Справа № 357/8524/13-ц Головуючий у І
інстанції Бондаренко О.В.Провадження №
22-ц/780/515/14 Доповідач у 2
інстанції Верланов С.М.Категорія 26
УХВАЛА

Іменем України

13 січня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді - Верланова С.М.,

суддів - Воробйової Н.С.,
Мельника Я.С.,

при секретарі - Бевзюк М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на заочне рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 21 жовтня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення боргу,

В С Т А Н О В И Л А :

У червні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду із зазначеним позовом, який
мотивувала тим, що 06 вересня 2010 року
вона позичила ОСОБА_3 5 000 доларів США, а
13 березня 2011 року вона позичила
відповідачці 3 500 доларів США, про що
відповідачка написала відповідні
розписки. Вказані грошові кошти вона
позичила відповідачці у зв'язку
попередньою домовленістю між ними про
те, що вона, ОСОБА_2, купить у ОСОБА_3
частину будинку. Однак відповідачка
відмовляється продати їй частину
будинку, у зв'язку з чим позивачка
надіслала на адресу відповідачки
вимогу про повернення суми коштів
протягом семи днів. Посилаючись на те,
що ОСОБА_3 у вказаний строк своїх
зобов'язань щодо повернення грошових
коштів не виконала, позивачка просила
стягнути з відповідачки на свою
користь борг за вказаними вище
договорами позики на загальну суму 67 915
грн.

Заочним рішенням Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 21 жовтня 2013 року позов ОСОБА_2
задоволено частково. Стягнуто на її
користь з ОСОБА_3 борг за договором
позики від 13 березня 2011 року у розмірі 27
965 грн.

У задоволенні вимог ОСОБА_2 про
стягнення боргу за договором позики
від 06 вересня 2010 року у
розмірі 39 950 грн. - відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
заочне рішення суду першої інстанції в
частині відмови у задоволенні її
позову про стягнення боргу за
договором позики від 06 вересня 2010 року
у розмірі 39 950 грн. скасувати та
ухвалити нове рішення в цій частині,
яким її позовні вимоги задовольнити,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи та
порушення судом норм матеріального і
процесуального права.

Заслухавши доповідь судді - доповідача,
пояснення учасників процесу, які
з'явилися в судове засідання, вивчивши
матеріали справи та перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення в частині відмови у
задоволені позовних вимог ОСОБА_2 про
стягненні на її користь з ОСОБА_3 боргу
за договором позики від 06 вересня 2010
року у розмірі 39 950 грн., суд першої
інстанції виходив із того, що згідно з
розпискою від 06 вересня 2010
року ОСОБА_3 зобов'язалася продати
ОСОБА_2 частину житлового будинку за
адресою: АДРЕСА_1, за ціною 5000 доларів
США, дозволила проводити в ньому ремонт
та отримала від позивачки зазначену
суму коштів з наміром оформити договір
купівлі-продажу даної частини будинку.

При цьому суд зазначив, що отримані
відповідачкою грошові кошти у розмірі
5000 доларів США є авансовим платежем в
рахунок укладення договору та настанню
наслідків за ним щодо купівлі-продажу
частини житлового будинку. Проте
позивачка не визнає, що ці кошти згідно
з розпискою від 06 вересня 2010 року є
авансовим платежем та наполягає на
тому, що вказана сума є позикою, тому
суд першої інстанції дійшов висновку
про відмову у задоволенні позовних
вимог в цій частині, оскільки
відповідно до вимог цивільного
процесуального законодавства суд не
може виходити за межі заявлених
позивачем вимог та змінювати підстави
позову.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції,
оскільки вони ґрунтуються на
матеріалах справи та вимогах закону.

Статтею 202 ЦК України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 207 ЦК України
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи
договори позики, суд повинен виявити
справжню правову природу укладеного
договору, незалежно від найменування
документа, і залежно від установлених
результатів робити відповідні правові
висновки.

Судом першої інстанції встановлено та
підтверджується наявними у справі
доказами, що 06 вересня 2010 року у
відповідності до письмової розписки
відповідач ОСОБА_3 зобов'язалась
продати ОСОБА_2 частину житлового
будинку за ціною 5 000 доларів США та
дозволила робити ремонт, претензій не
має і нічого не міняє. В рахунок
подальшого оформлення договору
купівлі-продажу ОСОБА_3 отримала від
ОСОБА_2 5 000 доларів США
(а.с.4).

Встановлено, що договір купівлі -
продажу частини житлового будинку за
адресою: АДРЕСА_1, між сторонами не був
укладений.

Відповідно до ст. 570 ЦК України
завдатком є грошова сума або рухоме
майно, що видається кредиторові
боржником у рахунок належних з нього за
договором платежів, на підтвердження
зобов'язання і на забезпечення його
виконання. Якщо не буде встановлено, що
сума сплачена в рахунок належних з
боржника платежів, є завдатком, вона
вважається авансом.

Таким чином, внесення завдатку як
способу виконання зобов'язання може
мати місце лише у випадку наявності
зобов'язання, яке б мало випливати із
договору, укладеного сторонами.

Отже, враховуючи вимоги закону та
встановлені обставини справи, колегія
суддів вважає, що суд першої інстанції
дійшов обгрунтованого висновку про те,
що передані позивачкою відповідачці
грошові кошти за письмовою розпискою
від 06 вересня 2010 року є авансовим
платежем в рахунок укладення основного
договору та настанню наслідків за ним
щодо купівлі-продажу частини житлового
будинку.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Згідно з ч.1 ст.11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.213 ЦПК України
обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог.

Підставами позову є обставини, якими
позивач обґрунтовує свої вимоги, і
докази, що стверджують позов.

Системний аналіз зазначених норм
закону дає підстави вважати, що суд не
може змінювати підстави позову, а саме,
ті обставини на які сторони
посилаються.

Разом з цим, суд має роз'яснити сторонам
наслідки невикористання ними усіх
своїх прав та відсутності доказів у
справі.

Як на підставу стягнення суми боргу
згідно з розпискою від 06 вересня 2010
року, позивачка посилалася на те, що
кошти у розмірі 5000 доларів США вона
позичила ОСОБА_3 для особистих потреб
її сім'ї, з метою їх в подальшому
повернути. Наміру на укладення з
відповідачкою договору
купівлі-продажу частини житлового
будинку за адресою: АДРЕСА_1, не мала, а
за вказаною адресою вона проживала
тимчасово за згодою відповідачки.

З матеріалів справи вбачається, що в
судовому засідання підстави позову
позивачка не змінювала.

Отже, враховуючи, що ОСОБА_2, як на
підставу позову посилалася на те, що
передані нею відповідачці 06 вересня 2010
року грошові кошти у сумі 5 000 доларів
США є позикою і підстави позову не
змінювала, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції дійшов
правильного висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог в цій
частині.

Таким чином рішення суду першої
інстанції в цій частині ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, передбачених
законом підстав для його скасування
при апеляційному розгляді не
встановлено.

Доводи апеляційної скарги про те, що у
зв'язку з юридичною необізнаністю
ОСОБА_2 помилково зазначила, що грошові
кошти у сумі 5 000 доларів США є позикою,
хоча фактично вказана сума є авансовим
платежем, а тому суд першої інстанції
повинен був стягнути з відповідачки на
користь позивачки вказану суму коштів,
не заслуговують на увагу, оскільки
згідно зі ст.ст. 3, 10, 60, 119, 212-213 ЦПК
України позивач сам визначає зміст
позовних вимог, викладає обставини,
якими обґрунтовуються вимоги, а суд,
зберігаючи об'єктивність і
неупередженість, створює необхідні
умови для всебічного і повного
дослідження обставин справи. Право
визначення підстав та предмету позову
належить виключно позивачу і суд сам за
власною ініціативою їх змінити не може.

Отже доводи апелянта про
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення судом
норм матеріального і процесуального
права, на думку апеляційного суду, не
знайшли свого підтвердження при
розгляді справи та повністю
спростовуються матеріалами справи, а
тому апеляційна скарга підлягає
відхиленню.

В іншій частині рішення суду першої
інстанції не оскаржується, тому
відповідно до положень ст.303 ЦПК
України судом апеляційної інстанції не
перевіряється.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Заочне рішення Білоцерківського
міськрайонного суду Київської області
від 21 жовтня 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді