Провадження № 2/635/810/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2014 року
селище
Покотилівка

Харківський районний суд
Харківської області у складі:

головуючого судді - О.М. Пілюгіної

за участі секретаря Бабенко І.К.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду в селищі
Покотилівка цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору
міни недійсним, треті особи ОСОБА_3,
ОСОБА_4, Управління служб у Справах
дітей Департаменту праці та соціальної
політики Харківської міської ради
Харківської області,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася до суду з
позовом та просить визнати недійсним
договір міни укладений нею з
відповідачем ОСОБА_2, та посвідчений 11
листопада 2003 року Першою державною
нотаріальною конторою Харківського
району Харківської області, реєстр №
1-2216, та просить зобов'язати сторони
цього договору повернути одна одній у
натурі все, що кожною з них було
одержано на виконання цього договору. В
обґрунтування своїх вимог посилається
на те, що 11 листопада 2003 року між
позивачем та відповідачем укладено
договір міни, посвідчений Першою
державною нотаріальною конторою
Харківського району Харківської
області, реєстр № 1-2216, відповідно до
умов якого позивач та відповідач
поміняли між собою житловий будинок
АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_1 на
підставі договору купівлі-продажу,
посвідченого Першою державною
нотаріальною конторою Харківського
району Харківської області 13 вересня
2003 року, реєстр № 1-1826 на 1/3 частину
трикімнатної квартири АДРЕСА_2, що
належить відповідачу на підставі
свідоцтва про право власності на житло,
виданого Центром приватизації
державного житлового фонду Головного
управління економіки та комунального
майна виконавчого комітету
Харківської міської ради 10 березня 2002
року згідно з розпорядженням від 10
березня 2000 року № 3868, реєстраційний №
2А-00-195546. Після укладення вищевказаного
договору позивач переїхала до квартири
АДРЕСА_2, а відповідач до житлового
будинку АДРЕСА_1. Квартира АДРЕСА_2
знаходилася у спільній сумісній
власності ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_2 і
між ними ніколи не укладалося жодної
угоди, договору, які були б спрямовані
на припинення права спільної сумісної
власності на цю квартиру, виділу долі з
спільного майна, визначення ідеальних
часток у праві власності, встановлення
порядку користування чи користування
та володіння вказаним спільним майном.
Тобто виявилося, що позивач не могла
набути права власності на 1/3 частку у
праві спільної часткової власності на
квартиру АДРЕСА_2, як це вказано у
витягу про реєстрацію права власності,
оскільки норми чинного на момент
укладення договору законодавства
України не передбачали предметом
цивільного обігу право співвласника у
спільній сумісній власності на спільну
річ, не можливо вважати, що це право на
вищевказану квартиру могло перейти до
позивача за договором міни. В ході
розгляду цивільної справи № 2/2018/226/2012,
провадження № 2018/2-1604/11, що
розглядається у Київському районному
суді м. Харкова, за клопотанням
позивачів була проведена
будівельно-технічна експертиза, з
висновків якої позивач довідалася, що
квартира АДРЕСА_2 з огляду на цільове
призначення є неподільною і що
розподілити квартиру АДРЕСА_2 між
трьома співвласниками квартири
неможливо, оскільки при розділі
квартири на трьох співвласників
кожному зі співвласників необхідно
влаштувати ізольовану квартиру з
окремим виходом, а це технічно
неможливо. Отже, позивач не могла стати
і власником 1/3 частини квартири, як це
вказано у договорі міни. Наразі
вказаний позов за заявою прзивача
залишено без розгляду. Але Київським
районним судом міста Харкова відкрита
нова цивільна справа № 640/10652/13-ц,
провадження № 2/640/2723/13 за позовом
ОСОБА_2 про припинення права власності
позивача на частку у спільному майні та
визнання за ними права власності на
частину квартири, тобто сім'я ОСОБА_2
навіть до цього часу вважає, що частки а
праві власності на квартиру існують, що
не відповідає дійсності. Таким чином,
позивач обміняла цілком реальне
домоволодіння з земельною ділянкою на
не видільну 1/3 частину квартири, щодо
якої не визначене право власності у
існуючому праві спільної власності на
квартиру, яка ОСОБА_2 не виділялася, не
визначалася, і яка не була за ним
зареєстрована. Позивач вважала, що
відповідно до договору міни є
власником 1/3 частини квартири, яка
окрім іншого, складається з трьох
кімнат, та належала раніше ОСОБА_2, а у
договорі міни не було зазначено, що на
належну ОСОБА_2 частину квартири мають
права ще якісь особи, і що вони не
надавали своєї згоди на укладення
цього договору міни. Внаслідок
укладення договору міни з ОСОБА_2
позивач не отримала у власність
реальну частину квартири, тобто
правові наслідки, на які вона
розраховувала, не настали. Позивач
вважає, що вищезазначений договір міни
був укладений нею внаслідок помилки, що
має істотне значення, і що ця угода
повинна бути визнана недійсною та як
наслідок поверненням обома сторонами
одержаного ними один від одного в
натурі, тому звернулася до суду з
позовом.

Позивач у судовому засіданні
підтримала заявлені вимоги, просила їх
задовольнити з підстав викладених у
позові.

Відповідач, у судовому засіданні проти
позову заперечував, просив в його
задоволенні відмовити за
недоведеністю та безпідставністю
вимог та просив застосувати строк
позовної давності.

Представник відповідача ОСОБА_9, яка
діє на підставі нотаріально
посвідченої довіреності, у судовому
засіданні проти позову заперечувала,
просила в його задоволенні відмовити
за недоведеністю та безпідставністю
позовних вимог та просила застосувати
строк позовної давності.

Третя особа ОСОБА_3, яка діє від себе
особисто та на підставі нотаріально
посвідченої довіреності від імені
ОСОБА_4 у судовому засіданні проти
позову заперечувала, просила в його
задоволенні відмовити та застосувати
строк позовної давності.

Представник третьої особи Управління
служб у Справах дітей Департаменту
праці та соціальної політики
Харківської міської ради Харківської
області у судове засідання не з'явився
подав до суду заяву в якій просив
справу розглядати за його відсутності,
щодо рішення поклався на розсуд суду.

Суд, заслухавши позивача, відповідача,
представника відповідача, третю особу,
дослідивши докази по справі, встановив
наступні обставини та відповідні до
них правовідносини.

Судом встановлено, що 11 листопада 2003
року позивач та відповідач уклали та
посвідчили у Першій державній
нотаріальній конторі Харківського
району Харківської області, реєстр №
1-2216, договір міни, відповідно до якого
позивач поміняла належний їй житловий
будинок за адресою: АДРЕСА_1, на належну
відповідачу 1/3 частину квартири
АДРЕСА_2, про що свідчить договір міни
від 11.11.2003 року.

Відповідно до Витягу з реєстру прав
власності на нерухоме майно № 1560460 від
24.09.2003 року, що сформований 24 вересня 2003
року Комунальним підприємством
«Харківське міське бюро технічної
інвентаризації», квартира АДРЕСА_2, на
праві приватної спільної сумісної
власності зареєстрована за ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_2, на підставі свідоцтво
про право власності на житло від 10
березня 2000 року.

Позивач в якості доказів надала суду:
договір купівлі- продажу від 13.09.2003 року
за яким позивач придбала за 20140 грн.
житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 і
витяги про реєстрацію права власності
на нерухоме майно позивача і з реєстру
прав власності на вказаний будинок;
свідоцтво про право власності на житло
на квартиру АДРЕСА_2, що видане 10
березня 2000 року, де власниками вказані
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2; свідоцтво про
розірвання шлюбу позивача та ОСОБА_7;
свідоцтво про народження ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_1; ухвала від 23 травня 2013
року Київського районного суду м.
Харкова про залишення без розгляду
позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про визначення прядку користування та
про виділ частки із спільної часткової
власності; ухвала Київського районного
суду м. Харкова від 23 червня 2013 року про
відкриття провадження по цивільній
справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про припинення права
на частку у спільному майні та про
визнання права власності на частину
квартири; висновок судової будівельно -
технічної експертизи № 126 від 01.04.2013
року, свідоцтво про реєстрацію
позивача фізичною собою підприємцем;
технічний паспорт на квартиру АДРЕСА_2.

Відповідач в якості доказів надав:
довідку № 158 від 15.11.2013 року
Виконавчого комітету Циркунівської
сільської ради Харківського району
Харківської області, відповідно до
якої у будинку за адресою: АДРЕСА_1, з
листопада 2003 року зареєстрований
ОСОБА_2, в період з липня 2003 року по
грудень 2003 року ніхто зареєстрованим
не був; супровідний лист Першої
державної нотаріальної контори
Харківського району Харківської
області; заява ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_2 до
нотаріальної контори про визнання, що
вони є співвласниками по 1/3 частині
кожний квартири АДРЕСА_2; лист КП
«ХМБТІ» відповідно до якого за ОСОБА_1
зареєстроване право власності на 1/3
частину квартири АДРЕСА_2, на підставі
договору міни від 11.11.2003 року; заява
ОСОБА_1 до органів міліції; копію позову
ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про примусове
стягнення коштів; постанови про
відмову в порушенні кримінальної
справи; державні акти на право
приватної власності на земельні
ділянки за адресою АДРЕСА_1, на ім'я
ОСОБА_2; типовий договір про надання
послуг з газопостачання за адресою:
АДРЕСА_1, укладений із ОСОБА_2; ухвала
Харківського районного суду
Харківської області від 06 грудня 2011
року про відмову у відкритті
провадження по справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
недійсним договору міни; ухвала
Харківського районного суду
Харківської області від 23 травня 2012
року про залишення без розгляду позову
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору
недійсним, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4,
Перша державна нотаріальна контора
Харківського району Харківської
області.

За ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданими відповідно до ЦПК України, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 10; ч. 1 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень. Статтею 61 частиною 1 ЦПК
України доказуванню не підлягають
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 241 ЦК України в
редакції 1963 року, який діяв на момент
укладання угоди міни між сторонами,
передбачено, що за договором міни між
сторонами провадиться обмін одного
майна на інше. Кожний з тих, хто бере
участь у міні, вважається продавцем
того майна, яке він дає в обмін, і
покупцем майна, яке він одержує.
Договір міни, в якому однією або обома
сторонами є державні організації, може
бути укладений лише у випадках,
передбачених законодавством Союзу РСР
і Української РСР, при цьому відповідно
до ст. 242 вказаного кодексу до договору
міни застосовуються відповідно
правила про договір купівлі-продажу,
якщо інше не випливає з змісту відносин
сторін.

Відповідно до норм ЦК України в
редакції 1963 року, недійсними можуть
бути угод укладені в тому числі:
внаслідок помилки, внаслідок обману,
насильства, погрози, зловмисної угоди
представника однієї сторони з другою
стороною або збігу тяжких обставин.

Відповідно до ст. 56 ЦК України в
редакції 1963 року, угода, укладена
внаслідок помилки, що має істотне
значення, може бути визнана недійсною
за позовом сторони, яка діяла під
впливом помилки; мнимі і удавані угоди.

Відповідно до ст. 57 ЦК України в
редакції 1963 року, угода, укладена
внаслідок обману, насильства, погрози,
зловмисної угоди представника однієї
сторони з другою стороною, а також
угода, яку громадянин був змушений
укласти на вкрай невигідних для себе
умовах внаслідок збігу тяжких
обставин, може бути визнана недійсною
за позовом потерпілого або за позовом
державної чи громадської організації.

Відповідно до ст. 58 ЦК України в
редакції 1963 року, недійсною є угода,
укладена лише про людське око, без
наміру створити юридичні наслідки
(мнима угода). Якщо угода укладена з
метою приховати іншу угоду (удавана
угода), то застосовуються правила, що
регулюють ту угоду, яку сторони дійсно
мали на увазі.

Суд, аналізуючи надані докази у їх
сукупності приходить до висновку що
позов задоволенню не підлягає,
оскільки позивачем не зазначено жодної
обставини, яка є передбаченою законом
підставою вважати, що договір міни
укладений між позивачем та
відповідачем є недійсним внаслідок
помилки, внаслідок обману, а посилання
позивача на те, що вона міняла житловий
будинок на 1/3 частину квартири, яка
складається з трьох кімнат, про те що не
відбулося реальної передачі майна, що
співвласники не визнають, що вона
набула права власності на 1/3 частину
квартири, що долі між співвласниками не
визначені, суд вважає надуманими та
спростовуються наданими суду доказами,
при цьому сама позивач визнала, що вона
проживала і проживає у квартирі
АДРЕСА_2.

На підставі вищевикладеного, з
урахуванням того, що суд розглядає
справи в межах заявлених вимог, на
підставі наданих доказів, а позивач не
довела, що договір міни є недійсним,
тому суд повністю відмовляє позивачу в
задоволенні позовних вимог, при цьому
не приймає до уваги докази, які не
стосуються предмета доказування і не
мають значення для вирішення справи.

Враховуючи, що суд відмовляє в
задоволенні позову за його
безпідставністю та недоведеністю
вимог, відсутні підстави для
застосування строків позовної
давності.

На підставі ст. 88 ЦПК України судові
витрати понесені позивачем, суд
відносить за її рахунок.

Керуючись ст. ст. 10; 11; 60; 61 ч. 1; 212-215 ЦПК
України, суд,

ВИРІШИВ:

ОСОБА_1 в задоволенні позовних вимог -
повністю відмовити.

Судові витрати понесені ОСОБА_1
віднести за її рахунок.

На рішення суду може бути подано
апеляційну скаргу протягом десяти
днів з дня проголошення рішення суду, а
особами, без участі яких постановлено
рішення протягом 10 днів з дня отримання
копії рішення суду в апеляційний суд
Харківської області через Харківський
районний суд Харківської області.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляцію не
буде подано.

У разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Суддя
О.М.
Пілюгіна