,5 кв. м (акт опису та
арешту майна від 2 лютого 2004 року) і
накладено арешт для подальшої його
реалізації. У той самий час державний
виконавець направив спеціалізованій
організації заявку на продаж із
прилюдних торгів арештованого майна та
уклав 11 жовтня 2004 року договори про
реалізацію майна, в яких на реалізацію
виставлена не будівля гуртожитку як
об'єкт нерухомості, а окремі приміщення
гуртожитку, які в установленому
законом порядку не набували статусу
об'єктів права власності.

У 2004 - 2005 роках відбувалися прилюдні
торги з продажу частин приміщень
(блоків) гуртожитку по АДРЕСА_1 за
наслідками яких було складено
протоколи про проведення торгів та
відповідні акти про придбання майна з
прилюдних торгів, які були видані їх
переможцям (покупцям).

Апеляційний суд при ухваленні рішення
про визнання недійсними прилюдних
торгів з реалізації блока 703-704 у
гуртожитку по АДРЕСА_1
проведені 18 серпня 2005 року, оформлені
протоколом № 5150099/1383 проведення
прилюдних торгів по реалізації майна
належного ТОВ «Ніконджитбудсервіс» та
актом проведення прилюдних торгів,
затвердженим виконуючим обов'язки
начальника підрозділу примусового
виконання рішень відділу державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції у Миколаївській
області 15 вересня 2005 року, не звернув
уваги на те, що власник приміщення
ТОВ «Ніконджитбудсервіс» є
боржником у зведеному виконавчому
провадженні про стягнення коштів на
користь його кредиторів.

У разі відсутності у боржника коштів та
цінностей, достатніх для задоволення
вимог стягувача, стягнення звертається
також на належне боржникові інше майно,
за винятком майна, на яке згідно з
законом не може бути накладено
стягнення.

У зв'язку з невиконанням рішень
боржником в установлені чинним
законодавством та державним
виконавцем строки, а також у зв'язку з
відсутністю у підприємства достатніх
коштів на рахунках в банківських
установах та рухомого майна належного
на праві власності для задоволення
вимог стягувачів за зведеним
виконавчим провадженням, державним
виконавцем вжито заходи щодо звернення
стягнення на майно боржника, а саме:
приміщення гуртожитку по АДРЕСА_1
шляхом проведення його опису й арешту
та здійснено підготовчі дії з метою
проведення прилюдних торгів в порядку
визначеному ст. 64 Закону.

Вищевикладене свідчить, що під час
здійснення зведеного виконавчого
провадження про стягнення коштів із
ТОВ
«Ніконджитбудсервіс» на користь
стягувачів державним виконавцями не
змінювався спосіб і порядок виконання,
а звернення стягнення на майно
боржника здійснювалось в загальному
порядку з урахуванням глав 5 та
6 Закону України «Про виконавче
провадження».

Тобто, визнаючи торги недійсними судом
апеляційної інстанцій не досліджено,
чи відбудеться за наслідками
задоволення даного позову відновлення
прав позивачів, які є лише
користувачами, a не власниками спірного
майна, оскільки саме по собі визнання
прилюдних торгів недійсними не
відновлює попередній стан сторін
виконавчого провадження, а стягувачі в
порядку реституції будуть зобов'язані
повернути кошти отримані від
реалізації майна.

Згідно із ст. 3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.
Частиною другою цієї статті визначено
перелік основних способів захисту
цивільних прав і інтересів, серед яких
припинення правовідношення та
визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Водночас, ст. 383 ЦПК України та ст. 85
Закону України «Про виконавче
провадження», чітко визначено коло
осіб, які мають право оскаржити дії
органів державної виконавчої служби
або їх посадових осіб.

Зокрема, частиною першою статті 85
Закону України «Про виконавче
провадження», встановлено, що у
виконавчому провадженні на дії
(бездіяльність) державного виконавця
та інших посадових осіб державної
виконавчої служби по виконанню рішення
або відмову у здійсненні передбачених
цим Законом дій стягувачем чи
боржником може бути подана скарга до
начальника відповідного органу
державної виконавчої служби, якому
безпосередньо підпорядкований
державний виконавець, або до
відповідного суду.

A за умовами ст. 383 ЦПК України учасники
виконавчого провадження та особи, які
залучаються до проведення виконавчих
дій, мають право звернутися до суду зі
скаргою, якщо вважають, що рішенням,
дією або бездіяльністю державного
виконавця чи іншої посадової особи
державної виконавчої служби під час
виконання судового рішення, порушено
їх права чи свободи.

Апеляційний суд, перевіряючи рішення
місцевого суду від 17 червня 2013 року,
застосував до спірних правовідносин
правову позицію, викладену у постанові
Верховного Суду України від 18 вересня
2013 року у цивільній справі № 6-76цс13,
однак не врахував того, що хоча продаж з
прилюдних торгів частин внутрішнього
об'єму гуртожитку без вирішення
питання щодо технічної можливості
виділу в натурі цих часток не можна
визнати таким, що відповідає вимогам
закону, однак відповідно до правової
позиції, висловленої Верховним Судом
України у постанові від 24 жовтня 2012
року у справі № 6-116цс12, право на
звернення до суду із таким позовом
мають лише стягувачі, боржники та інші
учасники виконавчого провадження
(ст. ст. 1, 2, 5, 7, 10, 11, 11-1, 85 Закону
України «Про виконавче провадження»).

Відповідних правових висновків з цього
приводу апеляційний суд не зробив, та
залишив поза увагою те, що увалюючи
рішення ним було вирішено питання про
права та законні інтереси інших осіб,
без залучення їх до участі у справі,
зокрема, стягувачів по зведеному
виконавчому провадженню, які отримали
кошти від реалізації арештованого
майна боржника.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд
не обмежений доводами касаційної
скарги, якщо під час розгляду справи
буде виявлено неправильне
застосування норм матеріального права
або порушення норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування рішення.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції дійшов помилкового
висновку про те, що порушень
визначеного законом порядку
проведення прилюдних торгів, які б
могли свідчити про їх недійсність, не
встановлено.

За таких обставин, рішення суду першої
інстанції також не може залишатися в
силі.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення судом процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Виходячи з наведеного, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку про необхідність
часткового задоволення касаційних
скарг із скасуванням судових рішень та
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції з підстав,
передбачених ст. 338 ЦПК
України.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 344, 345 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_3, Управління
державної виконавчої служби Головного
управління юстиції у Миколаївській
області та ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_11, ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 задовольнити
частково.

Рішення Ленінського районного суду м.
Миколаєва від 17 червня 2013 року та
рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 8 жовтня 2013
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
О.В. Закропивний

А.О.
Лесько

М.Є.
Червинська

Б.І.
Гулько