22-ц/772/721/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Борисюк І. Е.Категорія:
27Доповідач: Марчук В. С.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2014 р. м. Вінниця колегія
суддів судової палати в цивільних
справах апеляційного суду Вінницької
області в складі:

Головуючої судді: Марчук В.С.,

Суддів: Матківської М.В. Шемети Т.М.

При секретарі: Сніжко О.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2,
ОСОБА_3 на рішення Вінницького міського
суду Вінницької області від 9 грудня 2013
року у цивільній справі за позовом
ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання
розписки недійсною, -

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2013 року ОСОБА_2та ОСОБА_3
звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4
про визнання недійсною розписки,
написаної ОСОБА_2 1 березня 2011 року та
наданої ОСОБА_4 про те, що ОСОБА_2
отримала від ОСОБА_4 135000 грн. у борг.
Даний позов мотивований тяжкою
обставиною для складання даної
розписки, а саме - тим, що кошти згідно
неї насправді не були одержані.
Написання розписки стало результатом
погроз відповідача, які полягали у його
відмові від укладених правочинів, а
саме: договору купівлі-продажу
магазину-перукарні та земельної
ділянки під цією нерухомістю з метою
отримання більше коштів ніж ціна
зазначеного майна за договором
відчуження. Розписка, що оскаржується,
складена проти волі ОСОБА_2 внаслідок
застосування психічного тиску та під
впливом зазначеної тяжкої обставини.
Метою написання даної розписки стало
намагання позивача усунути можливу
погрозу на більш віддалений час шляхом
тимчасової виплати так званих
«відкупних коштів» по 2000 грн. щомісячно
до того часу поки позивачі не
переконались у тому, що така погроза
вже не може бути реалізована.

Перестала ОСОБА_2 платити такі кошти
після того, як ОСОБА_4 розпочав
реалізацію своєї погрози - подав
позовну заяву до Іллінецького
районного суду Вінницької області, яка
була задоволена і рішенням суду було
визнано удаваними договори
купівлі-продажу нежитлової будівлі
магазину-перукарні та земельної
ділянки під ним. Зазначене рішення суду
в послідуючому було скасоване рішенням
апеляційного суду Вінницької області
від 15 березня 2013 року.

Ще підтвердженням дійсних намірів
відповідача позивачі зазначають
позовну заяву ОСОБА_5 - матері ОСОБА_4,
про переведення на неї прав та
обов`язків покупця за договором
купівлі-продажу нежитлової будівлі
магазину-перукарні.

Позивачі також зазначають у своїй
позовній заяві, що оспорювану розписку
не можна вважати договором позики,
враховуючи факт односторонності,
відсутності на розписці підпису іншої
сторони Позикодавця та відсутності
самого договору, як письмового
документу. Позивачі перебувають у
зареєстрованому шлюбі, а тому набуте
подружжям за час шлюбу майно належить
їм на праві спільної сумісної
власності.

Враховуючи викладене, ОСОБА_2 та ОСОБА_3
просили суд визнати недійсною розписку
ОСОБА_2 від 01.03.2011 року.

Рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 9 грудня 2013 року
в задоволенні позову, відмовлено через
його необґрунтованість та
недоведеність належними доказами.

ОСОБА_2 та ОСОБА_3 оскаржили зазначене
рішення суду в апеляційному порядку,
посилаючись на його незаконність і
необґрунтованість, а саме неповноту
встановлення обставин, які мають
значення для справи та неправильність
встановлення обставин, які мають
значення для справи, внаслідок
необґрунтованої відмови у прийнятті
доказів, неправильного їх дослідження
та оцінки, неправильне визначення
відповідно до встановлених судом
обставин правовідносин. Враховуючи
наведене, апелянти просять скасувати
рішення суду першої інстанції та
ухвалити нове, яким визнати недійсною
розписку ОСОБА_2 від 1 березня 2011 року
про отримання у борг від ОСОБА_4 грошей
у сумі 135000 грн.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
заявлених вимог та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що його
слід залишити без змін, а апеляційну
скаргу відхилити, виходячи з
наступного.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним та
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з`ясованих
обставин на які сторони посилаються, як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

При вирішенні даної справи, судом
зазначені вимоги закону виконані у
повному обсязі.

А саме: суд правильно встановив
обставини справи, спірні
правовідносини та застосував
необхідні норми права, якими вони
регулюються.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
у суді першої інстанції.

Так, судом першої інстанції було
встановлено, що 01.03.2011 року ОСОБА_2
надана ОСОБА_4 розписка про отримання
нею у останнього в позику грошових
коштів в сумі 135000, 00 гривень. Відповідно
до вказаної розписки, позика є
безвідсотковою з зобов`язанням ОСОБА_2
повертати кожного місяця з 1 березня 2011
року не менше як по 2000 грн.(а.с. 6).

Ще встановлено, що рішенням
Іллінецького районного суду
Вінницької області від 12.07.2013 року по
справі № 207/2072/2012 за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 про стягнення боргу за
договором позики, на підставі
зазначеної розписки позов задоволено в
повному обсязі і стягнуто з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_4 109000 гривень. Дане
рішення набуло законної сили 05.09.2013
року згідно ухвали апеляційного суду
Вінницької області (а.с. 66-73).

Зазначене рішення суду ґрунтувалося на
обставинах про те, що ОСОБА_4 просив
стягнути з ОСОБА_2 109000 грн. боргу на
виконання договору позики, укладеного
між ним та відповідачкою 1 березня 2011
року, який остання визнавала і
повертала за цим договором по 2000 грн.
боргу щомісяця до 1 квітня 2012 року, а в
подальшому припинила повернення боргу.

У цьому рішенні вказано, що викладені
обставини підтвердилися поясненнями
сторін, свідоцтвом державного
нотаріуса від 20.08.2012 року про те, що
ОСОБА_4 попередив ОСОБА_2 про свій намір
звернення до суду з позовом про
стягнення боргу у сумі 109000 грн.;
розпискою, написаною власноручно
ОСОБА_2 та випискою з банківського
рахунку ОСОБА_4 за період з 01.03.2011 року
по 15.05.2012 року, куди ОСОБА_2
перераховувала кошти ОСОБА_4
відповідно до умов розписки.

Ще рішенням встановлено, що на
виконання умов розписки ОСОБА_2 станом
на 1 квітня 2012 року сплатила ОСОБА_4 26000
грн., тому залишок склав саме 109000 грн.,
визначених у позові, який в
послідуючому був задоволений.

Ухвалою апеляційного суду Вінницької
області від 05.09.2013 року встановлено, що
ОСОБА_2, як позичальник, видала, як
позикодавцю, ОСОБА_4 розписку, яка є
борговим документом, що підтверджує
укладення договору позики та прийняття
кожним із них відповідних зобов'язань.
ОСОБА_2 отримала позику у ОСОБА_4 в сумі
135000, 00 гривень, про що зазначила у,
власноручно написаній, розписці.

Відповідно до норми ч.3 ст. 61 ЦПК
України, зазначені обставини звільнені
від доказування, тому відсутні
підстави вважати що кошти за розпискою
не були одержані та що написання
розписки стало результатом погроз
відповідача. Як і те, що 26000 грн. ОСОБА_2
сплатила ОСОБА_4 «відкупних коштів», а
не в рахунок боргу.

Крім того, як встановлено ухвалою
апеляційного суду Вінницької області
від 05.09.2013 року, зазначена розписка є
борговим документом, який підтверджує
укладення між ОСОБА_2 та ОСОБА_4
договору позики, відповідно до норми
ст. 1047 ЦК України, і дійсно не є
договором позики.

Борговий же документ не є правочином,
виходячи з норми ст. 202 ЦК України, а
отже не може визнаватися недійсним чи
дійсним з огляду на способи захисту
цивільних прав та інтересів особи,
передбачені ст.16 ЦК України.

Щодо згоди другого подружжя то,
виходячи з норми ч.2 ст.65 СК України, при
укладенні договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого подружжя.

Як видно зі свідоцтва про одруження на
а/с 19, другим подружжям є ОСОБА_3
Оспорювана розписка була написана у
присутності ОСОБА_3, а отже за його
згодою (а/с 6).

Відповідно до ч.ч.3,4 ст.65 СК України,
письмова чи нотаріально засвідчена
згода необхідна лише в разі укладення
договорів, які потребують
нотаріального посвідчення і (або)
державної реєстрації.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про безпідставність позовних вимог та
необхідність відмови у позові.

Отже, рішення суду ухвалене з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, доводи
апеляційної скарги його не
спростовують, тому в силу ст.308 ЦПК
України рішення необхідно залишити без
змін, а апеляційну скаргу - відхилити.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 -
відхилити.

Рішення Вінницького міського суду
Вінницької області від 9 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та з цього ж моменту може
бути оскаржена в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Судді/підписи/

З оригіналом вірно

суддя:
В.С. Марчук