АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/3182/14
Головуючий 1 інстанції -
Справа № 635/6343/13-ц
Доповідач - Кірсанова Л.І.
Категорія - договірні
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого - судді:
Кірсанової Л.І.

суддів: Пилипчук Н.П.,
Трішкової І.Ю.,

при секретарі: Асєєвій В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1, який діє
в інтересах ОСОБА_2, на рішення
Харківського районного суду
Харківської області від 17 березня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_3,
ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа -
приватний нотаріус Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
про визнання недійсним договору міни, -

В С Т А Н О В И Л А:

В липні 2013 року ОСОБА_3, ОСОБА_4
звернулися до суду з вказаним позовом.
В обґрунтування своїх вимог позивачі
посилалися на те, що 12 листопада 2010 року
вони підписали договір міни, згідно
якого до ОСОБА_2 переходило право
власності на трьохкімнату квартиру за
адресою: АДРЕСА_1, житлова площа якої
складала 30,0 кв.м., а в замін ОСОБА_3, та
ОСОБА_4 отримували у власність кімнату
в комунальній квартирі за адресою:
АДРЕСА_3 житловою площею 11,8 кв. м..
Згідно довідок з різних комунальних
установ, на день підписання договору
міни і до наступного часу
заборгованість по платежам у
попереднього власника ОСОБА_2 складає
9.567 гривень, тоді як заборгованість по
трьохкімнатній квартирі, яку отримав у
власність ОСОБА_2 складає лише 2.056
гривен.

Позивачі зазначали, що вони обидва
страждають психічними захворюваннями,
у них було дуже скрутне матеріально
становище, вони зверталися до
благодійного центру, де працює ОСОБА_2
за допомогою. ОСОБА_3 пропонувала
благодійному центру купити її
квартиру, однак у благодійного фонду
«Прорив» не було коштів на її купівлю.
ОСОБА_3, неодноразово харчувалась у
благодійному фонді, що підтверджує
скрутне становище її сім»ї. Вважають,
що обмін квартирами уклали під впливом
тяжкої для них обставини на вкрай
невигідних умовах.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позову заперечував.
Вказав, що позивачами не надано доказів
того, що обмін укладено під впливом
тяжкої для них обставини на вкрай
невигідних умовах.

Рішенням Харківського районного суду
Харківської області від 17 березня 2014
року частково задоволено позов ОСОБА_3,
ОСОБА_4. Визнано недійсним договір,
укладений 12.11.2010 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4
та ОСОБА_2, відповідно до якого ОСОБА_2
передав, а ОСОБА_3, ОСОБА_4 прийняли
власність по 1/2 частині кожний кімнату
АДРЕСА_3. В свою чергу ОСОБА_3, ОСОБА_4
передали, а ОСОБА_2 прийняв у власність
трикімнатну квартир АДРЕСА_1. В іншій
частині позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з вказаним рішенням,
ОСОБА_1., який діє в інтересах ОСОБА_2,,
подав апеляційну скаргу, в якій просить
змінити рішення районного суду,
відмовивши ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в
задоволенні позову в частині визнання
недійсним договору міни. В іншій
частині рішення суду залишити без змін.
В обгрунтування апеляційної скарги
посилається на незаконність та
неогрунтованість рішення суду,
неправильне встановлення судом деяких
обставин, які мають значення для
справи, неправильне застосування норм
матеріального та процесуального права.
Вказує на те, що обидва об»єкти
нерухомості були оцінені сторонами на
однакову суму, що свідчить про
еквівалентність обміну;
заборгованість за оплату комунальних
послуг по кімнаті, яка перейшла у
власність позивачів, виникла в значній
мірі після укладення договору міни.
Наголошує, що позивачами не було надано
доказів наявності у них тяжких
обставин.

Вислухавши учасників процесу,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши доводи апеляційної скарги,
судова колегія вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214,
316 ЦПК України рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається
рішення, в якому повно відображені
обставини, що мають значення для даної
справи, висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

При ухваленні рішення суд
зобов'язаний з'ясувати, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Проте зазначені вимоги закону
залишилися поза увагою суду першої
інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання
недійсним договору міни суд першої
інстанції виходив з того, що договір
міни позивачі уклали під впливом
тяжкої для них обставини на вкрай
невигідних умовах.

Судова колегія не може погодитися
з висновком суду першої інстанції, так
як такий висновок зроблений не у
відповідності з вимогами закону та
зібраними у справі доказами.

Матеріали справи свідчать, що 12
листопада 2010 року сторони підписали
договір міни, згідно якого до ОСОБА_2
перейшло право власності на 3-кімнату
квартиру за адресою АДРЕСА_1. житлова
площа якої складала 30,0 кв.м., а загальна
площа - 41.40 кв.м., а в замін ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 отримали у власність кімнату в
комунальній квартирі за адресою:
АДРЕСА_3 житловою площею 11.8 кв. м. та
загальною площею 19,3 кв.м.( а. с. 44).

Позивачі звернулись до суду з
вимогою про визнання договору міни
недійсним, посилаючись на те, що
договір міни вони уклали під впливом
тяжкої для них обставини і на вкрай
невигідних умовах.

Відповідно до ч.1 ст. 233 ЦК України,
правочин, який вчинено особою під
впливом тяжкої для неї обставини і на
вкрай невигідних умовах, може бути
визнаний судом недійсним незалежно від
того, хто був ініціатором такого
правочину.

Згідно ст.ст. 11,60 ЦПК України суд
розглядає справу не інакше, як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін чи інших осіб,
які беруть участь у справі. Кожна
сторона зобов'язана дове сти ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і докази
подають ся сторонами і іншими особами,
які беруть участь у справі.Доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях.

В якості належного доказу, що свідчить
про існування тяжкої обставини в
позивачів при укладанні правочину, суд
прийняв пояснення позивачів щодо
наявності в них психічних захворювань
на момент підписання договору міни. Але
в матеріалах справи не міститься
належних доказів про існування у
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 важких психічних чи
будь-яких інших захворювань на час
укладання оспорюваного договору, для
усунення або зменшення впливу яких
позивачі були змушені укласти цей
договір.

Крім того, як на тяжку обставину, що
вплинула на укладання договору міни
житлового приміщення позивачами, суд
першої інстанції в обгрунтування свого
рішення вказує на несприятливий
матеріальний стан позивачів. Про це
свідчить звернення ОСОБА_3 за допомогою
до благодійного фонду «Прорив»,
засновником якого є ОСОБА_2

Але наявність такого стану не може бути
підставою для визнання правочину
недійсним за статтею 233 ЦК України.

В узагальненнях Верховного Суду
України судової практики розгляду
судами цивільних справ про визнання
правочинів недійсними від 24.11.2008 року
вказано, що тяжкі обставини
розуміються як не будь-яке
несприятливе матеріальне, соціальне чи
інше становище, а як його крайні форми.
Наприклад, важка хвороба особи чи її
близьких, смерть годувальника, крайня
нужденність її сім'ї, загроза втратити
заставлене житло чи банкрутства
надзвичайно низька винагорода за
виконану роботу або надану послугу,
порівняно з вартістю відчужуваної
речі, та інші обставини, для усунення чи
пом'якшення яких необхідно терміново
укласти цей правочин.

З наведених узагальнень судової
практики вбачається, що Верховний Суд
України для визнання правочину
недійсним згідно ст. 233 ЦК виділяє також
таку обов'язкову обставину, що підлягає
встановленню, як терміновість
укладання правочину задля усунення
впливу тяжкої обставини, під впливом
якої діяла сторона, що оспорює цей
правочин.

Також відповідно до п. 23 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №9 від
06.11.2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» правочин може
бути визнаний судом недійсним на
підставі статті 233 ЦК України, якщо
його вчинено особою під впливом тяжкої
для неї обставини і на вкрай невигідних
умовах, чим друга сторона правочину
скористалася. Тяжкими обставинами
можуть бути тяжка хвороба особи,
членів її сім'ї чи родичів, смерть
годувальника, загроза втратити житло
чи загроза банкрутства та інші
обставини, для усунення або зменшення
яких необхідно укласти такий правочин.
Особа (фізична чи юридична) має
вчиняти такий правочин добровільно,
без наявності насильства, обману чи
помилки. Особа, яка оскаржує правочин,
має довести, що за відсутності тяжкої
обставини правочин не було б вчинено
взагалі або вчинено не на таких умовах.

Проте позивачами не були надані докази
щодо існування необхідності в
укладанні договору міни житла
терміново. Вказане також не було взято
до уваги судом першої інстанції.

Крім цього, районний суд належним чином
не з'ясував, для усунення чи зменшення
яких саме тяжких обставин позивачі
уклали оспорюваний договір і в чому
полягали для них позитивні наслідки
усунення цих імовірних тяжких
обставин.

Крім того, суд першої інстанції не
звернув уваги, що у відповідності до пп.
1.1 та 2.1 договору міни обидва об'єкти
нерухомості, що обмінювались, були
оцінені сторонами договору за їхньою
згодою в однакову суму - 81 660 грн.

Цей факт свідчить про еквівалентність
обміну житловими приміщеннями за
оспорюваним договором та спростовує
наявність для позивачів вкрай
невигідних умов укладання договору
міни.

Також суд першої інстанції також
безпідставно не взяв до уваги розписку,
яку видала ОСОБА_2 ОСОБА_3 про
відсутність з її боку претензій до
останнього у зв'язку з укладанням
договору міни від 12.11.2010 р. Невзяття до
уваги цієї розписки суд мотивував тим,
що про її складання не знав син ОСОБА_4,
а ОСОБА_3 написала її під диктовку у
нетверезому стані. Проте, висновок суду
щодо нетверезості ОСОБА_3 в порушення
процесуальних норм зроблено судом на
підставі припущень, висловлених
представником позивачів.

Вказана розписка, складена ОСОБА_3
30.11.2010 р.. відповідає вимогам ст. 58 і 59
ЦПК України та підтверджує у
взаємозв'язку із договором міни про
відсутність вкрай невигідних умов
укладення цього договору та свідчить
про те, що його укладання відповідає
інтересам ОСОБА_3 як однієї зі сторін
договору.

Крім того, з пояснень свідків ОСОБА_6 та
ОСОБА_7, допитаних судом першої
інстанції вбачається те, що кімната
АДРЕСА_3 була надана позивачам ОСОБА_3 у
відремонтованому стані, а квартира
АДРЕСА_1 передавалась відповідачу
ОСОБА_2 в незадовільному стані та
потребувала проведення в ній
капітального ремонту. Ці показання
свідків свідчать про зацікавленість
позивачів в укладенні договору міни та
підтверджували відсутність вкрай
невигідних умов укладання договору
міни для позивачів.

Вказані свідки також показували, що
ОСОБА_2 як інвалід II групи з ураженнями
опорно-рухового апарату потребував
житла на першому поверсі і, маючи
дружину та неповнолітню дочку,
потребував розширення житлової площі.
ОСОБА_2 здійснив капітальний ремонт
набутої невеликої трикімнатної
квартири та зміг заселитись в неї лише
приблизно через рік після укладеного
договору міни через проведення в
квартирі ремонтних робіт.

Натомість позивачі, за показаннями цих
свідків, мали можливість
використовувати набуту у власність
квартиру одразу після укладання
договору через нормальний стан цього
житла. Вказане свідчить про
рівноцінність укладеного сторонами
договору міни.

Суд першої інстанції безпідставно
встановив, що на день підписання
договору міни і до наступного часу
заборгованість по платежам у
попереднього власника ОСОБА_2 складає 9
567 гривень, тоді як заборгованість по
трьохкімнатній квартирі, яку отримав у
власність ОСОБА_2 складає лише 2056
гривень. Вказане не підтверджується
матеріалами справи.

Крім того, відповідно пункту 23
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» особа,
яка оскаржує правочин, має довести, що
за відсутності тяжкої обставини
правочин не було б вчинено взагалі або
вчинено не на таких умовах.

Між тим, позивачами не було надано
жодних доказів на підтвердження цієї
обставини. Суд першої інстанції при
ухваленні рішення не врахував вказане
роз»яснення Верховного Суду України
стосовно обов'язковості з'ясування та
підтвердження доказами вимог осіб, що
посилаються на ст. 233 ЦК України як на
правову підставу визнання правочину
недійсним.

Також ухвалюючи рішення суд першої
інстанції, окрім ст. 233 ЦК України, як на
правову підставу визнання договору
міни недійсним також посилався на
ст.ст. 651 і 653 ЦК України, які містять
підстави розірвання договору та
правові наслідки такої дії.

В зв»язку з наведеним позовні вимоги
ОСОБА_3 про визнання договору міни
недійсним та повернення сторін в
первісний стан задоволенню не
підлягають.

Крім того, позивачі звернулися з
позовом і про стягнення з відповідача
5000 грн. за спричинену моральну шкоду.

Згідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода,
завдана фізичній особі або юридичній
особі діями чи бездіяльністю або
неправомірними діями, відшкодовується
особою, її заподіяла, за наявності її
вини.

Стаття 23 ЦК України передбачає, що
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав. Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди,
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
ступеня вини особи, яка завдала
моральної шкоди, оскільки вона є
підставою для відшкодування, інших
обставин, які мають істотне значення.
При призначенні відшкодування,
враховуються вимоги розумності і
справедливості.

Відповідно до постанови пленуму
Верховного суду України № 4 від 31.03.1995
року «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань, або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб. Відповідно до чинного
законодавства моральна шкода може
полягати, зокрема: у приниженні честі,
гідності, престижу або ділової
репутації, моральних переживаннях у
зв'язку ушкодженням здоров'я, у
порушенні права власності (в тому числі
інтелектуальної), прав, наданих
споживачам, інших цивільних прав, у
зв'язку з незаконним перебуванням під
слідством і судом, у порушенні
нормальних життєвих зв'язків через
неможливість продовження активного
громадського життя, порушенні
стосунків з оточуючими людьми, при
настанні інших негативних наслідків.

Постановою пленуму Верховного
суду України № 5 від 25.05.2001 року, про
внесення змін та доповнень до
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 р. N 4 "Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди передбачено, що відповідно до
загальних підстав цивільно-правової
відповідальності обов'язковому
з'ясуванню при вирішенні спору про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправним
діянням заподіювача та вини останнього
в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

Між тим, позивачем не надано
зазначених доказів, що мають значення
для вирішення даної позовної вимоги.
Тому позовні вимоги в частині
стягнення моральної шкоди також
задоволенню не підлягають.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК
України стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати. Оскільки суд відмовляє
позивачам в задоволенні позовних вимог
в повному обсязі, понесені ними судові
витрати не компенсуються.

Виходячи з наведеного колегія
суддів, перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення районного
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді,
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
що згідно до ст. 309 ЦПК України є
підставою для його скасування та
ухвалення нового рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч. 1 ст. 307,
309, 313, 317, 319, 323, 324 ЦПК України колегія
суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, який діє в
інтересах ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Харківського районного суду
Харківської області від 17 березня 2014
року скасувати, постановити нове
рішення.

Відмовити ОСОБА_3, ОСОБА_4 в задоволенні
позовних вимог до ОСОБА_2 про визнання
недійсним договору міни укладеного
12.11.2010 року між ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2,
посвідченим приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 в повному обсязі.

Рішення апеляційної інстанції набирає
законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскаржено в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

ГОЛОВУЮЧИЙ:
СУДДІ: