Дата документу 25.04.2014
Справа № 334/9036/13-ц
Провадження № 2/334/703/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 квітня 2014р. Ленінський районний суд
м. Запоріжжя у складі: головуючого

судді
Мусієнко Н.М.,

при
секретарі Петракей Р.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ПАТ «ДельтаБанк» про
визнання договору недійсним та
стягнення моральної шкоди, суд, -

В С Т А Н
О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовом до
відповідача про визнання договору
недійсним та стягненя моральної шкоди,
зазначивши в позовній заяві, що 23.02.2012р.
між ним та відповідачем ПАТ
«ДельтаБанк» був укладений договір
№001-07520-230212 про надання кредитної лінії.
Банк надав йому кредитну лінію, але
періодично не виконував умови
складеної між сторонами угоди.

У вересні 2013р. при вивченні договору,
виявив, що він не є дійсним. Пункт 4.1.
договору при винекненні спору між
сторонами, передбачав звернення за
вирішенням спору до третейського суду,
що суперечить вимогам ч.1 ст.203 ЦК
України та п.14 ч.1 ст.6 ЗУ «Про внесення
змін до ст. 6 ЗУ України «Про третейські
суди» щодо підвідомчості справ у сфері
прав споживачів третейськими судами»

Пункт 3.14 договору, в якому банк має
право змінювати тарифи, порушує чинне
законодавство, а саме ст.1056-1 ЦК України
та ч.4 ст. 55 ЗУ «Про банки та банківську
діяльність».

В пункті 3.18 договору йдеться про
передачу майнових прав на заробітну
пату в якості забезпечення зобов'язань
за цим договором, а у тарифах банк
зазначає, що цей договір без
забезпечення, що також порушує його
конституційні права.

Також вбачає, що відповідач порушив п.1.5
договору та два рази надав кредитні
лінії до закінчення дати користування
попередньої, вимагає від позивача
повернути та сплатити 1209грн., хоча його
заробітна плата за вересень 2013р.
складала 2241,40грн.,його дружина не
працює, доходів не має, прибуток на
кожного члена сім'ї» складає 1120,70грн.,
що менше прожиткового мінімуму,
встановленного ст.7 ЗУ «Про Державний
бюджет України на 2013р. 1147грн., тому банк
не повинен був збільшувати кредитні
лінії спочатку на 9тис.грн., потім на 15
тис.грн.

Крім того, на договорі не має печатки
банку, що ставить під сумнів підпис
уповноваженої особи відповідача, яка
підписувала договір, тому, за
сукупністю порушень вважає договір
недійсним, та просить суд його таким
визнати.

Враховуючи ті обставини, що
оскаржуваний договір призвів до
моральних страждань позивача, а саме:
сварки з дружиною, розірвання договору
оренди квартири, продаж автомобіля ВАЗ
21013 1984р.в., що завдали йому моральних
страждань, просить стягнути з
відповідача на його користь моральну
шкоду в сумі 14940грн. та судові витрати.

У судове засідання позивач не з'явився,
надіслав суду заяву про розгляд справи
в його відсутності, позов підтримує в
повному обсязі.

Представник відовідача позов не
визнав, просив в його задоволенні
відмовити надавши письмові
заперечення.

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши пояснення представника
відповідача, дослідивши докази в їх
сукупності, суд вважає, що прозовні
вимоги задоволенню не підлягають з
наступних підстав:

Судом встановлено, що 23.02.2012р. між ПАТ
«Дельта Банк» в особі економіста
Христофорової Євгенії Володимирівни,
яка діє на підставі довіреності від
01.09.2011р. та позивачем ОСОБА_1 був
укладений договір №001-07520-230212,
відповідно до якого Банк відкрив
позивачу поточний рахунок з
використанням платіжної картки в
національній валюті України.

Пунктом 1.3 Договору було встановлено,
що Банк надає клієнту Кредит шляхом
відкриття клієнту відновлювальної
відкличної кредитної лінії в
загальному розмірі 30000грн., та на день
укладення цього Договору встановлює
ліміт кредитної лінії в сумі 4000,00 грн.
Ліміт кредитної лінії розраховується
Банком самостійно.

Перегляд та/або зміна ліміту Кредитної
лінії/загального розміру Кредитної
лінії здійснюється у відповідності до
внутрішніх процедур Банка та умов
цього договору.

Також у даному пункті сторонами було
погоджено, що Банк самостійно може
змінювати розмір ліміту Кредитної
лінії в межах Кредитної лінії та/або
загальний розмір Кредитної лінії, при
цьому сторони погодили, що у даному
випадку Додаткова угода до цього
Договору про зміну ліміту Кредитної
лінії/ загального розміру Кредитної
лінії сторонами не укладається.

Пунктом 2.3 Договору було встановлено,
що клієнт сплачує Банку проценти за
користування Кредитною лінією за
ставками, які зазначені в Тарифах.

П.2.4 передбачено, що проценти за
користування Кредитною лінією та/або
Овердрафтом нараховуються Банком
щоденно, на суму використаних коштів.

Згідно п.5.22 Договору сторони
домовились, що цей Договір є змішаним
та складається з трьох за змістом
правовідносин, що встановлюється між
сторонами за цим Договором
(банківський рахунок, застава та
кредит) та до відносин сторін цього
Договору застосовуються у відповідних
частинах положення законодавства
України, які регулюють такі відносини.

Таким чином Договором №001-07520-230212 на
відкриття поточного рахунку з
використанням платіжної картки та
обслуговування платіжної картки від
23.02.2012р. були встановлені наступні
умови :

- процедура та умови відкриття Банком
клієнту відновлювальної відкличної
кредитної лінії;

- обов'язковий мінімальний платіж,
встановлений у тарифах;

- перелік та вартість послуг, які
надаються Банком при здійсненні
розрахунково-касового обслуговування
рахунку;

- процедура та умови повернення
клієнтом фактично використаних коштів,
нарахування та сплати процентів за
ними;

- а також взаємні права та зобов'язання
сторін.

Відповідно до Постанови Пленуму ВССУ
№5 «Про практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
від 30.03.2012р. при вирішенні спорів про
визнання кредитного договору
недійсним суди мають враховувати
вимоги, додержання яких є необхідним
для чинності правочину, зокрема ЦК
(ст.ст. 215, 1048- 1052, 1054- 1055), ст.ст. 18- 19 ЗУ
«Про захист прав споживачів».

Ст.203 ЦК України передбачає загальні
вимоги, додержання яких є необхідним
для чинності правочину, так:

1. Зміст правочину не може суперечити
ЦК, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Зазначене вище
доводить те, що зміст оспорюваного
правочину не суперечить нормам діючого
законодавства України.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Також відповідно до Узагальнення ВСУ
«Про практику розгляду цивільних
справ, які виникають з кредитних
правовідносин» від 07.10.2010р. при
вирішенні справ про визнання
кредитного договору недійсним суди
мають враховувати вимоги
законодавства, що стосуються їх
чинності. Вони встановлені ЦК України
(ст.ст. 1048-1052,1054), та ЗУ «Про фінансові
послуги та державне регулювання ринків
фінансових послуг». Як вбачається зі
змісту Договору усі істотні умови були
виконані.

Відповідно до ч.3 ст.215 ЦК України
встановлено, що якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Судом встановлено, що з істотними
умовами договору ОСОБА_1 був
ознайомлений, та не заперечував проти
них в момент укладення; ОСОБА_1 був
вільним в укладенні договору,
ознайомлений з умовами, підписуючи
договір, був ознайомлений з тарифами,
усвідомлював зміст дій, що вчинює та
правові наслідки, які створюють його
дії, таким чином Договір №001-07520-230212 від
23.02.2012р. жодним чином не порушує права
та інтереси позивача.

У позовній заяві позивач посилається
на порушення з боку Банку через те, що
Банк два рази надав наступні кредитні
лінії до закінчення дати користування
попередньою, та, таким чином, збільшив
обсяг його відповідальності.

Дане твердження позивача не
обґрунтоване, та не відповідає
дійсності.

Як передбачено умовами Договору (п.1.3)
банк змінив розмір ліміту Кредитної
лінії в межах Кредитної лінії клієнта,
та, як передбачено умовами Договору,
згода клієнта для цього не вимагається,
та Банк самостійно розраховує ліміт
кредитної лінії, що не означає
збільшення обсягу відповідальності
клієнта, оскільки він має право не
користуватися даними коштами, та
клієнт зобов'язаний погашати лише ту
частину коштів Кредитної лінії, яка їм
фактично використана і враховуються
лише використані кредитні кошти.

Пунктом 1.4 Договору встановлено, якщо
клієнт не погоджується зі зміною
Кредитної лінії, про яку він
повідомлений у порядку та спосіб,
встановлений п.1.3 Договору, він
зобов'язаний протягом 10 календарних
днів після інформування його про зміну
ліміту Кредитної лінії, повідомити про
це Банк шляхом подання письмової заяви
та повернути Банку в повному обсязі
суму наявної заборгованості за
Кредитом, сплатити проценти за
фактично використані кредитні кошти ті
інші платежі, передбачені цим
договором та Тарифами. Такого
повідомлення клієнтом надано не було.

У разі неотримання від клієнта
повідомлення у зазначений строк,
розмір Кредитної лінії вважається
погодженим клієнтом.

Також позивач посилається на порушення
Банком п.20 Положення НБУ «Про
кредитування»., але Положення
Правління НБУ №246 «Про кредитування»
втратило чинність (згідно з постановою
Правління Національного банку України
від 18.02.2004р. N 54).

При подальшому розрахуванні ліміту
кредитної лінії Банком, вивчення
кредитоспроможності позичальника не
передбачено, оскільки ця процедура
проводиться тільки перед укладенням
кредитного договору.

Такої ж правової позиції дотримується
ВССУ з розгляду цивільних і
кримінальних справ у Постанові №5 від
30.03.2012р., в якій зазначено - таким чином
відсутні підстави для перевірки
кредитоспроможності позичальника,
оскільки ця процедура передбачена
тільки перед укладенням кредитного
договору.

Питання збільшення розміру ліміту
Кредитної лінії стосується лише
виконання Договору, та не впливає на
його чинність.

Суд не приймає до уваги посилання
позивача на порушення банком ч.4 ст.55 ЗУ
«Про банки і банківську діяльність» та
ст.1056-1 ЦК України.

Пунктом 3.14 Договору встановлений
перелік послуг, що надається Банком, та
їх вартість може бути змінена згідно
умов, визначених правилами, у випадку
прийняття уповноваженими органами
Банка відповідного рішення.

Про таку зміну Тарифів Банк повідомляє
клієнтів за 30 календарних днів до
вступу її у дію.

Якщо клієнт не згоден з новими
Тарифами, він має право розірвати цей
Договір, повідомивши письмово Банк, та
до дня введення у дію нових тарифів
повернути Банку в повному обсязі суму
наявної заборгованості за Кредитом,
сплатити проценти за користування
кредитними коштами та інші платежі,
передбачені цим договором та тарифами.

Стаття 1056-1 ЦК України регламентує
порядок зміни розміру відсоткової
ставки за кредитом, тобто суму яку
позичальник платить за користування
кредитними коштами.

Пунктом.3.14 Договору визначений перелік
послуг, що надається Банком, та їх
вартість: тарифи на обслуговування
карткового рахунку, плату за
обслуговування кредитного залишку,
тарифи за видачу готівки з карткового
рахунку, тарифи за додаткові послуги та
інш.

Таким чином позивачем не
доведено, в чому саме полягає порушення
його прав пунктом 3.14 Договору, та
позивач необґрунтовано поширює дію
ст.1056-1 ЦК України на всі інші платежі,
передбачені пунктом 3.14 Договору, але
фактично процентна ставка, у Тарифах на
обслуговування платіжних карток
Тарифний пакет «Нова Кредитна картка
№1», не змінювалась за весь час
користування позивачем коштами.

Процедура зміни тарифів Банку була
погоджена сторонами при підписанні
Договору, відповідно до вимог ст.ст. 641-
642 ЦК України.

Безпідставним є твердження позивача,
про відсутність печатки Банка на
Договорі №001-07520-230212 від 23.02.2012р.

Згідно з абз.2 ч.2 ст.207 ЦК України,
правочин, який вчиняє юридична особа,
підписується особами, уповноваженими
на це її установчими документами,
довіреністю, законом або іншими актами
цивільного законодавства, та
скріплюється печаткою.

На договорі №001-07520-230212 від 23.02.2012р.,
підписаному уповноваженим
представником Банка та позивачем,
міститься печатка Банку, а посилання
позивача на те, що печатка Банку
повинна міститися на кожному аркуші
Договору чинним законодавством не
передбачена.

Щодо питання використання застави у
практичній банківській діяльності
необхідно керуватися таким.

Видами забезпечення кредиту є
неустойка (штрафи, пені), застава,
поручительство, гарантія.

Згідно до ст.572 ЦК України, в силу
застави кредитор (заставодержатель)
має право у разі невиконання боржником
(заставодавцем) зобов'язання,
забезпеченого заставою, одержати
задоволення за рахунок заставленого
майна переважно перед іншими
кредиторами цього боржника, якщо інше
не встановлено законом (право застави).

Ст.575 ЦК України визначені окремі види
застав, а саме: 1) Іпотекою є застава
нерухомого майна, що залишається у
володінні заставодавця або третьої
особи; 2). Закладом є застава рухомого
майна, що передається у володіння
заставодержателя або за його наказом -
у володіння третій особі; 3) Правила про
іпотеку землі та інші окремі види
застав встановлюються законом.

Суд не погоджуєтиься з позивачем про
порушення його права пунктом 3.18
Договору, та складом злочину
передбаченого ч.1 ст.190 КК України та
ст.43,48 Конституції України.

Ст.190 КК України, шахрайство -
заволодіння чужим майном або
придбання права на майно шляхом
обману чи зловживання довірою.

Позивачем не доведено, що Банк
заволодів його майном, та в чому саме
полягає обман з боку Банку.

Статтею 43 Конституції України,
встановлено, що кожен має право на
працю, що включає можливість заробляти
собі на життя працею, яку він вільно
обирає або на яку вільно
погоджується.Держава створює умови для
повного здійснення громадянами права
на працю, гарантує рівні можливості у
виборі професії та роду трудової
діяльності, реалізовує програми
професійно-технічного навчання,
підготовки і перепідготовки кадрів
відповідно до суспільних
потреб.Використання примусової праці
забороняється. Не вважається
примусовою працею військова або
альтернативна (невійськова) служба, а
також робота чи служба, яка виконується
особою за вироком чи іншим рішенням
суду або відповідно до законів про
воєнний і про надзвичайний стан. Кожен
має право на належні, безпечні і
здорові умови праці, на заробітну
плату, не нижчу від визначеної законом.
Використання праці жінок і
неповнолітніх на небезпечних для
їхнього здоров'я роботах
забороняється. Громадянам
гарантується захист від незаконного
звільнення. Право на своєчасне
одержання винагороди за працю
захищається законом.

Ст.48 Конституції України встановлює, що
кожен має право на достатній життєвий
рівень для себе і своєї сім'ї, що
включає достатнє харчування, одяг,
житло.

Позивач не довів суду чим саме порушує,
або в чому обмежує Банк вищезазначені
конституційні права позивача.

Позовна вимога про стягнення з
відповідача на користь позивача
моральної шкоди не підлягає
задоволенню виходячи з наступного:

Позивач посилається на спричиненя йому
стражданнь, через надання кредитних
коштів відповідачем.

Відповідно до Пленуму ВСУ №4 «Про
судову практику в справах про
відшкодування

моральної (немайнової) шкоди» у
позовній заяві про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди має бути
зазначено, в чому полягає ця шкода,
якими неправомірними діями чи
бездіяльністю її заподіяно позивачеві,
з яких міркувань він виходив,
визначаючи розмір шкоди, та якими
доказами це підтверджується.

Відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні.

Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

Згідно п 5.1. Листа Міністерства юстиції
України N 35-13/797 від 13.05.2004 «Про
відшкодування моральної шкоди»
відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні.

У порушення вищезазначених вимог,
позивач не наводить жодних доказів на
підтвердження своїх вимог, не наводить
жодної правової норми, на
обґрунтування своїх вимог, не доказує
протиправність з боку дій відповідача,
не доводить його вини, не обґрунтовує
неправомірність дій відповідача, не
аргументує з яких міркувань він
виходив, визначаючи розмір шкоди, та
якими доказами це підтверджується.

Загальні положення про відшкодування
шкоди передбачені гл.82 ЦК України, та
моральна шкода підлягає стягненню,
тільки у випадках, передбачених
законом.

Чинним законодавством не передбачено
стягнення моральної шкоди у випадку
визнання кредитного договору
недійсним.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст.61 ЦК
України.

Відповідно до ч.4 ст.60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях

Безпідставною є вимога позивача, про
звільнення його від доказування цих
обставин, оскільки нормою ст.61 ЦПК
України, встановлені підстави
звільнення від доказування:

1) Обставини, визнані сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі, не підлягають доказуванню; 2).
Обставини, визнані судом
загальновідомими, не потребують
доказування; 3) Обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ,
у яких беруть участь ті самі особи
або особа, щодо якої встановлено ці
обставини; 4) Вирок у кримінальній
справі, що набрав законної сили, або
постанова суду у справі про
адміністративне правопорушення
обов'язкові для суду, що розглядає
справу про цивільно-правові наслідки
дій особи, стосовно якої ухвалено
вирок або постанову суду, з питань, чи
мали місце ці дії та чи вчинені вони
цією особою.

Таким чином позивач не навів
жодних належних та допустимих доказів
в обґрунтування своїх доводів.

У позові позивач безпідставно
посилається на скрутне матеріальне
становище, як на підставу звільнення
від відповідальності по поверненню
використаних кредитних коштів,
оскільки ст.625 ЦК України встановлено,
що Боржник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ст.217 ЦК України, недійсність
окремої частини правочину не має
наслідком недійсності інших його
частин і правочину в цілому, якщо можна
припустити, що правочин був би
вчинений і без включення до нього
недійсної частини.

Тому суд вважає, що позивач зловживає
своїми процесуальними правами з метою
ухилення від взятих на себе зобов'язань
щодо сплати використаних коштів за
Договором №001-07520-230212 від 23.02.2012р., тому в
задоволенні його розовних вимог слід
відмовити.

Керуючись ст.ст. 10,31,60,61,212-215 ЦПК України,
ст.ст.215,533,627,1056-1,1167ЦК України, ст.ст. 2, 3,
47, 49 Закону України «Про банки і
банківську діяльність», ст.44 Закону
України «Про Національний банк
України», суд, -

В И Р І Ш И
В

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ПАТ
«ДельтаБанк» про визнання договору
недійсним та стягнення моральної шкоди
- відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційний суд Запорізької області
протягом 10 днів з дня проголошення
рішення.

Суддя:
Мусієнко Н. М.