ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження №
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" квітня 2014 р. Дарницький районний суд
м. Києва у складі:

головуючого- судді Трусової Т.О.

при секретарі Мінасян С.Г.

розглянувши в судовому засіданні в м.
Києві цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до публічного акціонерного
товариства "УкрСиббанк", публічного
акціонерного товариства «Дельта Банк»
про визнання дій і бездіяльності
протиправними та визнання кредитного
договору недійсним, -

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2013 р. ОСОБА_2 звернулася до суду
з позовом до публічного акціонерного
товариства "УкрСиббанк" (надалі - ПАТ
"УкрСиббанк") про визнання недійсним
кредитного договору від 26 травня 2008 р.
№ .

З урахуванням змін, внесених в судовому
засіданні, ОСОБА_2 заявила вимоги до ПАТ
"УкрСиббанк" та нового кредитора -
публічного акціонерного товариства
«Дельта Банк» (надалі - ПАТ «Дельта
Банк»), про визнання протиправними дій
щодо надання їй як резиденту України
кредиту в іноземній валюті заздалегідь
для розрахунку цією валютою з іншими
резидентами України на території
України, визнання протиправною
бездіяльності щодо нездійснення
контролю за цільовим використанням
кредитних коштів, тобто за тим, щоб
позичальник використав отриману у
нього валюту саме на розрахунки з
іншими резидентами України, та
визнання недійсним кредитного
договору.

Позов обґрунтований наступним. 26
травня 2008 р. між ОСОБА_2 та акціонерним
комерційним інвестиційним банком
«УкрСиббанк» укладено договір про
надання споживчого кредиту та заставу
транспортного засобу № ,
відповідно до якого банк зобов'язався
надати позивачу кредит в сумі 27760
доларів США під 15% річних на придбання
автотранспорту.

Позивач вважає вказаний договір таким,
що не відповідає закону, посилаючись на
те, що використання на території
України іноземної валюти як засобу
платежу в тому разі, коли вказана
валюта отримана за рахунок кредиту і
використовується для розрахунків з
іншими резидентами України на
території України суперечить ст.ст. 68, 99
Конституції України, ст.ст. 192, 533 ЦК
України, Декрету Кабінету Міністрів
України «Про валютне регулювання та
валютний контроль», ст. 162 КУпАП, п. 1.8.
Інструкції про порядок відкриття,
використання і закриття рахунків у
національній та іноземних валютах та
положенням Генеральної ліцензії банку.
ОСОБА_2 вказує, що оскільки валютний
рахунок на зарахування суми кредиту їй
не відкривався, кредит в іноземній
валюті не надавався, а отже право
власності на кредитні кошти до неї не
перейшло. При укладенні кредитного
договору вона мала на увазі інші умови
договору, ані ж ті, що у ньому викладені.
Насправді вона вважала, що отримує
національну валюту, а іноземна валюта в
цій угоді була не грошима, а засобом
обміну її на гривню. Оскільки іноземною
валютою вона не мала можливості
розрахуватися з резидентами України на
території України, а отже вона
звернулася до банку з метою отримати
кредит у гривні. Надаючи кредит в
іноземній валюті, банк порушив
покладені на нього законом обов'язки
щодо контролю за цільовим
використанням кредиту і ввів в оману
позичальника щодо правової природи
спірного договору.

За міркуванням позивача наведене
свідчить про те, що оспорюваний
кредитний договір укладений із
застосуванням нечесної
підприємницької практики, його зміст
не відповідає і іншим вимогам закону,
що дає підстави для визнання його
недійсним.

Позивач та її представник в судове
засідання не з'явилися, подавши
письмове клопотання про розгляд справи
за їх відсутності.

Відповідач ПАТ "УкрСиббанк" про розгляд
справи був повідомлений в
установленому законом порядку, проте
свого представника до суду не направив.

Представник ПАТ «Дельта Банк» надав
письмові заперечення на позов
обґрунтовуючи свою позицію тим, що
укладений з позивачем кредитний
договір відповідає закону і вільному
волевиявленню сторін, та пославшись на
сплив позовної давності. На думку
відповідача наявність у ПАТ
"УкрСиббанк" генеральної ліцензії
Національного банку України надає йому
право на постійній основі здійснювати
діяльність з надання кредитів в
іноземній валюті, а доводи позивача про
необхідність одержання індивідуальної
ліцензії не ґрунтуються на нормах
законодавства.

Оскільки сторони в судове засідання не
з'явилися, розгляд справи здійснюється
без фіксування судового засідання
технічними засобами.

Вивчивши позовну заяву, письмові
заперечення відповідача та письмові
докази, суд вважає встановленими
наступні обставини і визначені
відповідно до них правовідносини.

26 травня 2008 р. між АКІБ «УкрСиббанк»
(Банк) та ОСОБА_2 (Позичальник) укладено
кредитний договір № 0 (а.с. 10-14).

Відповідно до умов вказаного договору
Банк зобов'язався надати Позичальнику
кредит в сумі 27760 доларів США на строк
до 26 травня 2015 р., а Позичальник
зобов'язався повернути кредит в
порядку, на умовах та у строки, що
визначені договором, сплативши за
користування кредитними коштами
відсоткову ставку, яка становить 15%
річних протягом перших 30 календарних
днів, після чого кожного наступного
місяця може бути встановлений новий
розмір процентної ставки.

Згідно з договором купівлі-продажу
прав вимоги за кредитами від 8 грудня 2011
р. правонаступник кредитодавця ПАТ
«УкрСиббанк» передав новому кредитору
- ПАТ «Дельта Банк», право вимоги за
рядом кредитних договорів, в тому числі
і за кредитним договором, укладеним з
ОСОБА_2

Позивач ОСОБА_2 вважає кредитний
договір недійсним посилаючись на те, що
його зміст суперечить закону.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою га шостою статті 203
цього Кодексу. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Ст. 203 ЦК України встановлено вичерпний
перелік підстав, з яких правочин може
бути визнаний недійсним. Зокрема зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі, правочин має
вчиняться у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Проте обставин, які б давали підстави
вважати, що зміст укладеного між
сторонами кредитного договору
суперечить закону, іншим актам
цивільного законодавства або
моральним засадам суспільства, судом
не встановлено.

Згідно з приписами ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Згідно з приписами ст. 2 Закону України
«Про ліцензування певних видів
господарської діяльності», ст.ст. 2, 19
Закону України «Про банки та
банківську діяльність» обов'язковою
умовою для здійснення банківської
діяльності є наявність банківської
ліцензії, яка видається Національним
банком України.

Відповідно до ст. 47 Закону України «Про
банки і банківську діяльність» на
підставі банківської ліцензії банки
мають право здійснювати операції з
розміщення залучених коштів від свого
імені, на власних умовах та на власний
ризик.

Згідно з ч. 1 ст. 49, ст. 2 цього Закону
розміщення залучених коштів від свого
імені визнається кредитною операцією,
а коштами є гроші у національній або
іноземній валюті чи їх еквівалент.

Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України
використання іноземної валюти, а також
платіжних документів в іноземній
валюті при здійсненні розрахунків на
території України за зобов'язаннями
допускається у випадках, порядку та на
умовах, встановлених законом.

Законодавчими актами, які регулюють
порядок здійснення банківськими
установами операцій в іноземній
валюті, є Закони України «Про
Національний банк України», «Про банки
і банківську діяльність» та Декрет
Кабінету Міністрів України «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю» від 19.02.93 р. N 15- 91.

Ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів
України «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю»
встановлено, що на здійснення валютних
операцій Національний банк України
видає генеральні та індивідуальні
ліцензії. Генеральні ліцензії
видаються комерційним банкам та іншим
фінансовим установам України,
національному оператору поштового
зв'язку на здійснення валютних
операцій, що не потребують
індивідуальної ліцензії, на весь
період дії режиму валютного
регулювання.

Згідно з Положенням Національного
банку України про порядок видачі
банкам банківських ліцензій, письмових
дозволів та ліцензій на виконання
окремих операцій, затвердженим
постановою Правління НБУ від 17 липня 2001
р. (надалі -Положення), письмовий дозвіл
на здійснення операцій з валютними
цінностями є генеральною ліцензією на
здійснення валютних операцій згідно з
Декретом Кабінету Міністрів України
"Про систему валютного регулювання і
валютного контролю".

Відповідно до п. 2.3 Положення за умови
отримання письмового дозволу
Національного банку банки мають право
здійснювати операції з валютними
цінностями по залученню та розміщенню
іноземної валюти на валютному ринку
України.

Судом встановлено, і вказана обставина
позивачем не оспорюється, що АКІБ (ПАТ)
«УкрСиббанк» у встановленому законом
порядку 28 жовтня 1991 р. отримав
банківську ліцензію № 75, а 24 грудня 2001
р. - генеральну ліцензію Національного
банку України № 75-2 на право здійснення
операцій з валютними цінностями.

Виходячи з наведеного, суд приходить до
висновку, що АКІБ «УкрСиббанк» мало
достатні юридичні підстави та законне
право для надання резидентам України
кредитів, як в національній, так і в
іноземній валюті, та отримання
процентів у відповідній валюті
зобов'язання.

Доводи позивача про необхідність
отримання банком або позичальником
індивідуальних ліцензій Національного
банку України для здійснення валютних
операцій суд вважає безпідставними з
огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. 5 Декрету
Кабінету Міністрів України «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю» генеральні
ліцензії видаються певному колу
суб'єктів, які здійснюють валютні
операції на постійній основі, а саме:
банкам, іншим фінансовим установам,
національному оператору поштового
зв'язку. Індивідуальні ж ліцензії
видаються резидентам і нерезидентам на
здійснення разової валютної операції.
Індивідуальної ліцензії потребують
зокрема такі операції як надання і
одержання резидентами кредитів в
іноземній валюті, якщо терміни і суми
таких кредитів перевищують
встановлені законодавством межі, та
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу
або як застави.

Будь-яких обмежень чи додаткових вимог
щодо сум та термінів кредитів в
іноземній валюті, які надаються або
залучаються резидентами України,
чинним законодавством не встановлено.

Ст. 99 Конституції України, на яку
посилається позивач, лише закріплює
правовий статус гривні як грошової
одиниці України, а питання щодо
використання в Україні іноземної
валюти вона не регулює, не визначає
сферу її обігу і не встановлює будь-які
обмеження щодо можливості її
використання.

Отже, враховуючи наявність у
кредитодавця генеральної ліцензії та
письмового дозволу Національного
банку України, здійснення кредитних
операцій в іноземній валюті не
суперечить вимогам чинного
законодавства.

Виходячи зі змісту кредитних
правовідносин, виконання
позичальником своїх зобов'язань за
кредитним договором щодо повернення
кредиту та сплати процентів у
іноземній валюті не може вважатися
використанням іноземної валюти як
засобу платежу, а отже доводи позивача
про порушення ст.ст. 192, 533 ЦК України є
необґрунтованими.

Окрім того суд враховує, що відповідно
до п. 1.5 Положення про порядок видачі
Національним банком України
індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затвердженого постановою
Національного банку України від 14.11.2004
р. № 483, використання іноземної валюти
як засобу платежу без ліцензії
дозволяється, якщо ініціатором або
набувачем за валютною операцією є
уповноважений банк (ця норма
стосується лише тих операцій
уповноваженого банку, на здійснення
яких Національний банк видав йому
банківську ліцензію та письмовий
дозвіл на здійснення операції з
валютними цінностями).

Судом не встановлено і обставин, які б
давали підстави вважати, що при
укладенні кредитного договору ОСОБА_2
помилково сприймала обставини щодо
природи правочину та своїх прав і
обов'язків за ним.

Так у ст. 627 ЦК України закріплено
принцип свободи договору, у
відповідності до якого сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості.

Відповідно до положень ст. 1054 ЦК
України істотними умовами кредитного
договору, що визначені законом, є
предмет, сума, строк повернення і
розмір процентів.

Підписання ОСОБА_2 кредитного договору,
який містить усі зазначені істотні
умови, є доказом ознайомлення її з його
предметом та усіма умовами.

Зі змісту оспорюваного договору
вбачається, що у ньому чітко
передбачено обов'язок банку надати
позичальнику кредит в іноземній валюті
(у доларах США) у встановленій сумі,
який кореспондує з обов'язком
позичальника повернути кредит та
сплатити проценти за користування ним
у встановлені договором строки, що
узгоджується з вимогами ст. 1054 ЦК
України та відповідає економічній
сутності кредитного договору.

Підписуючи оспорюваний договір, ОСОБА_2
усвідомлювала можливість виникнення
курсових різниць (коливань) валюти
кредиту при отриманні кредитних коштів
та їх використанні за цільовим
призначенням (п. 1.1. договору), що
свідчить про правильне сприйняття нею
тієї обставини, що кредит надається в
іноземній валюті.

Жодних доказів на підтвердження
доводів про нерозуміння природи
оспорюваного договору, зобов'язань за
ним та обсягу відповідальності, а також
застосування кредитодавцем
забороненої ст. 19 Закону України «Про
захист прав споживачів» нечесної
підприємницької практики позивач не
надав.

За таких обставин суд вважає
необґрунтованими доводи позову про те,
що укладена між сторонами угода
суперечить положенням Закону України
"Про захист прав споживачів", укладена
із застосуванням нечесної
підприємницької практики укладена та
внаслідок помилки з боку позивача.

Враховуючи наведене, суд приходить до
висновку, що в момент вчинення
оспорюваного кредитного договору
сторонами були дотримані всі вимоги,
додержання яких є необхідним для
чинності правочину відповідно до ст. 203
ЦК України, а саме: зміст правочину на
момент його вчинення не суперечив
нормам Цивільного кодексу України,
іншим актам законодавства та моральним
засадам суспільства; особи, які уклали
кредитний договір, мали необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасників правочину
було вільним і відповідало їх
внутрішній волі; правочин був вчинений
у формі встановленій законом; правочин
був спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

За таких обставин підстав для визнання
кредитного договору недійсним суд не
вбачає.

Оскільки вимога про визнання
протиправними дій щодо надання
позивачу як резиденту України кредиту
в іноземній валюті заздалегідь для
розрахунку цією валютою з іншими
резидентами України на території
України є похідною від вимоги про
визнання кредитного договору
недійсним, суд відмовляє у її
задоволенні з наведених вище підстав.

Вирішуючи вимогу про визнання
протиправною бездіяльності щодо
нездійснення контролю за цільовим
використанням кредитних коштів, суд
виходить з того, що відповідно до вимог
ст.ст. 10, 60 ЦПК України позивач повинен
довести факт порушення його права чи
цивільного інтересу, і лише при
наявності такого порушення цивільне
право чи інтерес підлягають судовому
захисту.

Оскільки ОСОБА_2 не надала жодних
доказів, що не здійснення
кредитодавцем контролю за цільовим
використанням кредиту будь-яким чином
порушило її цивільні права та інтереси,
підстав для визнання бездіяльності
протиправною суд не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 10, 11, 27, 60, 212, 213, 214, 215 ЦПК України, суд,
-

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_2 до публічного
акціонерного товариства "УкрСиббанк",
публічного акціонерного товариства
«Дельта Банк» про визнання дій і
бездіяльності протиправними та
визнання кредитного договору
недійсним відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва через
Дарницький районний суд м. Києва
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у в
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя: