У х в а л а

іменем україни

26 лютого 2014 рокум. КиївКолегія суддів
Судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Кадєтової О.В.,
Мостової Г.І.,

Мартинюка В.І.
Наумчука М.І.,-

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю та поділ спільного майна, за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
апеляційного суду Київської області
від 10 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4 про
встановлення факту проживання однією
сім'єю та поділ спільного майна.

В обґрунтування позову зазначав, що у
червні 1998 року у них з відповідачем
народилася донька, ОСОБА_5, з жовтня 1998
року вони почали проживати однією
сім'єю без реєстрації шлюбу, а

8 серпня 2008 року зареєстрували шлюб у
встановленому законом порядку.

За час спільного проживання ними було
придбано 17 листопада

2005 року земельну ділянку по АДРЕСА_1, на
якій за спільні кошти у період із січня
2006 року до січня

2009 року збудовано будинок, 5 липня 2007
року придбано земельну ділянку по
АДРЕСА_2 два автомобілі: «Hyundai Veracruz» (за
договором від

14 лютого 2008 року) та «Hyundai Tucson» ( за
договором від 9 лютого

2011 року), а також меблі і побутову
техніку на загальну суму 1 500 000 грн.

Посилаючись на вимоги ст. ст. 60, 74 СК
України, ОСОБА_3 просив встановити факт
проживання однією сім'єю з
відповідачем без реєстрації шлюбу в
період із жовтня 1998 року до серпня 2008
року, визнати вищевказане майно
спільною сумісною власністю подружжя
та поділити між ними, визнавши за
кожним із подружжя право власності на Ѕ
частину майна.

Рішенням Ірпінського міського суду
Київської області від 2 липня

2013 року позов ОСОБА_3 задоволено
частково.

Визнано автомобіль марки «Hyundai Tucson», 2008
року випуску, спільною сумісною
власністю подружжя та визнано за
кожною із сторін право власності на Ѕ
його частину. Вирішено питання про
судові витрати.

У задоволенні решти вимог ОСОБА_3
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Київської
області від 10 жовтня 2013 року рішення
Ірпінського міського суду Київської
області від 2 липня 2013 року скасовано,
позов ОСОБА_3 задоволено частково.

Встановлено факт проживання ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації
шлюбу із жовтня 1998 року до 8 серпня 2008
року.

Визнано спільною сумісною власністю
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 наступне майно:
земельну ділянку площею 0,0700 га для
будівництва та обслуговування жилого
будинку по АДРЕСА_1; земельну ділянку
площею 0,1500 га для ведення особистого
селянського господарства по АДРЕСА_1;
незакінчений будівництвом жилий
будинок по АДРЕСА_1; земельну ділянку
площею 0,1970 га для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_2; автомобіль марки «Hyundai Veracruz»,
2007 року випуску, реєстраційний номер
НОМЕР_1; автомобіль марки «Hyundai Tucson»,

2008 року випуску, реєстраційний номер
НОМЕР_2.

Здійснено поділ спільного сумісного
майна, визнано за ОСОБА_3 право
власності на Ѕ частину земельної
ділянки площею 0,0700 га для будівництва
та обслуговування жилого будинку по
АДРЕСА_1; на Ѕ частину земельної ділянки
площею 0,1500 га для ведення особистого
селянського господарства по АДРЕСА_1;
на Ѕ частину незакінченого
будівництвом жилого будинку
готовністю 49% з надвірними будівлями по
АДРЕСА_1; на Ѕ частину земельної ділянки
площею 0,1970 га для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд по
АДРЕСА_2; на Ѕ частину автомобіля марки
«Hyundai

Veracruz», 2007 року випуску, реєстраційний
номер НОМЕР_1; на

Ѕ частину автомобіля марки «Hyundai Tucson»,
2008 року випуску, реєстраційний номер
НОМЕР_2.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на Ѕ
частину земельної ділянки площею 0,0700
га для будівництва та обслуговування
жилого будинку по АДРЕСА_1; на Ѕ частину
земельної ділянки площею 0,1500 га для
ведення особистого селянського
господарства по АДРЕСА_1; на

Ѕ частину незакінченого будівництвом
жилого будинку готовністю 49% з
надвірними будівлями по АДРЕСА_1; на Ѕ
частину земельної ділянки площею 0,1970
га для будівництва та обслуговування
жилого будинку, господарських будівель
і споруд по

АДРЕСА_2; на Ѕ частину автомобіля марки
«Hyundai Veracruz», 2007 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1; на Ѕ
частину автомобіля марки «Hyundai Tucson», 2008
року випуску, реєстраційний номер
НОМЕР_2.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
рішення апеляційного суду Київської
області від 10 жовтня 2013 року скасувати,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, й залишити в силі рішення
Ірпінського міського суду Київської
області від 2 липня 2013 року, що було
помилково скасовано.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи частково
позовні вимоги ОСОБА_3, суд апеляційної
інстанції виходив із того, що спірне
майно було придбано сторонами як за час
спільного проживання однією сім'єю без
реєстрації шлюбу, так і за час
перебування у зареєстрованому шлюбі, а
відтак - підлягає визнанню спільним
сумісним майном та поділу у рівних
частках.

З такими висновками суду апеляційної
інстанції погодитись не можна,
оскільки ці висновки суперечать
вимогам закону та не ґрунтуються на
матеріалах справи.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні

дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для

вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення суду
апеляційної інстанції не відповідає.

Так, за правилами ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 74 СК України якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними. На майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності жінки та
чоловіка, які не перебувають у шлюбі
між собою або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюються положення главою 8 цього
Кодексу.

Для визначення осіб як таких, що
перебувають у фактичних шлюбних
відносинах, та для вирішення майнового
спору на підставі ст. 74 СК України, суд
повинен встановити факт проживання
однією сім'єю чоловіка та жінки без
реєстрації шлюбу в період, протягом
якого було придбано спірне майно.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 57 СК визначено, що
особистою приватною власністю дружини
(чоловіка) є майно, набуте нею (ним) за
час шлюбу, але за кошти, які належали їй
(йому) особисто. Відповідно до ч. 6 ст. 57
СК України, суд може визнати особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
майно, набуте нею, ним за час їхнього
окремого приживання у зв'язку з
фактичним припиненням шлюбних
відносин.

Апеляційним судом установлено, що
рішенням Шевченківського районного
суду м. Києва від 27 грудня 2005 року було
розірвано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_6,
яке набрало законної сили з 27 січня 2006
року, тобто позивач ОСОБА_3 до 27 січня 2006
року перебував у зареєстрованому шлюбі
із ОСОБА_6 та лише 8 серпня 2008 року
зареєстрував шлюб із відповідачем
ОСОБА_4

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно із ч. 3 ст. 60 ЦПК України
доказуванню підлягають обставини,

які мають значення для ухвалення
рішення у справі й щодо яких у сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд
сприяє всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.

Належним чином дослідивши всі
обставини справи та давши належну
оцінку зібраним у справі доказам, суд
першої інстанції дійшов по суті
правильного висновку щодо періоду
спільного проживання сторін,
урахувавши при цьому, що позивач до
початку 2006 року перебував у
зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою,
та, обґрунтовано зазначивши, що факт
наявності спільної дитини,
ІНФОРМАЦІЯ_1, не підтверджує спільне
проживання сторін з цього періоду й,
відповідно, правильно визначився з
обсягом спільного майна, яке підлягає
поділу між ними, а

саме - автомобіль марки «Hyundai Tucson», 2008
року випуску, придбаний за договором
купівлі-продажу від 9 лютого 2011 року.

Під час установлення зазначених фактів
судом першої інстанції не були
порушені норми процесуального права,
рішення суду відповідає вимогам
матеріального права та встановленим
обставинам справи й скасоване
апеляційним судом помилково.

Слід також зазначити, що ухвалюючи
рішення про часткове задоволення
позову, встановлюючи факт спільного
проживання та визнаючи майно, набуте
сторонами за цей період, спільним
сумісним майном, апеляційний суд не дав
оцінки тому, що сторони були
зареєстровані за різними адресами, що
підтверджується копією паспортів з
відмітками про реєстрацію: позивач
ОСОБА_4 з 20 жовтня 1987 року була
зареєстрована за адресою: АДРЕСА_3, а
позивач із 28 листопада

1985 року був зареєстрований за адресою:
АДРЕСА_4

Безпідставно скасувавши законне й
обґрунтоване рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд припустився
помилки в застосуванні процесуального
та матеріального закону.

Згідно зі ст. 339 ЦПК України,
установивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
рішення суду першої інстанції.

За таких обставин рішення апеляційного
суду Київської області від 10 жовтня
2013 року підлягає скасуванню, із
залишенням в силі рішення суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339, 345 ЦПК України,
колегія суддів Судової

палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення апеляційного суду Київської
області від 10 жовтня 2013 року скасувати.

Рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 2 липня

2013 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий

В.О.
Кузнєцов

Судді:

О.В. Кадєтова

В.І. Мартинюк

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук