УХВАЛА

іменем україни

23 квітня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Гвоздика
П.О.,

суддів: Євграфової
Є.П., Журавель В.І.,

Завгородньої
І.М., Ситнік
О.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
Лисогірської сільради Запорізького
району Запорізької області, треті
особи: товариство з обмеженою
відповідальністю «Запорізьке
міжміське бюро технічної
інвентаризації», реєстраційна служба
Запорізького районного управління
юстиції, про визнання договору
дарування нерухомого майна недійсним,
за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення апеляційного суду Запорізької
області від 06 червня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_4, Лисогірської сільради
Запорізького району Запорізької
області, треті особи: товариство з
обмеженою відповідальністю
«Запорізьке міжміське бюро технічної
інвентаризації», реєстраційна служба
Запорізького районного управління
юстиції, про визнання договору
дарування нерухомого майна недійсним,
посилаючись на те, що згідно зі
свідоцтвом про право власності на
жилий будинок АДРЕСА_1 власником
зазначеного будинку була її мати
ОСОБА_5, яка ІНФОРМАЦІЯ_1 року померла.
Після смерті матері, їй стало відомо, що
53/100 частини спірного будинку належить
відповідачу. Підставою відчуження
зазначеної частини будинку став
договір дарування від 24 лютого 1993 року,
укладений від її, позивача, імені,
посвідчений Лисогірською сільською
радою під реєстровим № 20.

Посилаючись на зазначені обставини та
уточнивши свої вимоги, ОСОБА_3 просила
визнати договір дарування недійсним
внаслідок відсутності волевиявлення
на його укладання, повернути сторони до
попереднього стану, скасувавши
реєстрацію за ОСОБА_4 53/100 частини
будинку.

Рішенням Запорізького районного суду
Запорізької області від 23 квітня 2013
року в задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 06 червня 2013
року зазначене судове рішення
скасовано. Ухвалено нове рішення, яким
позов задоволено. Визнано недійсним
договір дарування 53/100 частини жилого
будинку АДРЕСА_1 від 24 лютого 1993 року,
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4

Визнано за ОСОБА_3 право власності на
53/100 частини жилого будинку АДРЕСА_1.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_4
просить рішення апеляційного суду
скасувати, посилаючись на порушення
судом норм матеріального і
процесуального права, та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
24 лютого 1993 року між позивачкою ОСОБА_3
та відповідачем ОСОБА_4 укладений
договір дарування, за умовами якого
позивач подарувала, а відповідач
прийняла в дар 53/100 частин житлового
будинку з відповідною частиною
господарських будівель по АДРЕСА_1.

Оскільки право власності відповідача
одразу було зареєстровано в ЗМБТІ, суд
дійшов висновку про вступ відповідача
у володіння і користування будинком.

У 2004 році відповідач займалася
газифікацією будинку АДРЕСА_1, уклала
договір з газопостачальною
організацією «Канівчанка» на
постачання газу до будинку, що, за
висновком суду, свідчить про те, що
відповідач вважала себе власником
будинку, продовжувала його благоустрій
та утримання. Позивач жодних перешкод
до зазначеного не вчиняла.

Судом установлено, що на прохання
позивача відповідач виплатила
позивачу 3 тис. грн за належні останній
на праві власності 47/100 частки
житлового будинку АДРЕСА_1. Зазначене
підтверджується розпискою від 18
листопада 2006 року, оформленою в
присутності свідків, а саме: сина
позивача ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
та наданими поясненнями свідків
ОСОБА_10, ОСОБА_8, ОСОБА_11

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України до
правовідносин, які виникли до набрання
ним чинності, застосовуються положення
ЦК У країни, що діяв на час виникнення
спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 243 ЦК Української РСР
1963 pоку, чинній на час укладання
оспорюваного договору, за договором
дарування одна сторона передає
безоплатно другій стороні майно у
власність. Договір дарування
вважається укладеним з моменту
передачі майна обдарованому. У порядку
ст. ст. 224, 227 ЦК Української РСР 1963 pоку
договір дарування нерухомого майна
підлягає нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Статтею 128 ЦК України передбачено, що
право власності (право оперативного
управління) у набувача майна за
договором виникає з моменту передачі
речі, якщо інше не передбачено законом
або договором.

Згідно з п. 1 Інструкції про порядок
вчинення нотаріальних дій виконавчими
комітетами міських, селищних,
сільських рад депутатів трудящих,
затвердженої наказом МЮ УРСР 19 січня 1976
року № 1/5 у відповідності зі статтею 14
Закону Української PCP «Про державний
нотаріат» у населених пунктах, де немає
державних нотаріальних контор,
виконавчі комітети міських, селищних,
сільських Рад депутатів трудящих
вчиняють нотаріальні дії, крім іншого,
посвідчують угоди (договори,
довіреності та ін.).

Згідно з п. 2 зазначеної Інструкції
нотаріальні дії у виконавчих комітетах
міських, селищних, сільських рад
депутатів трудящих вчиняють голова,
заступник голови або секретар
виконавчого комітету, на яких за
рішенням виконавчого комітету,
відповідної ради депутатів трудящих
покладено вчинення нотаріальних дій.

З огляду на наведені вимоги закону та
враховуючи, що посвідчувальний напис
на договорі дарування вчинений саме
секретарем виконкому сільської ради,
суд дійшов висновку про правомірність
такого посвідчення.

Допитана судом в якості свідка ОСОБА_11 -
колишній секретар Лисогірської
сільської ради Запорізького району
Запорізької області, суду пояснила, що
договір укладено відповідно до вимог
законодавства та з дотриманням усіх
нормативно-правових актів. Ще перед
посвідченням договору дарування
позивач особисто приходила до
сільської ради та розпитувала як
оформити договір дарування на свою
сестру - відповідача частки будинку
АДРЕСА_1, на що вона попередньо провела
роз'яснення щодо укладення договору
дарування. Також під час укладення
договору 24 лютого 1993 року вона
ознайомила сторони із змістом договору
дарування, перевірила дієздатність
осіб, які підписали договір, документи,
що підтверджують особистість кожного
із сторін договору, стверджує, що в
договорі підпис особисто виконана
позивачем власноручно в її
присутності. При цьому свідок звернула
увагу на той факт, що позивач сама
особисто зазначила, що саме переходить
на 53/100 частки житлового будинку.

Допитані в суді свідки ОСОБА_11, ОСОБА_12
також підтвердили, що позивач
подарувала відповідачу 53/100 частини
будинку АДРЕСА_1, в якому проживала
мати сторін разом із ОСОБА_4, яка
доглядала за матір'ю, поховала її,
провела газ до будинку, проводила його
ремонт, виплатила позивачу за її 47/100
частки будинку 3 тис. грн та до сьогодні
проживає в АДРЕСА_1. Позивач до будинку
лише приїжджала у гості.

Відхиляючи висновок
судово-почеркознавчої експертизи від 29
липня 2010 року, згідно з яким підпис в
графі «ДАРУВАТЕЛЬ» в оригіналі
договору дарування частини будинку,
укладеного 24 лютого 1993 року та підпис,
що виконана від імені ОСОБА_3 в Книзі
записів нотаріальних дій № 20
Лисогірської сільської ради
Запорізького району Запорізької
області, на сторінці № 55 від 24 лютого 1993
року виконано не ОСОБА_3, а іншою особою,
суд першої інстанції виходив із того,
що висновок не відповідає вимогам
Інструкції про призначення та
проведення судових експертиз та
науково-методичних рекомендацій з
питань підготовки та призначення
судових експертиз, затвердженої
наказом Міністерства юстиції України
від 08 жовтня 1998 року № 53/8, є неясним,
нечітким, має невизначений,
неконкретний характер, носить
необґрунтовану мотивацію, тому не може
бути доказом та підставою прийняття
його за основу в питанні визначення
підпису договору дарування та
реєстраційної книги ОСОБА_3

З огляду на наведене суд першої
інстанції дійшов висновку про те, що
позивач та відповідач вчинили
правочин, який відповідає ст. ст. 243, 244
ЦК Української РСР 1963 pоку, а також
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій посадовими особами
виконавчих комітетів сільських,
селищних, міських Рад народних
депутатів України, зміст договору
відповідає ЦК України, іншим актам
цивільного законодавства, сторони на
момент оформлення договору дарування
мали необхідний обсяг цивільної
дієздатності, що перевірялося
секретарем Лисогірської сільської
ради Запорізького району Запорізької
області; волевиявлення було вільним і
відповідало внутрішній волі; позивач
мала на меті передати відповідачу у
власність конкретну частку будинку,
договір був спрямований на реальне
настання правових наслідків.

Вирішуючи питання про пропуск
позивачем позовної давності, суд
першої інстанції не врахував, що
застосування позовної давності
можливе за встановлення факту
порушення прав позивача. Висновки про
відсутність підстав для задоволення
позову з огляду на їх недоведеність
виключають необхідність застосування
до правовідносин, що склалися,
наслідків спливу позовної давності.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення
суду першої інстанції, на порушення
вимог ст. ст. 303, 316 ЦПК України не навів
достатніх мотивів, за якими він вважає
неправильними висновки цього суду;
взявши до уваги як єдину підставу для
задоволення позову висновок
судово-почеркознавчої експертизи, не
врахував, що останній не має наперед
встановленої сили і має оцінюватися
поряд з іншими доказами; не встановив і
не зазначив у рішенні в чому полягає
порушення судом першої інстанції
встановленого порядку дослідження
доказів або в дослідженні яких доказів
було неправомірно відмовлено та
висновків про обґрунтованість позову
дійшов передчасно.

Оскільки допущені апеляційним судом
порушення норм матеріального та
процесуального права призвели до
неправильного вирішення справи,
рішення апеляційного суду підлягає
скасуванню з передачею справи на новий
апеляційний розгляд.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Запорізької
області від 06 червня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
апеляційного суду Запорізької області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
П.О. Гвоздик

Судді: Є.П.
Євграфова

В.І.
Журавель

І.М.
Завгородня

О.М. Ситнік