Справа № 359/1193/14-ц
Провадження № 2/359/802/2014
БОРИСПІЛЬСЬКИЙ МІСЬКРАЙОННИЙ СУД
12 березня 2014 року
Бориспільський міськрайонний суд
Київської області в складі:
головуючого судді Ткаченка Д.В.,
за участю секретаря Колісник О.В.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
Приватного акціонерного товариства
«Авіакомпанія «Аеросвіт» про
стягнення заборгованості по
заробітній платі та відшкодування
До Бориспільського міськрайонного
суду Київської області звернувся з
позовом ОСОБА_1, який просив стягнути з
Приватного акціонерного товариства
Авіакомпанія "Аеросвіт" заборгованість
по заробітній платі та відшкодувати
Позивач в судовому засіданні підтримав
заявлені позовні вимоги, просив їх
задовольнити. У зв'язку із неявкою в
судове засідання відповідача, який
належним чином повідомлений і від
якого не надійшло заяви про розгляд
справи за його відсутності, на
підставі ст. 225 ЦПК України судом
постановлено ухвалу про заочний
розгляд справи.
Дослідивши письмові докази, які
містяться в матеріалах цивільної
справи, суд дійшов до висновку, що
пред'явлений позов підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що Наказом від 06.02.2013
року № 364-ос Генерального директора
Приватного акціонерного товариства
Авіакомпанія "Аеросвіт" звільнено
ОСОБА_1, Рамп-агента Групи перонного
обслуговування Відділу оперативного
управління наземним обслуговуванням
Базової станції Комплексу наземного
обслуговування, 07.02.2013 р. у зв'язку із
скороченням штату працівників (ч.1 ст. 40
КЗпП України). Також встановлено, що в
день звільнення позивачу не було
виплачено всіх сум, що належать йому
від підприємства. Так, згідно довідки
Приватного акціонерного товариства
Авіакомпанія "Аеросвіт" від 15.02.2013 року
№ 732 сума заборгованості з виплати
Згідно довідки Приватного
акціонерного товариства Авіакомпанія
"Аеросвіт" від 22.02.2013 року № 3.01-1-03/365 сума
невиплаченої вихідної допомоги при
звільненні становить 4158,12 грн. Станом
на день розгляду справи борг
відповідачем не сплачено.
У відповідності до статті 47, 116 КЗпП
України при звільненні працівника
виплата всіх сум, що належать йому від
підприємства, установи, організації,
провадиться в день звільнення. Якщо
працівник в день звільнення не
працював, то зазначені суми мають бути
виплачені не пізніше наступного дня
після пред'явлення звільненим
працівником вимоги про розрахунок. Про
нараховані суми, належні працівникові
при звільненні, власник або
уповноважений ним орган повинен
письмово повідомити працівника перед
виплатою зазначених сум. В разі спору
про розмір сум, належних працівникові
при звільненні, власник або
уповноважений ним орган в усякому
випадку повинен в зазначений у цій
статті строк виплатити не оспорювану
Враховуючи те, що у встановлений
законом строк відповідачем не було
проведено розрахунку із позивачем,
позовні вимоги про стягнення
заборгованості по заробітній платі та
сум належних до виплат при звільненні
підлягають задоволенню.
У відповідності до статті 117 КЗпП
України в разі невиплати з вини
власника або уповноваженого ним органу
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені в статті 116 цього
Кодексу, при відсутності спору про їх
розмір підприємство, установа,
організація повинні виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.
Так, з урахуванням абз. 3 п. 2 Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затв. Постановою КМУ від 8 лютого 1995 р. N
100 середньомісячна заробітна плата
обчислюється виходячи з виплат за
останні два календарні місяці роботи,
що передують події, з якою пов'язана
виплата, тобто ті, що передують дню
звільнення працівника з роботи.
Відповідно до п. 5 р. IV Порядку № 100,
основою для визначення загальної суми
заробітку, що підлягає виплаті є
середньоденна (середньогодинна)
заробітна плата працівника, яка згідно
з п. 8 цього Порядку визначається
діленням заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на кількість
відпрацьованих робочих днів (годин), а у
випадках, передбачених чинним
законодавством - календарних днів за
цей період. Після визначення
середньоденної заробітної плати як
розрахункової величини для
нарахування виплат працівникові
здійснюється нарахування загальної
суми середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, яка обчислюється
шляхом множення середньоденної
заробітної плати на середньомісячну
кількість робочих днів у
розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8
Порядку). Середньомісячна кількість
робочих днів розраховується діленням
на 2 сумарної кількості робочих днів за
останні два календарні місяці згідно з
графіком роботи підприємства,
установи, організації, встановленим з
дотриманням вимог законодавства (абз. 3
Згідно довідки відповідача про середню
заробітну плату (дохід) для розрахунку
виплат на випадок безробіття), із якою
погоджується позивач, середньоденна
(середньогодинна) заробітна плата
останнього становить 136,38 грн. А тому,
загальна сума середнього заробітку за
весь час затримки по день фактичного
розрахунку обчислюється шляхом
множення середньоденної заробітної
плати на середньомісячну кількість
робочих днів у розрахунковому періоді
та становить 4227,78 грн.
Порядок відшкодування моральної шкоди
у сфері трудових відносин регулюється
ст. 237-1 КЗпП України. Стаття 237-1 КЗпП
України передбачає відшкодування
власником або уповноваженим ним
органом моральної шкоди працівнику у
разі, якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.
Зазначена норма закону містить перелік
юридичних фактів, що складають
підставу виникнення правовідносин
щодо відшкодування власником або
уповноваженим ним органом завданої
працівнику моральної шкоди. За змістом
указаного положення закону підставою
для відшкодування моральної шкоди
згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт
порушення прав працівника у сфері
трудових відносин, яке призвело до
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків і вимагало від нього
додаткових зусиль для організації
У п. 13 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 31 березня 1995 року
"Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" (зі відповідними змінами)
роз'яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП
України (набрав чинності з 13 січня 2000
року) за наявності порушення прав
працівника у сфері трудових відносин
(незаконне звільнення або переведення,
невиплати належних йому грошових сум,
виконання робіт у небезпечних для
життя і здоров'я умовах тощо), яке
призвело до його моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
по відшкодуванню моральної
(немайнової) шкоди покладається на
власника або уповноважений ним орган
незалежно від форми власності, виду
діяльності чи галузевої належності.
Таким чином, захист порушеного права у
сфері трудових відносин
забезпечується як відновленням
становища, яке існувало до порушення
цього права (наприклад, поновлення на
роботі), так і механізмом компенсації
моральної шкоди, як негативних
наслідків (втрат) немайнового
характеру, що виникли в результаті
душевних страждань, яких особа зазнала
у зв'язку з посяганням на її трудові
права та інтереси. Конкретний спосіб,
на підставі якого здійснюється
відшкодування моральної шкоди
обирається потерпілою особою, з
урахуванням характеру правопорушення,
його наслідків та інших обставин (ст.
ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).
Ураховуючи, те що Кодекс законів про
працю України не містить будь-яких
обмежень чи виключень для компенсації
моральної шкоди в разі порушення
трудових прав працівників, а ст. 237-1
цього Кодексу передбачає право
працівника на відшкодування моральної
шкоди у обраний ним спосіб, зокрема,
повернення потерпілій особі
вартісного (грошового) еквівалента
завданої моральної шкоди, розмір якої
суд визначає залежно від характеру та
обсягу страждань, їх тривалості,
тяжкості вимушених змін у її житті та з
урахуванням інших обставин, то
висновок суду касаційної інстанції,
викладений у судових рішеннях у справі,
яка переглядається, є законним і
Отже, компенсація завданої моральної
шкоди не поглинається самим фактом
відновлення становища, яке існувало до
порушення трудових правовідносин,
шляхом поновлення на роботі, а має
самостійне юридичне значення. Тобто за
наявності порушення прав працівника у
сфері трудових відносин (незаконного
звільнення або переведення, невиплати
належних йому грошових сум тощо)
відшкодування моральної шкоди на
підставі ст. 237-1 КЗпП України
здійснюється в обраний працівником
спосіб, зокрема у вигляді одноразової
грошової виплати. (Аналогічна думка з
цього приводу викладена в Постанові
Верховного Суду України від 25 квітня 2012
З огляду на те, що внаслідок порушення
відповідачем законних прав позивача на
отримання у день звільнення всіх
належних йому виплат останній зазнав
душевних страждань, у урахуванням
характеру, обсягу моральних страждань,
їх тривалості та тяжкості вимушених
змін у житті позивача, суд вважає
вимогу позивача про стягнення
моральної шкоди розмірі 2000 грн.
законною, обґрунтованою, а отже такою,
що підлягає задоволенню. В решті
позовних вимог слід відмовити.
Керуючись ст. 88, 208, 212-215 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.
Стягнути з Приватного акціонерного
товариства Авіакомпанія "Аеросвіт" на
користь ОСОБА_1 нараховану, але не
виплачену суму заробітної плати в
при звільненні у розмірі 4158,12 грн.,
середній заробіток за час затримки у
сумі 4227,78 грн., а також моральну шкоду у
Стягнути з Приватного акціонерного
товариства Авіакомпанія «Аеросвіт» в
дохід держави 243,60 грн. судового збору.
В решті позовних вимог відмовити.
Допустити негайне виконання судового
рішення в межах суми платежу за один
місяць.

Заочне рішення суду може бути
оскаржено позивачем в загальному
порядку до апеляційного суду шляхом
подачі апеляційної скарги протягом 10
днів з дня його оголошення. Відповідач
має право подати лише заяву про
перегляд заочного рішення до суду
першої інстанції протягом 10 днів з дня
отримання копії заочного рішення. У
разі відмови у задоволенні цієї заяви
відповідач може оскаржити заочне
рішення до апеляційного суду в
загальному порядку.

Суддя:
Д.В.
Ткаченко