Головуючий суду 1 інстанції - ОСОБА_1
Доповідач - Соловей Р.С.
Справа № 406/1490/13
Провадження № 22ц/782/5331/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області

у складі: головуючого Соловей Р.С.,

суддів Медведєвої Л.П., Пащенко
Л.В.

при секретарі Арутюнян Р.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луганську справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Алчевського міського суду
Луганської області від 15 листопада 2013
року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання права користування
житловим приміщенням в квартирі, третя
особа - Алчевський міський відділ
Державної міграційної служби України,
за зустрічною позовною заявою ОСОБА_3
до ОСОБА_2 про усунення перешкод у
користуванні квартирою шляхом
виселення,

В С Т А Н О В И Л А:

В лютому 2013 року позивачка ОСОБА_2
звернулась до суду з позовною заявою до
ОСОБА_3 та просила визнати за нею право
користування житловим приміщенням в
квартирі АДРЕСА_1, а також зобов'язати
Алчевський міський відділ Державної
міграційної служби України в
Луганській області зареєструвати її в
квартирі за вказаною адресою.

Відповідач ОСОБА_3 звернувся до суду із
зустрічним позовом до ОСОБА_2 та просив
усунути перешкоди у користуванні та
розпорядженні ним квартирою за
вказаною вище адресою шляхом виселення
із вказаної квартири ОСОБА_2

Оскаржуваним рішенням у задоволенні
позову ОСОБА_2 відмовлено. Зустрічний
позов ОСОБА_3 задоволено: ухвалено
усунути перешкоди у користуванні та
розпорядженні квартиро АДРЕСА_1, яка на
праві приватної власності належить
ОСОБА_3, шляхом виселення з цієї
квартири ОСОБА_2

Позивачка ОСОБА_2, не погодившись з
таким рішенням, подала апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати
рішення суду першої інстанції, як
ухвалене з порушенням норм
матеріального права, з висновками, що
не відповідають встановленим у справі
фактичним обставинам, та новим
рішенням задовольнити її позовні
вимоги, а у задоволенні позову ОСОБА_3
відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
апелянта та її представника,
представника відповідача, обговоривши
доводи апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню.

Згідно з ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду має бути законним та
обґрунтованим, тобто суд, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства, повинен
вирішити справу згідно з законом,
ухваливши рішення на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, дослідженими в
судовому засіданні.

Оскаржуване рішення встановленим
вимогам не відповідає.

У справі правильно встановлено
наступні фактичні обставини.

ОСОБА_2 перебувала з ОСОБА_3 з 13.08.1988 р. у
зареєстрованому шлюбі, який було
розірвано 27.12.2007 р., що підтверджується
свідоцтвом про розірвання шлюбу серії
НОМЕР_1, виданим на підставі актового
запису №650 від 27.12.2007 р. (а. с. 6).

ОСОБА_3 є власником спірної квартири
АДРЕСА_1, зареєстрований за цією
адресою 22.12.2010 р., а ОСОБА_2, його колишня
дружина, знята з реєстрації по спірній
квартирі 04.09.2012 р. за рішенням ВССУ від
08.06.2012 р., що вбачається із довідок
Алчевського ЖЕО (а. с. 7, 18).

Як вбачається з копії паспорта,
позивачка ОСОБА_2 була зареєстрована за
адресою спірної квартири 20.09.1994 р.;
знята була з реєстрації за вказаною
адресою 22.01.2010 р., і того ж дня була
зареєстрована за адресою АДРЕСА_2,
звідки була знята з реєстрації 12.01.2012 р.
та того ж дня була зареєстрована за
адресою спірної квартири (а. с. 5).

ОСОБА_3 з 1996 року мешкає в селищі
Білокуракине.

Рішенням Алчевського міського суду від
16.11.2011 р. у справі №2-79 за позовом ОСОБА_2
спірну квартиру було визнано спільною
власністю останньої та ОСОБА_3 по ?
частці за кожним, а також за ОСОБА_2
визнано право власності на ? частку
спірної квартири, що належить ОСОБА_3,
за набувальною давністю (а. с. 22 - 23).

Вказане рішення скасовано рішенням
апеляційного суду Луганської області
від 29.02.2012 р., яким у задоволенні позову
ОСОБА_2 про визнання права власності на
спірну квартиру відмовлено (а. с. 27 - 29).
Зазначене рішення апеляційного суду
залишено без змін ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ (а. с. 25 - 26).

Вказані обставини жодною із сторін не
заперечуються.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3 та
відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_2, суд першої інстанції керувався
положеннями частини 1 ст. 156 Житлового
кодексу України та виходив з того, що
позивачка ОСОБА_2 22.01.2010 р. знялась з
реєстрації по спірній квартирі,
зареєструвавшись після цього в
квартирі своєї матері, а у 2012 році
вселилась до спірної квартири без
згоди на те власника квартири ОСОБА_3,
коли не була вже членом його сім'ї, чим
утворює власнику перешкоди у
володінні, користуванні та
розпорядженні квартирою.

Колегія суддів з висновками суду
першої інстанції не погоджується,
оскільки вони не відповідають
встановленим фактичним обставинам і
нормам матеріального права, та вважає
обґрунтованими доводи апелянта.

Так матеріалами справи
підтверджуються доводи апелянта
ОСОБА_2, які не заперечуються
відповідачем ОСОБА_3, про її проживання
у спірній квартирі з 1994 року у якості
члена сім'ї останнього, оскільки вони з
1988 року до 2007 року перебували у
зареєстрованому шлюбі.

Право власності ОСОБА_3, як власника
квартири, регулюється положеннями ст.
ст. 319 та 321 Цивільного кодексу України.
Згідно з ч. 1 статті 319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Частиною 1 статті 321 ЦК
України встановлено, що право
власності є непорушним, ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Права користування житловим
приміщенням у спірній квартирі ОСОБА_2
врегульовані приписами частини першої
та четвертої статті 156 Житлового
кодексу України, згідно з якими члени
сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним
у будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку
(квартири), якщо при їх вселенні не було
іншої угоди про порядок користування
цим приміщенням. До членів сім'ї
власника будинку (квартири) належать
особи, зазначені в частині другій
статті 64 цього Кодексу. Припинення
сімейних відносин з власником будинку
(квартири) не позбавляє їх права
користування займаним приміщенням.
Частиною другою статті 64 ЖК України
визначено, що до членів сім'ї наймача
належать, зокрема, дружина наймача, їх
діти і батьки.

Крім того, ч. 1 ст. 405 ЦК України
передбачено, що члени сім'ї власника
житла, які проживають разом з ним,
мають право на користування цим житлом
відповідно до закону.

Отже, обґрунтованими є доводи апелянта,
що вона за час проживання в спірній
квартирі, власником якої є ОСОБА_3, в
якості члена його сім'ї, набула права
користування жилим приміщенням в цій
квартирі.

Висновки суду першої інстанції щодо
того, що ОСОБА_2 у 2012 році вселилась у
спірну квартиру без згоди на те
власника квартири ОСОБА_3, коли не була
вже членом його сім'ї, не відповідають
встановленим фактичним обставинам у
справі, позовній заяві відповідача
ОСОБА_3, а також спростовуються
наявними у справі доказами.

Так, з тексту позовної заяви ОСОБА_3,
поданої 13.03.2013 р., вбачається, що
позивачка, не зважаючи на рішення
апеляційного суду Луганської області,
проживає у належній йому квартирі,
переїжджати та звільняти квартиру не
збирається (а. с. 20 зворот). Зазначене
твердження відповідача спростовує
пояснення представника відповідача у
судовому засіданні в суді апеляційної
інстанції про те, що ОСОБА_2 фактично не
живе у спірній квартирі.

Допитані судом першої інстанції свідки
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 підтвердили, що
позивачка ОСОБА_2 постійно проживала у
спірній квартирі з моменту її
отримання відповідачем ОСОБА_3 та
проживає в ній до цього часу, що
узгоджується із твердженнями самого
відповідача. Крім того, з акту опису й
арешту майна від 08.08.2011 р., складеного в
рамках виконавчого провадження на
виконання судового наказу про
стягнення з ОСОБА_3 та ОСОБА_7
заборгованості за спожиту теплову
енергію в той період, коли ОСОБА_2 не
була зареєстрована у спірній квартирі,
вбачається, що при опису була присутня
позивачка ОСОБА_2, і нею було прийнято
на відповідальне зберігання описане
майно (а. с. 54 - 57).

Суд першої інстанції у оскаржуваному
рішенні вважає, що вказані вище
пояснення свідків не відповідають
дійсності та спростовуються даними
паспорта ОСОБА_2 щодо зняття її з
реєстрації 22.01.2010 р. та її реєстрації із
вказаної дати до 12.01.2012 р. Апелянт у
судовому засіданні пояснила, що із
спірної квартири не виїжджала (і це не
спростовується відповідачем та
дослідженими у справі доказами), лише
знімалась з реєстрації з метою
отримання права на субсидію по оплаті
комунальних послуг по спірній квартирі
її сином ОСОБА_7, який також проживав у
цій квартирі, та помер ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с.
58).

Згідно з ч. 2 ст. 2 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» реєстрація
місця проживання чи місця перебування
особи або її відсутність не можуть бути
умовою реалізації прав і свобод,
передбачених Конституцією, законами чи
міжнародними договорами України, або
підставою для їх обмеження.

Верховний Суд України у абз. 2 п. 15
постанови Пленуму №9 від 01.11.1996 р. «Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя» роз'яснив, що
при розгляді спорів про право
користування жилим приміщенням
необхідно брати до уваги, що ст. 33
Конституції гарантує кожному, хто на
законних підставах перебуває на
території України, свободу пересування
та вільний вибір місця проживання. Це
означає, що наявність чи відсутність
прописки самі по собі не можуть бути
підставою для визнання права
користування жилим приміщенням за
особою, яка там проживала чи вселилась
туди як член сім'ї наймача (власника)
приміщення, або ж для відмови їй у
цьому.

Отже, не зважаючи на те, що реєстрація
та фактичне проживання не є тотожними
поняттями, змішуючи ці поняття, суд
першої інстанції дійшов
необґрунтованого та не підтвердженого
жодним доказом висновку щодо вселення
ОСОБА_2 у 2012 р. у спірну квартиру без
згоди її власника. Натомість, як
встановлено у справі, 12.01.2012 р. мало
місце не вселення, а реєстрація
позивачки у спірній квартирі, про що
зазначено вище.

Виходячи з викладеного, колегія суддів
вважає встановленим у справі, що
позивачка ОСОБА_2 вселена була у спірну
квартиру у якості члена сім'ї власника
квартири ОСОБА_3, зареєстрована була у
цій квартирі з 1994 року; постійно
проживаючи у спірній квартирі у якості
члена сім'ї власника, набула права на
користування жилим приміщенням в цій
квартирі та не втратила цього права
після розлучення з ОСОБА_3, тобто коли
вона перестала бути членом його сім'ї.
Отже є підстави для задоволення позову
ОСОБА_2 та визнання за нею права
користування жилим приміщенням у
спірній квартирі

В іншій частині, тобто в частині
зобов'язання Алчевського міського
відділу Державної міграційної служби
України в Луганській області
зареєструвати її у спірній квартирі
позов ОСОБА_2 задоволений бути не може,
оскільки ці вимоги звернені до особи,
яка брала участь у справі в якості
третьої особи, а не відповідача.

Крім того, в цій частині слід зазначити,
що реєстрація у спірній квартирі є
дією, яка залежить від права особи на
користування жилим приміщенням в
квартирі. Виходячи з цього, на думку
колегії суддів позивачка має бути
зареєстрована у спірній квартирі на
підставі судового рішення про її право
користування жилим приміщенням в цій
квартирі. В іншому випадку вона може
скористатись своїм правом звернення до
суду.

Частиною 4 статті 9 Житлового кодексу
України ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

Підстав для виселення позивачки із
спірної квартири, передбачених статтею
157 щодо виселення членів сім'ї власника
жилого будинку (квартири) та ч. 1 статті
116 Житлового кодексу України,
відповідачем не наведено та не
заявлено наразі вимог про виселення
саме за цими нормами.

Відповідач у своїх позовних вимогах
посилався на ст. ст. 1212 та 1213 ЦК України,
які регулюють правовідносини набуття,
збереження майна без достатньої
правової підстави, а також повернення в
натурі безпідставно набутого майна,
але ці норми не регулюють спірних у
справі правовідносин щодо права
користування жилим приміщенням. Отже,
ці норми не можуть бути застосовані при
вирішенні спору між сторонами у цій
справі.

Судом у оскаржуваному рішенні
застосовано закон, який не може бути
застосований при вирішення спору
сторін у цій справі, а саме статтю 169
Житлового кодексу України, яка регулює
питання виселення наймача у разі
припинення договору найму жилого
приміщення. Як вище було вже зазначено,
позивачка була членом сім'ї власника
квартири, і на цій підставі набула
права користування жилим приміщенням у
спірній квартирі. Договір найму
спірної квартири з власником нею не
укладався, тому в даному випадку не
йдеться про припинення договору найму
жилого приміщення.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає відсутніми будь-які законні
підстави для виселення позивачки із
спірної квартири.

Отже, висновки суду першої інстанції у
оскаржуваному рішенні не
відповідають встановленим фактичним
обставинам та спростовуються доводами
апелянта і наявними у справі доказами,
яким суд першої інстанції дав
необ'єктивну помилкову оцінку. Крім
того, судом у оскаржуваному рішенні
допущено порушення та неправильне
застосування норм матеріального права.

Згідно з вимогами ст. 309 ЦПК України
апеляційний суд скасовує рішення суду
першої інстанції і ухвалює нове
рішення або змінює рішення, зокрема,
якщо висновки суду не відповідають
встановленим фактичним обставинам, а
також у разі порушення або
неправильного застосування норм
матеріального права.

Виходячи з викладеного, колегія суддів
вважає за необхідне оскаржуване
рішення скасувати та ухвалити нове
рішення, яким частково задовольнити
позовні вимоги позивачки ОСОБА_2 та
відмовити у задоволенні позову
відповідачеві ОСОБА_3

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Алчевського міського суду
Луганської області від 15 листопада 2013
року скасувати та ухвалити нове
рішення.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_2 право користування
жилим приміщенням в квартирі АДРЕСА_1, а
в іншій частині у задоволенні позову
відмовити.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2
про усунення перешкод у користуванні
квартирою шляхом виселення з квартири
АДРЕСА_1 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
чинності з моменту проголошення, та
може бути оскаржено у касаційному
порядку протягом двадцяти днів
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді:

.