Ухвала

іменем україни

26 листопада 2014 року
м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С., Гримич
М.К.,

Умнової О.В.,
Фаловської І.М.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про витребування майна
та усунення перешкод у користуванні
майном шляхом виселення, за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення
Мукачівського міськрайонного суду
Закарпатської області від 19 грудня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Закарпатської області від 31 березня 2014
року,

встановила:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що на підставі договору
купівлі-продажу від 6 грудня

2005 року він придбав квартиру АДРЕСА_1.
Вказана квартира з дозволу міської
ради від 22 квітня 2008 року ним
реконструйована, що призвело до
збільшення загальної та житлової
площі. Зазначав, що у рахунок
забезпечення виконання грошового
зобов'язання за договором іпотеки від 22
квітня 2010 року вказану квартиру він
передав в іпотеку ОСОБА_7 Рішенням
Мукачівського міськрайонного суду від
30 листопада 2010 року за

ОСОБА_7 визнано право власності на
предмет іпотеки. Рішенням
апеляційного суду Закарпатської
області від 10 травня 2013 року вказаний
договір іпотеки визнано недійсним, а
ухвалою Мукачівського міськрайонного
суду Закарпатської області від 26
червня 2013 року рішення цього ж суду від
30 листопада 2010 року про визнання за
ОСОБА_7 права власності на спірну
квартиру, у зв'язку з нововиявленими
обставинами скасовано. Зазначав, що в
період, коли рішення Мукачівського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 30 листопада 2010 року не було
скасовано, спірна квартира
неодноразово відчужувалася та була
перепланована на дві окремі квартири.

Ураховуючи викладене, просив
витребувати у останніх власників: у
ОСОБА_4 - квартиру № 5, яка належить
останньому на підставі договору
дарування від 23 березня 2012 року та від
ОСОБА_5,

ОСОБА_6 - квартиру АДРЕСА_2, яка належить
їм на підставі договору
купівлі-продажу від 31 січня 2013 року та
виселити останніх із вищевказаних
квартир.

Рішенням Мукачівського міськрайонного
суду Закарпатської області від 19
грудня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Закарпатської області від 31 березня 2014
року, в задоволенні позову відмовлено.

У касаційній скарзі позивач просить
скасувати ухвалені в справі судові
рішення та ухвалити нове рішення, яким
позов задовольнити, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю - доповідача,
обговоривши доводи скарги та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що касаційна скарга підлягає
частковому задоволенню з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
апеляційний суд, виходив із того, що
ОСОБА_3 не довів право власності на
спірну квартиру, а ОСОБА_7 правомірно та
на законних підставах заволодів
спірним майном, та мав право на його
відчуження, у встановленому законом
порядку.

Проте повністю з такими висновками
погодитися не можна, виходячи з
наступного.

Установлено, що згідно договору
купівлі-продажу від 6 грудня

2005 року ОСОБА_3 придбав квартиру
АДРЕСА_1, загальною площею 26,30 кв.м.,
житловою площею - 16 кв.м.

Рішенням Мукачівської міської ради
Закарпатської області від

22 квітня 2008 року ОСОБА_3 надано дозвіл
на реконструкцію зазначеної квартири
з прибудовою до неї та надбудовою
мансардного поверху.

Згідно договору іпотеки від 22 квітня 2010
року, укладеному між ОСОБА_7 та ОСОБА_3,
останній передав в іпотеку квартиру,
розташовану на першому та
мансардному поверхах в житловому
будинку та складається із чотирьох
житлових кімнат, загальна площа якої
становить 135,70 кв.м., житлова площа - 92,50
кв.м.

На підставі рішення Мукачівського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 30 листопада 2010 року, ОСОБА_7
набув право власності на зазначений
предмет іпотеки.

Згідно договору купівлі-продажу від 12
лютого 2011 року, укладеного між ОСОБА_7
та ОСОБА_10, остання набула право
власності на спірну квартиру. У
подальшому ОСОБА_10 відчужила квартиру

ОСОБА_4, шляхом укладення договору
дарування квартири від

20 березня 2012 року.

Рішенням виконавчого комітету
Мукачівської міської ради
Закарпатської області від 29 травня 2012
року ОСОБА_4 надано право на
реконструкцію квартири АДРЕСА_1, з
внутрішнім переплануванням під дві
окремі квартири без зміни зовнішніх
геометричних розмірів фундаментів у
плані квартири №5, з організацією
окремих входів.

На підставі вищевказаного рішення,
ОСОБА_4 проведено реконструкцію
квартири з внутрішнім переплануванням
під дві окремі квартири №5 та №9, із
загальними площами відповідно 100,50 кв.м.
та

35,10 кв.м. Право власності на квартиру №9
зареєстроване у Державному реєстрі
прав на нерухоме майно 22 січня 2013 року
за ОСОБА_4

Згідно договору купівлі-продажу від 31
січня 2013 року, укладеного між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, ОСОБА_6, останні набули право
спільної часткової власності на
квартиру АДРЕСА_2.

Положеннями ч. 1 ст. 321 ЦК України
встановлено, що право власності є
непорушним. Ніхто не може бути
протиправно позбавлений цього права чи
обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо
майно відчужене особою, яка не мала на
це права, добросовісний набувач
набуває право власності на нього, якщо
відповідно до статті 388 цього Кодексу
майно не може бути витребуване в нього.

При цьому важливою умовою звернення з
віндикаційним позовом

ст. 388 ЦК України) є відсутність між
позивачем і відповідачем
зобов'язально-правових відносин.

Добросовісним повинен вважатися той
набувач, який не знав і не повинен був
знати, що набуває майно в особи, яка не
має права його відчужувати, а
недобросовісним володільцем - та особа,
яка знала або повинна була знати, що її
володіння незаконне.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України
передбачено, що у разі придбання майна
за відплатним договором в особи, яка не
мала права його відчужувати, про що
набувач не знав і не міг знати
(добросовісний набувач), власник має
право витребувати це майно від
набувача лише у випадку, якщо майно
вибуло з володіння власника або особи,
якій він передав майно у володіння, не з
їхньої волі іншим шляхом.

За змістом наведеного, майно, яке
вибуло з володіння власника на
підставі рішення суду, ухваленого щодо
цього майна, але в подальшому
скасованого, слід вважати таким, що
вибуло з володіння власника поза його
волею.

Слід зауважити, що витребувати можна
об'єкт, який є в наявності (цілісний).

Приписами ст. 212 ЦПК України визначено,
що суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результати
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Установлено, що ухвалою Мукачівського
міськрайонного суду Закарпатської
області від 26 червня 2013 року рішення
цього ж суду від

30 листопада 2010 року скасовано у зв'язку
з нововиявленими обставинами, позов
ОСОБА_7 до ОСОБА_3 про визнання права
власності на предмет іпотеки залишено
без розгляду.

Частиною 1 ст. 5 Закону України «Про
іпотеку» передбачено, що предметом
іпотеки може бути об'єкт нерухомого
майна, якщо це майно належить
іпотекодавцю на праві власності або на
праві господарського відання.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
посилався на те, що матеріали справи не
містять відомостей щодо здійснення
ОСОБА_3 державної реєстрації
реконструйованої ним квартири АДРЕСА_1,
що складається з 4-х кімнат,
розташованої на першому та
мансардному поверхах в житловому
будинку під літерою «В», жилою площею
92,50 кв.м., а загальною -

135,70 кв.м., та в нього відсутнє свідоцтво
про право власності на таке нерухоме
майно. Наявний Витяг з реєстру прав
власності на нерухоме майно від 21
квітня 2010 року містить лише опис
об'єкта нерухомості та не є доказом
набуття ОСОБА_3 права власності на
вказану квартиру.

Посилаючись на відсутність у ОСОБА_3
правовстановлюючих документів на
реконструйовану квартиру, суд не дав
належної оцінки змісту договору
іпотеки, а саме п. 3, згідно якого
квартира, що передається в іпотеку за
цим договором, складається із чотирьох
житлових кімнат, загальна площа в
цілому становить 135,70 кв.м., житлова
площа - 92,50 кв.м. (а.с. 18, т. 1).

Проте, у порушення ст. ст. 212-214 ЦПК
України суд на вказане уваги не
звернув, не врахував, що рішення суду
про визнання права власності, на
підставі якого спірну квартиру було
вилучено з володіння позивача, у
подальшому було судом скасовано, то
слід вважати, що майно вибуло з
володіння власника поза його волею, не
перевірив, чи зберігся об'єкт та не
з'ясував, чи не потрібно уточнити
вимоги про оспорення незаконної
реконструкції.

Викладене свідчить про те, що при
вирішенні спору суд не в повній мірі
визначився з характером правовідносин,
що виникли між сторонами, судом
порушені норми процесуального права,
неповно з'ясовані фактичні обставини
справи, що призвело до неправильного
вирішення справи, тому в силу ч. 2 ст. 338
ЦПК України ухвалені в справі судові
рішення підлягають скасуванню з
направленням справи на новий судовий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Мукачівського міськрайонного
суду Закарпатської області від 19
грудня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Закарпатської області від

31 березня 2014 року скасувати, справу
направити на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук Судді:В.С.
Висоцька М.К. Гримич О.В. Умнова І.М.
Фаловська