Справа № 106/5225/13-ц
Провадження № 2/106/12/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2014 року
м.Євпаторія

Євпаторійський міський суд Автономної
Республіки Крим у складі:

головуючого - судді
Володарець Н.М.

при секретарі
- Коробчук І.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Євпаторії справу за
позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про визнання фіктивним договору
дарування та зобов'язання звільнити
земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В :

29 липня 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2
звернулися до суду з позовом (позовні
вимоги по якому в ході судового
розгляду справи неодноразово
уточнювалися) до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про
визнання фіктивним договору дарування
від 16 вересня 2006 року та зобов'язання
звільнити земельну ділянку, мотивуючи
свої вимоги (в кінцевій редакції
позовних вимог - т. 1 а. с. 242-244) тим, що на
підставі Державного акту на право
власності на земельну ділянку від 7
вересня 2010 року, виданого на підставі
рішення Євпаторійської міської ради
від 30 вересня 2009 року №5-51/38, їм -
позивачам належить на праві спільної
сумісної власності земельна ділянка
площею 0,0298 га, розташована по АДРЕСА_1, а
саме починаючи з 1997 року, вказана
земельна ділянка перебувала у
постійному користуванні позивачів
ОСОБА_2 та ОСОБА_5 - батька позивача
ОСОБА_1, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. В
травні 2011 року вони - позивачі
дізналися про те, що між ОСОБА_4, як
дарувальником, та ОСОБА_3, як
обдаровуваною, 16 вересня 2009 року
укладено договір дарування, за умовами
якого ОСОБА_4 передала у дар ОСОБА_3
домоволодіння, що складається з літ.
«А» з приміщеннями №№1, 1а - тамбур, 2 -
кухня, 3, 4, 5 - житлові кімнати, 2а, 3а -
підсобні, загальною площею 69 кв. м,
житловою площею 48,9 кв. м, сараїв літ. «Б»
та «13», споруд, розташованих по АДРЕСА_1.
При цьому вони - позивачі зазначають, що
вказаного домоволодіння фактично не
існувало. Рішеннями судів право
власності попередніх власників на це
домоволодіння було скасовано, також
рішенням Євпаторійського міського
суду від 11.10.2012 року була скасована і
реєстрація права власності за ОСОБА_4
Отже, документи, на підставі яких було
укладено зазначений вище договір
дарування від 16 вересня 2006 року,
визнані незаконними. На підставі
викладеного, враховуючи, що вказаного у
договорі майна - а саме домоволодіння
не існувало, у зв'язку з чим воно не
могло передаватися і не передавалося,
права та обов'язки за договором не
виникли, а угода не була направлена на
реальне виникнення правових наслідків,
обумовлених нею, вважають цю угоду
фіктивною, а захват відповідачем
ОСОБА_3 земельної ділянки, розташованої
по АДРЕСА_1 неправомірним. Також
зазначають, що технічного паспорту на
домоволодіння у ОСОБА_3 немає. ОСОБА_3
стверджує, що перед початком
самовільного будівництва фундаменту
домоволодіння знесла. При знесенні
домоволодіння БТІ повинно скласти акт
про знесення будівель, проте такий акт
відсутній, оскільки зносити було
нічого. Севастопольським апеляційним
адміністративним судом було
встановлено, що будівлі зруйновані та
знесені ОСОБА_3 В судовому засіданні у
справі №6-452/2011 та по інших справах
ОСОБА_3 заявляла, що будівлі знесла,
оскільки вони були старими. Проте в п. 5
договору дарування від 16.09.2006 року
зазначено, що всі інженерні
комунікації у домоволодінні
знаходяться у робочому стані та
функціонують за призначенням,
домоволодіння не визнано аварійним чи
таким, що підлягає знесенню. Оскільки
згідно ст. 346 ЦК України право власності
припиняється у разі знищення майна,
ОСОБА_3 втратила право власності на
неіснуюче домоволодіння. Отже,
оскільки майно за договором дарування
фактично ОСОБА_3 не передавалося,
оскільки не існувало, то права та
обов'язки не наступили, а отже вимоги ч.
5 ст. 203 ЦК України про те, що правочин
повинен бути направлений на реальне
настання правових наслідків,
обумовлених ним, не можуть бути
виконані, так як об'єкту не існує.
Просять суд визнати фіктивним
зазначений договір дарування
домоволодіння від 16 вересня 2006 року та
зобов'язати ОСОБА_3 звільнити земельну
ділянку по АДРЕСА_1 шляхом знесення
самовільно збудованої будівлі
(фундаменту).

В судовому засіданні представник
позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_6,
діюча на підставі довіреностей,
позовні вимоги підтримала, надала суду
пояснення, аналогічно викладеному в
останній уточненій позовній заяві від
25 листопада 2013 року та зазначила, що
договір дарування від 16.09.2006 року
домоволодіння АДРЕСА_1 є фіктивним на
підставі ст. 234 ЦК України, оскільки на
момент його укладення майно, яке було
предметом цього договору фактично не
існувало, а тому реальне настання
правових наслідків не передбачалося, у
зв'язку з чим зайняття ОСОБА_3 спірної
земельної ділянки є незаконним.
Просить суд визнати фіктивним
зазначений договір дарування
домоволодіння від 16 вересня 2006 року та
як наслідок визнання договору
фіктивним зобов'язати ОСОБА_3 звільнити
земельну ділянку по АДРЕСА_1 шляхом
знесення самовільно збудованої
будівлі (фундаменту).

Представник відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_7, діюча на підставі договору від
28 лютого 2012 року, в судовому засіданні
позовні вимоги не визнала, вважала їх
необґрунтованими та безпідставними, а
договір дарування від 16 вересня 2006 року
укладеним у відповідності до норм
діючого законодавства. Крім того,
звернула увагу на те, що рішенням
Апеляційного суду АР Крим від 15 січня
2014 року рішення Євпаторійської міської
ради №5-51/38 від 30.10.2009 року «Про передачу
у спільну сумісну власність ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 земельної ділянки за адресою:
АДРЕСА_1, для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд», на
підставі якого позивачам було видано
Державний акт про право власності на
зазначену земельну ділянку, визнано
неправомірним та скасовано. Просила
суд відмовити у задоволенні позовних
вимог.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання
не з'явилася, про час та місце розгляду
справи повідомлялася належним чином у
відповідності до положень ст. ст. 74, 76
ЦПК України. Причини неявки суду не
повідомила, з заявами та клопотаннями
до суду не зверталася. При таких
обставинах суд вважає можливим
розглянути справу у її відсутність.

Вислухавши доводи представника
позивачів та представника відповідача
ОСОБА_3, дослідивши матеріали справи,
суд вважає позовні вимоги не
підлягаючими задоволенню з наступних
підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
рішенням виконавчого комітету
Євпаторійської міської ради народних
депутатів №329 від 26.07.1996 року на
підставі клопотання Євпаторійського
досвідно-механічного заводу та заяв
його працівників ОСОБА_2 та ОСОБА_5
узгоджено місце розташування та розмір
земельної ділянки для проектування
останніми двоквартирного житлового
будинку по АДРЕСА_1 на земельній
ділянці орієнтованою площею 0,3 га (т. 1 а.
с. 25). Архітектурно-планувальне
завдання №3 на будівлю двохквартирного
житлового будинку замовниками ОСОБА_2
та ОСОБА_5 було узгоджено 14 жовтня 1996
року з головним архітектором м.
Євпаторії (т. 1 а. с. 15).

Рішенням виконкому Євпаторійської
міської ради народних депутатів АР
Крим від 11.04.1997 року №117/1 було
затверджено технічний звіт по
встановленню меж земельної ділянки,
виконаний Євпаторійським відділом
міського кадастру та геодезії та
вирішено видати Державний акт на право
постійного користування землею
ОСОБА_2 та ОСОБА_5 на земельну ділянку
площею 297,62 кв. м по АДРЕСА_1 для
будівництва та обслуговування
житлового будинку та господарських
споруд, надати земельну ділянку у
рівних частках.

На підставі зазначеного рішення
ОСОБА_2 та ОСОБА_5 було видано державний
акт на право постійного користування
вільною земельною ділянкою площею 0,0298
га АДРЕСА_1 (т. 1 а. с. 29).

У зв'язку зі змінами у земельному
законодавстві ОСОБА_2 та ОСОБА_5 у 2001
році звернулися до Євпаторійської
міської ради про передачу їм
зазначеної земельної ділянки у
власність та рішенням Євпаторійської
міської ради №24-3/130 від 5 серпня 2002 року
ОСОБА_5 та ОСОБА_2 була передана у
спільну сумісну власність земельна
ділянка площею 298,00 кв. м за адресою:
АДРЕСА_1 для будівництва та
обслуговування житлового будинку та
господарських споруд, міське
управління земельних ресурсів було
зобов'язано внести зміни у облік та
перерозподіл земель міста та оформити
і видати ОСОБА_5 та ОСОБА_2 Державний акт
на право спільної сумісної власності
на вказану земельну ділянку, а також за
п. 3 вирішено рішення Євпаторійського
міськвиконкому №117/1 від 11 квітня 1997
року вважати таким, що втратив чинність
(т. 1 а. с. 26).

Проте відповідно до Свідоцтва про
смерть від 22.01.2003 року, виданого
відділом РАЦС Євпаторійського МУЮ (а. с.
41), ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер та за життя
не встиг отримати Державний акт на
земельну ділянку у відповідності з
зазначеним вище рішенням Ради.

В судовому засіданні достовірно
встановлено, що за весь цей час, а саме
починаючи з 1996 року спірна земельна
ділянка ОСОБА_5 та ОСОБА_2 фактично не
освоювалася, будівництво фактично не
розпочиналося, що було визнано
сторонами у справі та не
спростовувалося, а отже відповідно до
ч. 1 ст. 61 ЦПК України ця обставина
доказуванню не підлягає.

16 вересня 2006 року між ОСОБА_4, як
дарувальником, та ОСОБА_3, як
обдаровуваною, було укладено договір
дарування, посвідчений приватним
нотаріусом Євпаторійського міського
нотаріального округу АР Крим та
зареєстрований у реєстрі за №1872, за
умовами якого ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_3
домоволодіння АДРЕСА_1, яке
складалося у літ. «А» з приміщень №№1,
1а, 1, 3, 4, 5, житловою площею 48,9 кв. м, 2а, 3а
підсобні, сараїв літ. «Б» і « 13»,
загальною площею 69,0 кв. м, та
розташоване на земельній ділянці
площею 507 кв. м. Право власності ОСОБА_3 у
встановленому законом порядку 22
вересня 2006 року було зареєстровано у
електронному реєстрі прав власності на
нерухоме майно.

В судовому засіданні достовірно
встановлено, що після набуття права
власності на вказане вище
домоволодіння ОСОБА_3 розпочала його
реконструкцію. Так представник
відповідача ОСОБА_3 в судовому
засіданні зазначила, що відповідачем
ОСОБА_3 було знесене придбане
домоволодіння, оскільки воно було
старим. Представник позивачів в
судовому засіданні не заперечував факт
того, що дійсно, відповідачем ОСОБА_3 на
спірній земельній ділянці проводилися
будівельні роботи, зокрема з
будівництва фундаменту.

Оскільки ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер та
за життя не встиг отримати Державний
акт на земельну ділянку у
відповідності з зазначеним вище
рішенням Ради рішенням
Євпаторійського міського суду від 2
жовтня 2008 року забудовником земельної
ділянки площею 298 кв. м по АДРЕСА_1 в
порядку спадкування після смерті
ОСОБА_5 було визнано ОСОБА_1

Рішенням Євпаторійської міської ради
№5-51/38 від 30 жовтня 2009 року було
затверджено технічну документацію по
землеустрою для складання документів,
посвідчуючих право на земельну ділянку
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд за
адресою: АДРЕСА_1, та передано у спільну
сумісну власність ОСОБА_1 та ОСОБА_2
земельну ділянку площею 0,0298 га, в тому
числі по угіддям: забудовані землі (34),
з них землі одно-двохповерхової
житлової забудови - 0,0298 га, за рахунок
земель житлової та суспільної забудови
(кадастровий номер :01:035:0237), код
УКЦІЗ - 1.8 за адресою: АДРЕСА_1 для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель та споруд. Також зазначеним
рішенням вирішено вважати таким, що
втратило чинність у зв'язку зі смертю
ОСОБА_5 рішення Євпаторійської міської
ради від 2 червня 2002 року №24-3/130.

Проте ухвалою Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 30 січня 2013 року
рішення Євпаторійського міського суду
від 2 жовтня 2008 року про визнання
ОСОБА_1 забудовником земельної ділянки
площею 298 кв. м по АДРЕСА_1 в порядку
спадкування після смерті ОСОБА_5 було
скасовано.

Рішенням Апеляційного суду АР Крим від
15 січня 2014 року рішення Євпаторійської
міської ради №5-51/38 від 30.10.2009 року «Про
передачу у спільну сумісну власність
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельної ділянки за
адресою: АДРЕСА_1, для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд», на
підставі якого позивачам було видано
Державний акт про право власності на
зазначену земельну ділянку, визнано
неправомірним та скасовано. При цьому
судом було встановлено, що
вищезазначене рішення Євпаторійської
міської ради є передчасним та порушує
права ОСОБА_3, оскільки її земельна
ділянка, яка знаходиться під
подарованим нерухомим майном, увійшла
до ділянки, яка передана ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, а тому рішення Євпаторійської
міської ради №5-51/38 від 30.10.2009 року про
передачу у спільну сумісну власність
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельну ділянку за
адресою: АДРЕСА_1, для будівництва та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд, слід
визнати неправомірним та скасувати.

Звертаючись до суду з позовними
вимогами про визнання договору
дарування, укладеного між ОСОБА_4 та
ОСОБА_3, фіктивним на підставі ст. 234 ЦК
України, позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2
обґрунтовують це тим, що на момент його
укладення майно, яке було предметом
цього договору фактично не існувало, а
тому реальне настання правових
наслідків не передбачалося, а отже
зайняття ОСОБА_3 спірної земельної
ділянки є незаконним. Проте з такими
доводами позивачів суд не може
погодитися.

Так, відповідно до ст. 234 Цивільного
кодексу України фіктивним є правочин,
який вчинено без наміру створення
правових наслідків, які обумовлювалися
цим правочином. Фіктивний правочин
визнається недійсним.

Як роз'яснено Пленумом Верховного Суду
України у п. 24 постанови № 9 від 6
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» для визнання
правочину фіктивним необхідно
встановити наявність умислу всіх
сторін правочину. Судам необхідно
враховувати, що саме по собі
невиконання правочину сторонами не
означає, що укладено фіктивний
правочин. Якщо сторонами не вчинено
будь-яких дій на виконання такого
правочину, суд ухвалює рішення про
визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину
було передано майно, такий правочин
не може бути кваліфікований як
фіктивний.

Отже, фіктивний правочин
характеризується тим, що сторони
вчиняють його лише для вигляду, знаючи
заздалегідь, що він не буде виконаний.
При вчиненні фіктивного правочину
учасники мають інші цілі, ніж ті, що
передбачені правочином. Водночас
фіктивний правочин може взагалі не
мати правової мети. Фіктивним може бути
визнаний будь-який правочин, якщо він
не має на меті встановлення правових
наслідків, незалежно від того, в якій
формі він вчинений. Отже, позивач, який
звертається з вимогою про визнання
правочину фіктивним, має довести суду
відсутність в учасників правочину
наміру створити юридичні наслідки. Для
визнання правочину фіктивним ознака
вчинення його лише для вигляду має бути
властива діям обох сторін правочину.
Якщо одна сторона діяла лише для
вигляду, а інша - намагалася досягти
правового результату, такий правочин
не можна визнати фіктивним. Оскільки
сторони не вчиняють жодних дій для
здійснення фіктивного правочину, суд
тільки приймає рішення про визнання
такого правочину недійсним без
застосування будь-яких інших наслідків
(реституції). Якщо ж на виконання
правочину було передано майно або
майнові права, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

Згідно ч.1 ст.717 ЦК України за договором
дарування одна сторона(дарувальник)
передає або зобов'язується передати в
майбутньому другій стороні
(обдарованому) безоплатно майно
(дарунок) у власність.

Право власності обдарованого на
дарунок виникає з моменту його
прийняття. Прийняття обдарованим
документів, які посвідчують право
власності на річ, інших документів, які
посвідчують належність дарувальникові
предмета договору, або символів речі
(ключів, макетів тощо) є прийняттям
дарунка (ч.ч.1,4 ст.722 ЦК України).

В судовому засіданні достовірно
встановлено, що 16 вересня 2006 року між
ОСОБА_4, як дарувальником, та ОСОБА_3, як
обдаровуваною, було укладено договір
дарування, посвідчений приватним
нотаріусом Євпаторійського міського
нотаріального округу АР Крим та
зареєстрований у реєстрі за №1872, за
умовами якого ОСОБА_4 подарувала ОСОБА_3
домоволодіння АДРЕСА_1, яке
складалося у літ. «А» з приміщень №№1,
1а, 1, 3, 4, 5, житловою площею 48,9 кв. м, 2а, 3а
підсобні, сараїв літ. «Б» і « 13»,
загальною площею 69,0 кв. м, та
розташоване на земельній ділянці
площею 507 кв. м. Набуте право власності
було зареєстровано ОСОБА_3 22 вересня 2006
року у електронному реєстрі прав
власності на нерухоме майно у
встановленому законом порядку. При
цьому після набуття права власності на
вказане вище домоволодіння ОСОБА_3
розпочала його реконструкцію та в
судовому засіданні представник
позивачів не заперечував факт того, що
дійсно, відповідачем ОСОБА_3 на спірній
земельній ділянці проводилися
будівельні роботи, зокрема з
будівництва фундаменту. Крім того, з
повідомлення Управління архітектури і
містобудування Євпаторійської міської
ради від 10 червня 2011 року вбачається,
що про огляді території та дослідження
документів по АДРЕСА_1 спеціалістами
управління встановлено, що власником
домоволодіння по АДРЕСА_1 ОСОБА_3
виконані будівельні роботи по
влаштуванню фундаменту розміром 10,0 м х
12,0 м, глибиною приблизно біля 3,0 м з
обладнанням підвальних приміщень.
Роботи виконувалися без відповідних
дозволів та проектної документації. За
допущені правопорушення вимог
містобудівельного законодавства та
самовільне виконання будівельних
робіт на ОСОБА_3 було складено протокол
про адміністративне правопорушення по
ст. 150 КУпАП, який переданий на розгляд
адміністративної комісії при
виконкомі міської ради. Згідно
поточної реєстрації КРП «БРТІ м.
Євпаторії» від 22.09.2006 року
домоволодіння по АДРЕСА_1
зареєстровано на ОСОБА_3

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Позивачі звернулись до суду з вимогами
про визнання договору дарування від 16
вересня 2006 року фіктивним, проте у
порушення ст. ст. 10, 60 ЦПК України ними
не представлено суду жодного належного
та допустимого доказу у розумінні ст.
ст. 57-59 ЦПК України у підтвердження цих
доводів, клопотань щодо забезпечення
таких доказів представником позивача в
ході розгляду справи не заявлялось,
проте для сприяння всебічному і
повному з'ясуванню обставин справи,
судом було роз'яснено представнику
позивача його права та обов'язки, та
попереджено про наслідки вчинення або
невчинення процесуальних дій. При
цьому представник позивача в судовому
засіданні наполягала на розгляді
справи по суті у межах заявлених
уточнених позовних вимог та на
підставі тих доказів, які містяться в
матеріалах справи.

Отже посилання позивачів та їх
представника на те, що договір
дарування від 16 вересня 2006 року
укладено між сторонами без наміру
створення правових наслідків, які ним
обумовлювалися, внаслідок чого
відповідач ОСОБА_3 неправомірно
користується земельною ділянкою та
зобов'язана її звільнити, є
необґрунтованими та не підтверджені
позивачами та їх представником у
встановленому законом порядку та не
знайшли свого підтвердження у ході
розгляду справи, а отже ґрунтуються
лише на їх припущеннях та їх
суб'єктивній думці.

Суд вважає, що обставини, на які
посилаються позивачі, не свідчать про
те, що договір дарування був фіктивним
та укладався без наміру створити
правові наслідки. Позивачами не
доведено також, що саме діям обох
сторін властива ознака фіктивності (що
обидві сторони діяли лише для вигляду).
В матеріалах справи відсутні будь-які
докази щодо відсутності у сторін
наміру створити правові наслідки
укладеного правочину, які
обумовлювалися цим правочином.

Таким чином, безпосередньо, всебічно,
повно та об'єктивно дослідивши
обставини справи, перевіривши їх
доказами, які є у справі, оцінивши
належність, допустимість та
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, виходячи з
принципів розумності, виваженості та
справедливості, суд прийшов до
висновку про необґрунтованість вимог
позивачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в
заявлених ними межах та про
відсутність правових підстав для
задоволення позову.

На підставі ст. ст. 15, 16, 202, 203, 207 - 210, 215,
216, 234, 346, 717 - 720 Цивільного кодексу
України, ст. ст. 116, 120, 141 Земельного
кодексу України, керуючись ст. ст. 10, 11,
57 - 61, 88, 209, 212, 214 - 215 Цивільного
процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання фіктивним
договору дарування та зобов'язання
звільнити земельну ділянку - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду АР Крим через суд першої інстанції
шляхом подачі в 10-денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги.

Суддя
Н.М. Володарець