Справа № 145/2309/13-ц Провадження №
22-ц/772/794/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Ратушняк І. О.Категорія: 26
Доповідач: Чорний В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" березня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Вінницької області в складі :

Головуючого : Чорного В.І.

Суддів : Медвецького С.К., Оніщука В.В.

при секретарі : Богацькій О.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду Вінницької області
цивільну справу за апеляційною скаргою
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у Шаргородському
районі Вінницької області на рішення
Тиврівського районного суду
Вінницької області від 22 січня 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального срахування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у Шаргородському
районі Вінницької області про
стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2013 року ОСОБА_2
звернулася до суду з позовом до
Відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у Шаргородському
районі Вінницької області про
відшкодування моральної шкоди,
завданої ушкодженням здоров'я на
виробництві.

Позовні вимоги мотивувала тим, що
упродовж 1990-2003 років працювала
вчителькою в Гніванській середній
загальноосвітній школі № 3. 30 березня
2001 року під час виконання трудових
обов'язків з нею та іншими десятьма
працівниками школи стався нещасний
випадок, а саме під час прямування на
автобусі з м. Тиврова до м. Гнівані з
огляду художньої самодіяльності, на
них здійснив наїзд автомобіль ЗАЗ 968 МБ.
В результаті ДТП позивач отримала
струс головного мозку, множинні рвані
рани тім'яної області голови, підвивих
СI хребця, що підтверджується актом про
нещасний випадок на виробництві форми
Н-1 від 20.06.2001 року. Тривалий час
перебувала на лікуванні, встановлено
діагноз - віддалені наслідки
перенесеної поєднаної травми: струсу
головного мозку - з вираженими
вегетативними порушеннями, підвивиху
СI хребця з порушенням кровообігу в
вєртебро - базіллярному колі,
ускладнення - енцефалопатія змішаного
походження
(післятравматично-дисциркуляторна) з
вираженими вестибулярними та
статокінетичними порушеннями з
частими загостреннями, лівобічною
неврологічною симптоматикою,
мнестичними порушеннями, явищами
церебральної ангіопатії з
періодичними вегетативно-судинними
пароксизмами. 16 листопада 2001 року МСЕК
вперше встановлено позивачу стійку
втрату працездатності в розмірі 40
відсотків. Позивач щорічно проходила
медичний переогляд і МСЕК
встановлювала їй стійку втрату
працездатності в розмірі 40 відсотків.
За висновком МСЕК від 13.11.2007 року ОСОБА_2
встановлено стійку втрату
працездатності в розмірі 30 відсотків
та після цього МСЕК підтверджувало
втрату працездатності у зазначеному
розмірі. 12 січня 2012 року МСЕК
встановлено позивачу стійку втрату
працездатності в розмірі 30 відсотків
та третю групу інвалідності
безстроково. Посилаючись на те, що у
зв'язку з ушкодженням здоров'я їй було
завдано тяжкі фізичні та моральні
страждання, змінено звичний уклад
життя, що вимагає додаткових зусиль для
організації життя та матеріального
забезпечення, яке полягає в постійному
лікуванні, втрата можливості вести
звичайний стиль життя призводить до
додаткових душевних страждань, тому
просила суд стягнути з відповідача на
її користь у відшкодування моральної
шкоди, завданої ушкодженням здоров'я на
виробництві 91 760 грн.

Рішенням Тиврівського районного
суду Вінницької області від 22 січня 2014
року позов задоволено. Стягнуто з
відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у Шаргородському
районі Вінницької області на користь
ОСОБА_2 кошти в розмірі 91 760 грн. в
порядку відшкодування моральної шкоди,
завданої ушкодженням здоров'я на
виробництві.

В апеляційній скарзі відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у Шаргородському
районі Вінницької області, посилаючись
на неповне з'ясування судом обставин,
що мають значення для справи, порушення
норм матеріального та процесуального
права, просить зазначене рішення суду
скасувати та ухвалити нове, яким у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
відмовити в повному обсязі.

Колегія суддів, перевіривши
законність і обгрунтованість рішення
суду першої інстанції, дослідивши
матеріали справи, обговоривши підстави
апеляційної скарги вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України,
при ухваленні рішення суд зобов'язаний
прийняти рішення, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; наявності інших
фактичних даних, які мають значення для
вирішення справи; правовідносин,
зумовлених встановленими фактами. У
рішенні суду обов'язково повинні бути
зазначені встановлені судом факти і
відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України,
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. ст. 10, 57, 60 ЦПК України
суд вирішує цивільно-правовий спір на
засадах змагальності, кожна сторона
зобов'язана доказами довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог чи заперечень.
Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, що мають
значення для справи.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_2,
суд першої інстанції, враховуючи
характер ушкодження здоров'я, ступінь
втрати нею професійної працездатності,
обсяг фізичних та моральних страждань,
їх інтенсивність та довготривалість,
істотність вимушених змін у її
життєвих і виробничих стосунках,
наслідків, що наступили, прийшов до
висновку про задоволення позову та про
стягнення з відповідача на користь
позивача 91 760 гривень у відшкодування
моральної шкоди.

Проте, повністю погодитися з таким
висновком суду не можна з наступних
підстав.

Так, частиною 1 статті 1 ЦПК України
завданнями цивільного судочинства є
справедливий, неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Частиною 2 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12.06.2009 р. № 2
«Про застосування норм цивільного
процесуального законодавства при
розгляді справ у суді першої
інстанції» роз'яснено, що відповідно до
статей 55, 124 Конституції України та
статті З ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Згідно довідки огляду у МСЕК від 16.11.2001
року позивачу ОСОБА_2 вперше було
встановлено 40 відсотків втрати
професійної працездатності.

Позивач щорічно проходила медичний
переогляд і МСЕК встановлювала їй
стійку втрату працездатності в розмірі
40 відсотків.

За висновком МСЕК від 13.11.2007 року ОСОБА_2
встановлено стійку втрату
працездатності в розмірі 30 відсотків
та після цього МСЕК підтверджувала
втрату працездатності у зазначеному
розмірі.

12 січня 2012 року МСЕК встановлено
позивачу стійку втрату працездатності
в розмірі 30 відсотків та третю групу
інвалідності безстроково.

Як вбачається зі змісту п. З ч. 1 ст. 268 ЦК
України на вимоги про відшкодування
шкоди здоров'ю, та про відшкодування
моральної шкоди, пов'язаної з
ушкодженням здоров'я строки позовної
давності не поширюються.

Діючим законодавством, яке передбачало
відшкодування моральної шкоди у той
час, були Закон України від 23 вересня 1999
року №1105-ХІУ «Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності»
(далі - Закон №1105), абз. 2 п. 11 Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику розгляду судами цивільних
справ за позовами про відшкодування
шкоди» № 6 від 27.03.1992 року, Рішення
Конституційного Суду України від 27.01.2004
року та Закон України від 14жовтня 1992
року №2694-ХІІ «Про охорону праці»,
статтею 9 якого передбачено, що
відшкодування шкоди, заподіяної
працівникові внаслідок ушкодження
його здоров'я або у разі смерті
працівника, здійснюється Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків відповідно до Закону № 1105.

Преамбулою Закону № 1105 установлено, що
він визначає правову
основу,економічний механізм та
організаційну структуру
загальнообов'язкового державного
соціального страхування громадян від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
призвели до втрати працездатності або
загибелі застрахованих на виробництві.

Згідно ст. 58 Конституції України закони
та інші нормативно-правові акти не
мають зворотної дії в часі, крім
випадків, коли вони пом'якшують або
скасовують відповідальність особи.

Відповідно до ст. 5 ЦК України акти
цивільного законодавства регулюють
відносини, які виникли з дня набрання
ним чинності. Акт законодавства не має
зворотної дії у часі, крім випадків,
коли він пом'якшує або скасовує
цивільну відповідальність особи, а
тому зазначені норми не можуть бути
підставою для відмови у праві на
відшкодування моральної шкоди до їх
прийняття.

Згідно з пп. "є" п.1 ч. 1 ст. 21 та частини 3
ст. 28 Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» у разі настання
страхового випадку Фонд соціального
страхування у встановленому
законодавством порядку зобов'язаний
виплатити потерпілому грошову суму за
моральну шкоду за наявності факту
заподіяння йому цієї шкоди. Зазначені
норми не містять будь яких інших
додаткових умов щодо відшкодування
моральної шкоди.

Відповідно до п. 34, 38 Правил
відшкодування власником підприємства,
установи і організації або
уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням ним
трудових обов'язків, затверджених
постановою КМ України від 23 червня 1993
року № 472, та ст. 30, 34, 35 Закону № 1105 право
на відшкодування шкоди, заподіяної
ушкодженням здоров'я внаслідок
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, виникає у
потерпілої особи з моменту
встановлення йому ступеня втрати
професійної працездатності.

Положеннями статті 23 ЦК України
визначено, що особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав,
яка полягає у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вона є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується
незалежно від майнової шкоди, яка
підлягає відшкодуванню, та не пов'язана
з розміром цього відшкодування.
Моральна шкода відшкодовується
одноразово, якщо інше не встановлено
договором або законом.

В даному випадку, виходячи з положення
статті 23 ЦК України, при вирішенні
спору про відшкодування моральної
шкоди необхідно встановлювати
характер завданої моральної шкоди,
глибину і тривалість моральних
фізичних страждань потерпілого,
настання негативних змін у його житті,
можливість відновлення стану, який мав
потерпілий до нещасного випадку чи
професійного захворювання.

Колегія суддів не може погодитись з
доводами апеляційної скарги
відповідача з посиланням на Закон
України № 717 від 23.02.2007 року "Про
внесення змін до Закону України про
загальнообов'язкове соціальне
страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності", яким було виключено
дію положень статей Основного Закону,
що регламентували порядок
відшкодування потерпілим на
виробництві сум моральної шкоди,
оскільки він набрав чинності з 20
березня 2007 p., а право на відшкодування
моральної шкоди у позивача ОСОБА_2.
виникло ще у 2001 році, тобто до набрання
чинності зазначеного Закону. Тому
ОСОБА_2 має право на відшкодування
моральної шкоди з Фонду соцстраху,
незалежно від моменту звернення до
суду та дати ухвалення судового
рішення.

Так як за загальним правилом про дію
нормативно-правового акту в часі до
кожної події, факту чи відносин
застосовується той
нормативно-правовий акт, який був
чинним на момент, коли вказана подія,
факт чи відносини мали місце, а не на
момент пред'явлення позову.

Як уже зазначалось вище, положенням ст.
5 ЦК України визначено, що акти
цивільного законодавства регулюють
відносини, які виникли з дня набрання
ним чинності. Акт законодавства не має
зворотної дії у часі, крім випадків,
коли він пом'якшує або скасовує
цивільну відповідальність особи, а
тому зазначені норми не можуть бути
підставою для відмови у праві на
відшкодування моральної шкоди до їх
прийняття.

Виходячи із вище викладеного та
враховуючи характер отриманого
позивачем захворювання, ступінь втрати
нею професійної працездатності, обсяг
фізичних та моральних страждань,
наслідків, що наступили, обставини, які
призвели до втрати працездатності,
колегія суддів вважає за необхідне
зменшити розмір відшкодування шкоди
визначений судом до двадцяти
мінімальних заробітних плат, що
становить 22 940 грн. (1147 х 20).

Керуючись ст. ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів ,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у Шаргородському
районі Вінницької області
задовольнити частково.

Рішення Тиврівського районного суду
Вінницької області від 22 січня 2014 року
змінити.

Стягнути з Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у Шаргородському
районі Вінницької області на користь
ОСОБА_2 кошти в розмірі 22940 грн. в
порядку відшкодування моральної шкоди,
завданої ушкодженням здоров'я на
виробництві.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
В.І.Чорний

Судді:
С.К.Медвецький

В.В.Оніщук

З оригіналом вірно: