Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 січня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА
Р.Ю.

суддів ЧУЖІ Ю.Г.,
КОЖУХ О.А.

при секретарі ПУДАК О.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ужгороді цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до Відкритого
акціонерного товариства «Воловецький
лісокомбінат» про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні, за
апеляційними скаргами ВАТ
«Воловецький лісокомбінат» на рішення
Воловецького районного суду від 13
лютого 2013 р. і на додаткове рішення
цього ж суду від 29 липня 2013 р., -

в с т а н о в и л а :

19.03.2012 р. ОСОБА_1 звернувся до суду із
зазначеним позовом до ВАТ «Воловецький
лісокомбінат», мотивуючи наступним.
Позивач 16.10.2008 р. був звільнений з
роботи з підстав, передбачених ст. 36 ч. 1
п. 1 КЗпП України. Відповідач не провів
своєчасного розрахунку із позивачем,
тому за його позовом Воловецький
районний суд рішенням від 30.07.2010 р.
стягнув з роботодавця 10921,04 грн.
невиплаченого заробітку та 7473,73 грн.
компенсації за невикористану
відпустку. Чинним рішенням
Апеляційного суду Закарпатської
області від 29.10.2010 р. це рішення
місцевого суду змінено і на користь
ОСОБА_1 стягнуто 7473,73 грн.
заборгованості по виплаті заробітної
плати та компенсації за невикористані
календарні дні відпустки. Отже,
судовими рішеннями встановлено, що
заборгованість із зарплати в розмірі
7473,73 грн. існує, висновок судів щодо
середньомісячної зарплати в розмірі
794,00 грн. не спростовані, тому 30.07.2010 р. у
відповідача виник безумовний обов'язок
виплатити заборговану зарплату. Однак,
відповідач добровільно рішення суду не
виконав, всілякими способами ухилявся
від цього і тільки 08.02.2012 р. позивачу
були перераховані гроші. Посилаючись
на ці обставини, на порушення
відповідачем строків виплати зарплати,
норм ст.ст. 116, 117 КЗпП України, Законів
України «Про оплату праці» і «Про
компенсацію громадянам втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням строків
їх виплати», позивач просив стягнути з
відповідача за період з 01.08.2010 р. по
08.02.2012 р. середній заробіток за час
затримки повного розрахунку при
звільненні у розмірі 14511,03 грн. і
компенсацію за порушення строків
виплати заробітної плати в розмірі 904,32
грн.

Справа розглядалася судом
неодноразово. Останнім рішенням
Воловецького районного суду від 13.02.2013
р. позов задоволено, стягнуто з ВАТ
«Воловецький лісокомбінат» на користь
ОСОБА_1 14511,03 грн. середнього заробітку
за час затримки розрахунку при
звільненні за період з 01.08.2010 р. до 08.02.2012
р.; судові витрати в розмірі 229,40 грн.
стягнуто з відповідача в доход держави.
Додатковим рішенням цього ж суду від
29.07.2013 р. стягнуто з ВАТ «Воловецький
лісокомбінат» на користь ОСОБА_1 904,32
грн. компенсації за порушення строків
виплати заробітної плати за період з
01.08.2010 р. до 08.02.2012 р.

Відповідач обидва судові рішення
оскаржив, просить їх скасувати і в
позові відмовити, вказує на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права. Зазначає,
зокрема, що вини відповідача у затримці
виплати коштів немає, оскільки майно
підприємства під час виконавчого
провадження було арештоване і одразу ж
після реалізації майна кошти були
виплачені. Стосовно ж компенсації за
порушення строків виплати заробітної
плати, то таку стягнуто неправильно,
оскільки вона є разовою виплатою і
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні вже враховує
індексацію.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представників: відповідача - Дрюченка
О.С., який апеляції підтримав, позивача -
ОСОБА_3, який апеляції не визнав,
обговоривши доводи сторін, дослідивши
матеріали справи, оцінивши докази в
сукупності, суд приходить до такого.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з його
обґрунтованості та доведеності. Однак,
повною мірою погодитись із таким
рішенням не можна, оскільки своїх
висновків суд дійшов унаслідок
неправильного застосування норм
матеріального та порушення норм
процесуального права.

Встановлено, що ОСОБА_1 16.10.2008 р. був
звільнений з роботи у ВАТ «Воловецький
лісокомбінат» з підстав, передбачених
ст. 36 ч. 1 п. 1 КЗпП України. Чинним
рішенням Апеляційного суду
Закарпатської області від 29.10.2010 р. (а.с.
5-7) змінено рішення Воловецького
районного суду від 30.07.2010 р. (а.с. 8-9) у
справі за позовом ОСОБА_4 і ОСОБА_1 до
ВАТ «Воловецький ЛК» про стягнення
невиплаченої заробітної плати та
середнього заробітку при звільненні за
час затримки виплати і встановлено, що
у день звільнення ОСОБА_1 не працював,
доказів його звернення наступного дня
після звільнення до роботодавця із
вимогою про повний розрахунок у справі
немає, тому передбачених ст. 117 КЗпП
України підстав для покладення на
роботодавця відповідальності за
затримку розрахунку при звільненні
немає; рішення Воловецького районного
суду від 30.07.2010 р. змінено і стягнуто з
відповідача на користь ОСОБА_1 7473,73 грн.
заборгованості з виплати заробітної
плати та компенсації за невикористані
календарні дні відпустки.

Пред'являючи позов, ОСОБА_1 виходив з
того, що 30.07.2010 р. у відповідача виник
безумовний обов'язок виплатити
заборговану зарплату, однак, останній
добровільно рішення суду не виконав,
всілякими способами ухилявся від цього
і тільки 08.02.2012 р. позивачу були
перераховані гроші.

Зі змісту зазначених вище судових
рішень, які враховуються за правилами
ст. 61 ч. 3 ЦПК України, випливає, що
стосовно сум, належних ОСОБА_1 при
звільненні, а також щодо характеру
виплат, в т.ч., щодо підстав для виплати
компенсації за невикористану
відпустку, існував спір. Лише за
результатами вирішення цього спору з
цих судових рішень у сукупності з
іншими матеріалами справи випливає, що
вищезгадані 7473,73 грн. фактично є
компенсацією саме за невикористану
відпустку. Тобто, обов'язок виплатити
суму, щодо якої спір був вирішений по
суті лише апеляційним судом, виник у
роботодавця з наступного дня після
набрання законної сили рішенням
апеляційного суду, а саме, з 30.10.2010 р., а
не з дати ухвалення судом першої
інстанції рішення, яке на цей момент ще
не набрало законної сили.

З листа Відділу примусового виконання
рішень Управління ДВС Головного
управління юстиції у Закарпатській
області від 27.01.2012 р. № 298/4-436 (а.с. 23-25),
постанови про відкриття виконавчого
провадження від 26.01.2011 р. (а.с. 69)
вбачається, що виконавчий лист, який
був виданий Воловецьким райсудом 24.01.2011
р. (а.с. 68), був пред'явлений до виконання
ОСОБА_1 24.01.2011 р., строк добровільного
виконання рішення був установлений до
02.02.2011 р., а виконавче провадження
здійснювалося у рамках зведеного
виконавчого провадження (19 виконавчих
документів) зі стягнення з ВАТ
«Воловецький ЛК» загалом 203351,16 грн. на
користь різних стягувачів.

Зі згаданого листа вбачається, зокрема,
що у рамках зведеного виконавчого
провадження здійснювалося примусове
виконання і виконавчого листа № 2-12,
виданого Воловецьким райсудом 22.12.2008 р.
про стягнення на користь ОСОБА_5 37820,06
грн. Листом ВПВР УДВС ГУЮ у
Закарпатській області від 13.01.2014 р. №
55/4-1119/13 та доданою до нього обліковою
карткою на зведене виконавче
провадження № ЄДРВП 20719406
стверджується, що провадження на
користь ОСОБА_5 наразі перебуває на
виконанні. Саме у зв'язку з примусовим
виконанням ряду виконавчих документів,
у т.ч., і виконавчого листа, виданого
ОСОБА_5, держвиконавець ППВР ВДВС ГУЮ у
Закарпатській області постановив
03.04.2009 р. накласти арешт на кошти ВАТ
«Воловецький ЛК» в сумі 119150,77 грн. на
шести рахунках у ВАТ «Укрексімбанк»
(а.с. 132).

Таким чином, на час ухвалення рішення
апеляційним судом та на час
пред'явлення ОСОБА_1 виконавчого листа
до примусового виконання кошти і майно
підприємства перебували під арештом і,
оскільки зведене провадження триває,
продовжують перебувати під арештом.
Боржник у виконавчому провадженні,
яким є ВАТ «Воловецький ЛК»,
розпоряджається своїм майном з
урахуванням обмежень, встановлених
нормами Закону України «Про виконавче
провадження» (Закон № 606-XIV, тут і далі
нормативні акти в редакції, чинній на
час виникнення відповідних юридичних
фактів). Зокрема, застосовуються заходи
примусового виконання рішення,
передбачені ст. 32 Закону № 606-XIV, суми,
стягнуті з боржника, розподіляються в
черговості, установленій ст.ст. 43, 44
Закону, готівкові кошти боржника
вилучаються, на кошти, що знаходяться
на банківських рахунках, звертається
стягнення, а арештоване майно боржника
підлягає вилученню і примусовій
реалізації із наступною виплатою
боржнику коштів, одержаних від
реалізації майна (ст.ст. 52, 57, 62, 66
Закону). Відповідні рішення у
виконавчому провадженні приймаються
державним виконавцем (ст.ст. 1, 2, 5, 11 та
ін. норми Закону № 606-XIV). Тож ВАТ
«Воловецький ЛК» не мало можливості і
не вправі було сплатити ОСОБА_1
присуджені апеляційним судом 7473,73 грн.
поза процедурою виконавчого
провадження.

Протоколом від 11.01.2012 р. № 0711073-1 по
проведенню аукціону з реалізації
арештованого рухомого майна, яке
належить ВАТ «Воловецький ЛК»,
стверджується факт реалізації двох
вантажних автомобілів за 34100,00 грн. (а.с.
26). З отриманих на аукціоні коштів
платіжним дорученням від 06.02.2012 р. № 125
на рахунок ОСОБА_1 у ВАТ «Ощадбанк» були
перераховані 7473,73 грн. (а.с. 60), а 29.02.2012 р.
виконавче провадження було закінчено
(а.с. 61). Отже, кошти були виплачені в
розумний строк після їх одержання.

Беручи до уваги викладене, колегія
суддів дійшла висновку про
необґрунтованість та недоведеність
тверджень позивача про ухилення
відповідача всілякими способами від
добровільного виконання рішення суду.
Саме по собі невиконання добровільно в
установлений строк рішення суду не
свідчить про ухилення від виконання
рішення, якщо відсутні умови і
можливості для такого виконання. Факт
ухилення від виконання рішення полягає
у вчиненні відповідних умисних винних
дій (бездіяльності), спрямованих на
невиконання рішення суду за об'єктивно
наявної можливості для виконання. Між
тим, конкретні дії, спрямовані на
ухилення відповідача від виконання
рішення суду, позивач не назвав,
доказів щодо цього не подав, а, отже,
відповідні підстави позову не довів і
заперечень відповідача з цього приводу
- не спростував.

Передбачене ст. 117 КЗпП України
стягнення на користь звільненого
працівника середнього заробітку за час
затримки розрахунку є санкцією, що
застосовується до роботодавця. За
змістом ст.ст. 116, 117 КЗпП України,
йдеться про склад правопорушення,
винні дії роботодавця, учинені при
звільненні працівника і проведенні
відповідних розрахунків. Зазначене
узгоджується із правовою позицією, яку
Верховний Суд України висловив,
зокрема, у Постанові від 21.11.2011 р. у
справі за позовом ОСОБА_6 до ПП
«Укрвертикаль» про стягнення
заборгованості із заробітної плати,
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні та
відшкодування моральної шкоди
обов'язкову до застосування (ст. 214 ч. 2,
ст. 360-7 ЦПК України), згідно із якою суд,
установивши під час розгляду справи
про стягнення середнього заробітку у
зв'язку із затримкою розрахунку при
звільненні, що працівникові не були
виплачені належні йому від
підприємства, установи, організації
суми в день звільнення, коли ж він у цей
день не був на роботі, - наступного дня
після пред'явлення ним роботодавцеві
вимог про розрахунок, на підставі ст. 117
КЗпП України стягує на користь
працівника середній заробіток за весь
період затримки розрахунку, а в разі
непроведення його до розгляду справи -
по день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини; сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності. Тобто,
відповідальність настає на наявності
вини роботодавця.

На переконання колегії суддів, у
спірному випадку не було вини
відповідача у тому, що присуджені кошти
не були виплачені позивачу одразу
після ухвалення рішення апеляційним
судом. Зазначений випадок не належить
до тих, коли сама по собі відсутність
коштів у роботодавця не виключає його
відповідальності, оскільки кошти для
виконання рішення на користь ОСОБА_1
були відсутні на рахунках
підприємства, для їх одержання
вживалися відповідні заходи у
виконавчому провадженні,
здійснювалася реалізація майна,
рішення про виплату коштів у
відповідній черговості приймалися
держвиконавцем, доказів ухилення
боржника від вчинення виконавчих дій,
перешкоджання таким - немає.

За таких обставин, відповідач довів
відсутність своєї вини у фактичній
затримці виплати присуджених позивачу
29.10.2010 р. коштів і підстав для
застосування до відповідача санкції,
передбаченої ст. 117 КЗпП України, немає.
Суд першої інстанції вищенаведеного не
врахував, тому в цій частині на
підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 2, 4 ЦПК України
апеляцію слід задовольнити, рішення
від 13.02.2013 р. скасувати, у задоволенні
цієї вимоги - відмовити.

Стосовно вимоги про стягнення
компенсації за порушення строків
виплати заробітної плати колегія
суддів виходить з наступного.

Законом України «Про оплату праці»
передбачено, що компенсація
працівникам втрати частини заробітної
плати у зв'язку із порушенням строків
її виплати провадиться відповідно до
індексу зростання цін на споживчі
товари і тарифів на послуги у порядку,
встановленому чинним законодавством
(ст. 34). За змістом норм Закону України
«Про компенсацію громадянам втрати
частини доходів у зв'язку з порушенням
строків їх виплати» (Закон № 2050-III),
роботодавці здійснюють компенсацію
громадянам втрати частини доходів у
випадку порушення встановлених
строків їх виплати, у тому числі з вини
власника або уповноваженого ним органу
(особи) (ст. 1); компенсація громадянам
втрати частини доходів у зв'язку з
порушенням строків їх виплати
провадиться у разі затримки на один і
більше календарних місяців виплати
доходів (зокрема, зарплати),
нарахованих громадянам (ст. 2).
Аналогічні норми встановлені Порядком
проведення компенсації громадянам
втрати частини грошових доходів у
зв'язку з порушенням термінів їх
виплати, затвердженим Постановою КМ
України від 21.01.2001 р. № 159 (Порядок, п.п.
1-3), в т.ч., встановлено, що цей Порядок
застосовується у всіх випадках
порушення встановлених термінів
виплати грошових доходів. Правила
нарахування компенсації визначені ст. 3
Закону № 2050-III, п. 4 Порядку і
передбачають врахування для
розрахунку індексу приросту індексу
споживчих цін (індексу інфляції), при
цьому, індекс інфляції у місяці, за який
виплачується дохід, до розрахунку не
включається.

Отже, компенсація втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням
встановлених строків їх виплати
здійснюється громадянам у всіх
випадках порушення встановлених
термінів виплати доходів безвідносно
до наявності чи відсутності вини
роботодавця. Такий висновок відповідає
правовій позиції, висловленій
Верховним Судом України у Постанові
від 07.11.2012 р. у справі за позовом ОСОБА_7
до ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» про
стягнення компенсації за несвоєчасне
отримання (сплату) щомісячних
страхових виплат, за якою основною
умовою для виплати громадянину
компенсації є порушення власником
встановлених строків виплати
нарахованих доходів (зокрема,
заробітної плати), при цьому,
компенсація за порушення строків
виплати нарахованого доходу
проводиться незалежно від вини органу,
що здійснює відповідні виплати та
незалежно від порядку і підстав
нарахування цього доходу чи його
частини: самим підприємством
добровільно чи на виконання судового
рішення, оскільки ці нормативні акти не
містять будь-якого виключення.

Маючи на увазі, що йдеться про затримку
виплати компенсації за невикористану
відпустку, тобто, частини заробітної
плати, яка своєчасно не виплачувалася
роботодавцем за тривалий час роботи
позивача на підприємстві, з доводами
апеляції щодо відсутності підстав для
виплати компенсації втрати частини
доходів у випадку порушення
встановлених строків їх виплати як
такої погодитись не можна. Ця
компенсація не є разовою виплатою у
розумінні частини другої ст. 2 Закону №
2050-III і абзацу першого п. 3 Порядку, тоді
як саме цими спеціальними нормами
законодавства регулюються спірні
правовідносини. Закон України «Про
індексацію грошових доходів
населення» та Порядок проведення
індексації грошових доходів населення,
затверджений Постановою КМ України від
17.07.2003 р. № 1078, на які в обґрунтування
своїх доводів посилався відповідач, не
регулюють відносини щодо нарахування
та виплати громадянам компенсації
втрати частини доходів у випадку
порушення встановлених строків їх
виплати.

Вирішуючи питання про період
нарахування та розмір компенсації,
колегія суддів вважає, що з урахуванням
наявності спору про характер і розмір
сум, належних з роботодавця, часу їх
виплати, вимога позивача є
обґрунтованою за період починаючи з
30.10.2010 р. і по 07.02.2012 р. із виключенням за
установленими правилами з обрахунку
жовтня 2010 року та лютого 2012 року. Тому
розрахунок проханої компенсації із
врахуванням щомісячних індексів
споживчих цін за період 11.2010 р. - 01.2012 р.
(100,3%; 100,8%; 101,0%; 100,9%; 101,4%; 101,3%; 100,8%; 100,4%; 98,7%;
99,6%; 100,1%; 100,0%; 100,1%; 100,2; 100,2%) слід провести
наступним чином:

1,003 х 1,008 х 1,010 х 1,009 х 1,014 х 1,013 х 1,008 х 1,004 х
0,987 х 0,996 х 1,001 х 1,000 х 1,001 х 1,002 х 1,002 = 1,0592;
7473,73 грн. х 1,0592 = 7916,17 грн.; 7916,17 грн. -7473,73
грн. = 442,44 грн.

Оскільки суд першої інстанції не мав
достатніх підстав для задоволення у
повному обсязі вимоги позову про
стягнення вищевказаної компенсації, на
підставі ст. 309 ч. 1 п.п. 2, 4 ЦПК України
апеляцію на додаткове рішення суду від
29.07.2013 р. слід задовольнити частково, це
рішення змінити і визначити
компенсацію в розмірі 442,44 грн. за
період з 30.10.2010 р. по 07.02.2012 р.

Керуючись ст. 307 ч. 1 п.п. 1, 2, 3, ст. 308, ст. 309
ч. 1 п.п. 2, 4, ст.ст. 314, 316 ЦПК України,
колегія суддів -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Відкритого
акціонерного товариства «Воловецький
лісокомбінат» на рішення Воловецького
районного суду від 13 лютого 2013 р.
задовольнити, це рішення скасувати, у
задоволенні вимоги позову ОСОБА_1 до
ВАТ «Воловецький лісокомбінат» про
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку при звільненні
відмовити;

апеляційну скаргу на додаткове рішення
Воловецького районного суду від 29
липня 2013 р. задовольнити частково, це
рішення змінити, визначивши
компенсацію ОСОБА_1 втрати частини
доходів у зв'язку з порушенням
встановлених строків їх виплати в
розмірі 442,44 грн. (чотириста сорок дві
гривні 44 коп.) за період з 30.10.2010 р. по
07.02.2012 р., у решті додаткове рішення суду
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але протягом
двадцяти днів може бути оскар жене до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді