Справа № 265/303/14-ц
Провадження № 2-п/265/16/14
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2014 року
місто
Маріуполь

Орджонікідзевський районний суд міста
Маріуполя Донецької області у складі:

головуючого судді Козлова Д. О.,

при секретарі Скоробогатько Г. О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду заяву
Маріупольської міської ради про
перегляд заочного рішення суду від 30
січня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради
про визнання права власності на
кооперативну квартиру, -

В С Т А Н О В И В:

Заочним рішенням Орджонікідзевського
районного суду міста Маріуполя
Донецької області від 30 січня 2014 року,
ухваленим за позовом ОСОБА_1 до
Маріупольської міської ради про
визнання права власності на
кооперативну квартиру, позовні вимоги
заявника були задоволені шляхом
визнання за ОСОБА_1 права власності на
кооперативну квартиру АДРЕСА_1
(загальною площею - 60,2 м2, житловою
площею - 43,7 м2).

20 лютого 2014 року до поштового відділку
зв'язку звернувся представник
Маріупольської міської ради, який діє
на підставі довіреності, із заявою про
перегляд заочного рішення від 30 січня
2014 року, вважаючи, що вказане рішення
підлягає скасуванню, посилаючись на те,
що відповідач не був належним чином
повідомлений про час та місце розгляду
справи, бо судовий виклик
представниками відповідача було
отримано лише після ухвалення
зазначеного рішення, тому
Маріупольська міська рада не мала
змоги надати заперечення на позов.
Зазначав також, що заочне рішення від 30
січня 2014 року представниками
відповідача було отримано лише 11
лютого 2014 року, тому строки на подання
заяви про перегляд заочного рішення
представником відповідача не було
пропущено. Також зазначалось, що
Маріупольська міська рада не
порушувала прав ОСОБА_1, тому не повинна
виступати за вказаним позовом в якості
відповідача, не заперечуючи право
власності позивача на спірну квартиру.
Також зазначав, що відмова
реєстраційної служби у державній
реєстрації права власності ОСОБА_1 на
АДРЕСА_1 повинна оскаржуватись
позивачем відповідним чином у судовому
порядку. На підставі переліченого
просив суд скасувати заочне рішення
Орджонікідзевського районного суду
міста Маріуполя від 30 січня 2014 року та
призначити справу до розгляду в
загальному порядку.

Представник Маріупольської міської
ради, Іванченко Н. О., яка діє на
підставі довіреності, в судовому
засіданні на задоволенні заяви про
перегляд заочного рішення від 30 січня
2014 року наполягала, надавши суду
пояснення аналогічні тим, що викладені
у відповідній заяві. Також посилалась
на письмові заперечення на позов
ОСОБА_1

За письмовими запереченнями
представника Маріупольської міської
ради вбачається, що ОСОБА_1 помилково
відповідачем по справі була зазначена
Маріупольська міська рада, бо інтереси
ОСОБА_1 вона не порушує, не оспорює його
право власності на АДРЕСА_1. Таким чином
представник Маріупольської міської
ради вважає відсутнім спір про право
позивача на зазначену квартиру.
Зазначала також, що реєстраційна
служба повинна відповідати за позовом
ОСОБА_1, бо відмовила останньому у
проведенні реєстрації його права
власності на спірну квартиру.
Зазначала також, що до органів
місцевого самоврядування ОСОБА_1 не
звертався із заявою про видачу йому
свідоцтва про право власності на
вказане нерухоме майно. Таким чином
вважає, що заявлені позовні вимоги
ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що
не підлягають задоволенню.

Зацікавлена особа, ОСОБА_1, до судового
засідання не з'явився за невідомих суду
причин, будучи належним чином
повідомленим про час та місце розгляду
справи.

Суд, вивчивши надані письмові докази,
вважає заяву про перегляд заочного
рішення суду такою, що не підлягає
задоволенню, виходячи з наступних
підстав.

За ст. 228 ЦПК України заочне рішення
може бути переглянуте судом, що його
ухвалив, за письмовою заявою
відповідача, поданою протягом 10 днів з
дня отримання копії рішення.

Враховуючи, що за матеріалами справи
вбачається, що представниками
Маріупольської міської ради 11 лютого
2014 року було отримано копію заочного
рішення суду від 30 січня 2014 року, то
ними не було пропущено визначений
законом 10-денний строк на подання заяви
про перегляд заочного рішення суду.

Згідно ч. 3 ст. 231 ЦПК України суд може
своєю ухвалою за результатами розгляду
справи про перегляд заочного рішення
скасувати заочне рішення і призначити
справу до розгляду в загальному
порядку або залишити заяву без
задоволення.

Відповідно до ст. 232 ЦПК України заочне
рішення підлягає скасуванню, якщо
судом буде встановлено, що відповідач
не з'явився у судове засідання та не
повідомив про причини неявки з
поважних причин та докази, на які він
посилається, мають істотне значення
для правильного вирішення справи.

За матеріалами справи, рішення за якою
представник заявника просить суд
переглянути, вбачається, що
представники Маріупольської міської
ради не повідомлялись належним чином
про час та місце розгляду справи, бо
судовий виклик ними було отримано на 30
січня 2014 року на 10-00 год. лише 30 січня 2014
року, тому суд погоджується з доводами
представника заявника щодо
неналежного повідомлення
Маріупольської міської ради про час та
місце розгляду справи за позовом
ОСОБА_1 про визнання права власності на
кооперативну квартиру (а. с. 24).

З аналізу положень, закріплених у ст. 232
ЦПК України, вбачається, що для
скасування заочного рішення необхідно
не лише встановити поважність причин
неявки відповідача і поважність
неможливості повідомити про причини
своєї неявки в судове засідання, в
якому було ухвалене заочне рішення, а й
обов'язково встановити наявність в
сукупності істотних доказів, які не
були вивчені при вирішенні справи,
однак які б впливали на правильність
рішення, яке заявник просить
переглянути.

Натомість при розгляді заяви
представника Маріупольської міської
ради суд не винайшов доказів, які б
свідчили про наявність підстав для
перегляду заочного рішення від 30 січня
2014 року, та які б могли вплинути на
правильність зазначеного рішення.

Так суд відхиляє доводи, викладені
представником Маріупольської міської
ради у заяві про перегляд заочного
рішення та у письмових запереченнях на
позов ОСОБА_1, виходячи з наступного
вмотивування.

Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 182 ЦК України
(2003 року) право власності та інші речові
права на нерухомі речі, обмеження цих
прав, їх виникнення, перехід і
припинення підлягають державній
реєстрації. Порядок проведення
державної реєстрації прав на
нерухомість та підстави відмови в ній
встановлюються законом.

Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України (2003 року)
права на нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації, виникають з дня
такої реєстрації відповідно до закону.

За ст. 3 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» (в редакції від 1
січня 2013 року) державна реєстрація прав
є обов'язковою, права на нерухоме майно
та їх обтяження, які підлягають
державній реєстрації відповідно до
цього Закону, виникають з моменту такої
реєстрації.

Положення ст. 328 діючого Цивільного
кодексу України (2003 року) передбачають,
що право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом.
Право власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Згідно до п. 6 Постанови Пленуму Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про судову практику в справах
про захист права власності та інших
речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5
вбачається, що суди повинні мати на
увазі, що законом може бути
встановлений інший момент (підстава)
набуття права власності. Зокрема, у
разі повного внесення пайових внесків
за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю
або приміщення, надані члену житлового,
житлово-будівельного, дачного,
гаражного чи іншого кооперативу або
товариства.

Згідно ст. 128 ЦК України (в редакції 1963
року) право власності у набувача майна
за договором виникає з моменту
передачі речі, якщо інше не передбачено
законом або договором. Передачею
визнається вручення речі набувачу.

За положеннями ст. 15 Закону України
«Про власність» (1991 року), який діяв до
набрання чинності Цивільного кодексу
України (2003 року), передбачалось, що
член житлового, житлово-будівельного,
дачного, гаражного чи іншого
кооперативу або товариства, який
повністю вніс свій пайовий внесок за
квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або
приміщення, надані йому в користування,
набуває права власності на це майно.

Вказані норми дублюються у ст. 384
Цивільного кодексу України (2003 року), де
зазначено, що в разі викупу квартири
член житлово-будівельного кооперативу
стає власником квартири.

За п. п. 69, 71 Листа Верховного Суду
України від 26 травня 2001 року «Правові
позиції щодо розгляду судами окремих
категорій судових справ (Житлове
право)» зазначалось, що члени ЖБК, які
повністю внесли пайовий внесок за
квартиру відповідно до ст. 15 Закону
«Про власність» набувають права
власності на квартиру.

В п. 5-1 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 18 вересня 1987 року № 9
«Про практику застосування судами
законодавства про житлово-будівельні
кооперативи» зазначалось, що згідно із
ст. 15 Закону України «Про власність»
член ЖБК, який повністю вніс свій
пайовий внесок за квартиру, надану йому
в користування, набуває право
власності на квартиру і вправі
розпоряджатись нею на свій розсуд.

В судовому засіданні при вирішенні в
заочному порядку позову ОСОБА_1 судом
було підтверджено, що ОСОБА_1
правомірно набув права власності на
кооперативну АДРЕСА_1, що
підтверджувалось реєстраційним
посвідченням БТІ м. Маріуполя про
реєстрацію права власності на вказану
квартиру за позивачем на підставі
довідки ЖБК «Волна-2», а також довідками
зазначеного ЖБК про сплату ОСОБА_1,
членом кооперативу, пайових внесків в
сумі 7330 рублів вартості зазначеної
квартири.

Вказані обставини також не
заперечуються представниками
Маріупольської міської ради.

При цьому за листом від 20 грудня 2013 року
позивачу було роз'яснено Реєстраційною
службою Маріупольського міського
управління юстиції в Донецькій області
про відсутність правових підстав для
проведення державної реєстрації права
власності на АДРЕСА_1 внаслідок
відсутності правовстановлюючого
документа на нерухоме майно (а. с. 7).

За «Інструкцією про порядок реєстрації
будинків та домоволодінь у містах і
селищах міського типу Української
РСР», затвердженою заступником
Міністра комунального господарства
Української РСР від 31 січня 1966 року, що
діяла на момент виникнення спірних
правовідносин, реєстрацію проводили
Бюро технічної інвентаризації
виконкомів місцевих рад. Однак
квартира, як відокремлений об'єкт
нерухомості, не входила на той момент
часу до об'єктів, що підлягали такій
реєстрації органами БТІ, бо до таких
об'єктів відносилися лише будинки та
домоволодіння з окремим порядковим
номером по вулиці, провулку, площі.

При цьому за п. п. «а» п. 4.1 «Правил
державної реєстрації об'єктів
нерухомого майна, що знаходяться у
власності юридичних та фізичних осіб»,
затверджених Наказом Державного
комітету України по
житлово-комунальному господарству, від
13 грудня 1995 року № 56, передбачалось, що
оформлення права власності на об'єкти
нерухомого майна проводилось з видачею
свідоцтва про право власності
місцевими органами державної
виконавчої влади, місцевого
самоврядування членам житлового,
житлово-будівельного, дачного,
гаражного чи іншого кооперативу,
товариства або об'єднання, які повністю
внесли свої пайові внески.

На підставі п. п. «а» п. 4.1 «Інструкції
про порядок державної реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна,
що перебувають у власності юридичних
та фізичних осіб», затверджених
наказом Державного комітету
будівництва, архітектури та житлової
політики України від 9 червня 1998 року №
121, оформлення права власності на
об'єкти нерухомого майна провадилось з
видачею свідоцтва про право власності
місцевими органами державної
виконавчої влади, місцевого
самоврядування членам житлового,
житлово-будівельного, дачного,
гаражного чи іншого кооперативу,
товариства або об'єднання, які повністю
внесли свої пайові внески.

Згідно до п. п. «а» п. 6.1 «Тимчасового
положення про порядок державної
реєстрації права власності та інших
речових прав на нерухоме майно» (назва
із змінами, внесеними згідно з наказами
Міністерства юстиції України від 17
лютого 2010 року, від 28 липня 2010 року),
затвердженого Наказом Міністерства
юстиції України від 7 лютого 2002 року №
7/5, оформлення права власності на
об'єкти нерухомого майна провадилось з
видачею свідоцтва про право власності
місцевими органами виконавчої влади,
місцевого самоврядування членам
житлового, житлово-будівельного,
дачного, гаражного чи іншого
кооперативу, товариства або об'єднання,
які повністю внесли свої пайові внески.

Враховуючи перелічені норми, суд
дійшов того, що на момент набуття права
власності позивачем на спірну
кооперативну квартиру законодавством
не була передбачена обов'язкова
державна реєстрація прав на неї.

Суд при цьому зазначає, що виникнення
права власності на нерухоме майно не
залежало від державної реєстрації
такого права до набрання чинності
Цивільним кодексом України (2003 року) та
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» (2004 року).

Законодавцем у 1992 році, на момент
реєстрації в Маріупольському БТІ права
власності позивача на зазначену
квартиру, натомість не визначалось
отримання останнім
правовстановлюючого документа на
вказане нерухоме майно.

Однак згодом, з часу набрання чинності
«Правил державної реєстрації об'єктів
нерухомого майна, що знаходяться у
власності юридичних та фізичних осіб»
від 13 грудня 1995 року № 56, «Інструкції
про порядок державної реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна,
що перебувають у власності юридичних
та фізичних осіб» від 9 червня 1998 року №
121, «Тимчасового положення про порядок
державної реєстрації права власності
та інших речових прав на нерухоме
майно» від 7 лютого 2002 року № 7/5, вже
передбачалось оформлення права
власності на квартири для членів ЖБК,
якими було повністю внесено пайові
внески, на підставі отримання
свідоцтва про право власності місцевих
органів державної виконавчої влади,
місцевого самоврядування.

Враховуючи, що ОСОБА_1 шляхом отримання
свідоцтва про право власності на
спірну квартиру, що видавалось
Маріупольською міської радою,
оформлював б своє право власності на
кооперативну квартиру, що ним однак не
було зроблено свого часу, то суд
відхиляє посилання представника
відповідача щодо відсутності підстав
для залучення Маріупольської міської
ради для участі у справі в якості
відповідача, представники якої свого
часу саме займалися оформленням та
видачею свідоцтв про право власності
на кооперативні квартири, що й було
правовстановлюючим документом на
вказане нерухоме майно.

Статтею 15 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» визначено, що
державна реєстрація прав та їх
обтяжень проводиться в такому порядку:
1) прийняття і перевірка документів, що
подаються для державної реєстрації
прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2)
встановлення факту відсутності
підстав для відмови в державній
реєстрації прав та їх обтяжень,
зупинення розгляду заяви про державну
реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3)
прийняття рішення про державну
реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову
в ній або зупинення державної
реєстрації; 4) внесення записів до
Державного реєстру прав; 5) видача
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно у випадках,
встановлених ст. 18 цього Закону; 6)
надання витягів з Державного реєстру
прав про зареєстровані права та/або їх
обтяження.

На підставі ст. 19 Закону України «Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень»
державна реєстрація прав проводиться
на підставі, крім іншого, свідоцтв про
право власності на нерухоме майно,
виданих відповідно до вимог цього
закону, свідоцтв про право власності,
виданих органами приватизації
наймачам житлових приміщень у
державному та комунальному житловому
фонді, а також рішень судів, що набрали
законної сили.

Таким чином при проведенні державної
реєстрації права власності
перевіряється факт набуття такого
права на нерухоме майно на підставі
відповідних правовстановлюючих
документів.

Відповідно ж до п. 2 ч. 1 ст. 18 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» свідоцтво про право
власності на нерухоме майно, що
підтверджує виникнення права
власності при здійсненні державної
реєстрації прав на нерухоме майно,
видається членам житлового,
житлово-будівельного, дачного,
гаражного чи іншого відповідного
кооперативу, які повністю внесли свої
пайові внески.

Згідно до п. 50 «Порядку державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень і Порядку надання інформації
з Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно», затвердженого
постановою Кабінету Міністрів України
від 17 жовтня 2013 року № 868, для
проведення державної реєстрації права
власності з видачею свідоцтва на
новозбудовані або реконструйовані
об'єкти нерухомого майна, збудовані в
результаті діяльності житлового,
житлово-будівельного, дачного,
гаражного чи іншого кооперативу,
заявник подає довідку житлового,
житлово-будівельного, дачного,
гаражного чи іншого кооперативу про
членство в кооперативі та внесення
таким членом кооперативу пайового
внеску в повному обсязі та технічний
паспорт на об'єкт нерухомого майна.

Суд зазначає, що положення ст. 18 Закону
України «Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень» в частині видачі членам
житлового кооперативу, які повністю
внесли свої пайові внески, свідоцтва
про право власності на нерухоме майно,
що підтверджує виникнення права
власності при здійсненні державної
реєстрації прав на нерухоме майно, а
також положення «Порядку державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень і Порядку надання інформації
з Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно» щодо проведення
державної реєстрації права власності з
видачею свідоцтва на нерухоме майна
житлового кооперативу застосовуються
до новозбудованих або
реконструйованих об'єктів, на які при
проведенні державної реєстрації
одночасно й виникає право власності.

Однак за позовом ОСОБА_1 відсутні
підстави для застосування положень ст.
18 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень», бо право
власності у останнього вже виникло.

За ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» (в редакції від 1
січня 2013 року) права на нерухоме майно
та їх обтяження, що виникли до набрання
чинності цим Законом, визнаються
дійсними у разі відсутності їх
державної реєстрації, передбаченої цим
Законом, за умови, якщо реєстрація прав
та їх обтяжень була проведена
відповідно до законодавства, що діяло
на момент їх виникнення, або якщо на
момент виникнення прав та їх обтяжень
діяло законодавство, що не передбачало
обов'язкової реєстрації таких прав та
їх обтяжень.

Однак суд також не може погодитись із
доводами представника Маріупольської
міської ради щодо посилань на
зазначені норми, бо положення ч. 4 ст. 3
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень» застосовуються в
разі наявності правовстановлюючого
документа на нерухоме майно, який на
спірну кооперативну квартиру не
видавався.

На підставі п. 37 Постанови Пленуму
Вищого Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про судову практику в справах
про захист права власності та інших
речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, з
урахуванням положень ч. 1 ст. 15 та ст. 392
ЦК від 2003 року власник майна має право
пред'явити позов про визнання його
права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності. Виходячи зі змісту
наведених норм права, потреба в такому
способі захисту права власності
виникає тоді, коли наявність
суб'єктивного права власника не
підтверджена відповідними доказами,
підлягає сумніву, не визнається іншими
особами або ними оспорюється.

З огляду на наведене у позивача існують
перешкоди у розпорядженні належною
йому власністю, що зумовлюється
відсутністю механізмів проведення у
теперішній час державної реєстрації
права власності на таке майно, що
виникло у позивача до 2004 року.

Тому суд дійшов висновку, що судом було
вірно встановлено обставини справи, а
наведені доводи представником
Маріупольської міської ради не
впливають на правильність вирішення
спору по суті.

З огляду на перелічене суд вважає, що
посилання на обставини, які
представник заявника вважав такими, що
впливатимуть на необхідність
перегляду заочного рішення, не знайшли
свого підтвердження при розгляді заяви
про перегляд заочного рішення, тому суд
приходить до переконання, що вказана
заява повинна бути залишена без
задоволення, бо сама по собі поважність
неявки у судове засідання представника
Маріупольської міської ради не впливає
на правильність прийнятого судом
рішення від 30 січня 2014 року по справі.

Керуючись ст. ст. 231, 232 ЦПК України, суд -

У Х В А Л И В:

Заяву Маріупольської міської ради про
перегляд заочного рішення суду від 30
січня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_1 до Маріупольської міської ради
про визнання права власності на
кооперативну квартиру - залишити без
задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Роз'яснити представникам заявника, що
заочне рішення суду від 30 січня 2014 року
може бути оскаржене в загальному
порядку шляхом подачі апеляційної
скарги до Апеляційного суду Донецької
області через Орджонікідзевський
районний суд міста Маріуполя протягом
10 (десяти) днів з дня отримання копії
ухвали суду про залишення заяви про
перегляд заочного рішення без
задоволення.

Суддя