Справа № 465/9732/13
Головуючий у 1 інстанції: Ванівський
Провадження № 22-ц/783/1538/14
Доповідач в 2-й інстанції: Приколота
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого-судді Приколоти Т.І.

суддів
Тропак О.В., Федоришина А.В.

з участю
секретаря Іванової О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою Львівської
міської ради на рішення Франківського
районного суду м. Львова від 4 листопада
2013 року по справі за позовом ОСОБА_2 до
Львівської міської ради про визнання
права власності ,-

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_2 звернулася з позовом про
визнання права власності на самочинно
збудовану будівлю під літерою «В-1»
загальною площею 69,8 кв. м., що
розташована за адресою АДРЕСА_1. В
обґрунтування своїх вимог посилається
на те, що є власником нежитлової
будівлі «Автомийки» загальною площею
151,7 кв. м., розташованої за адресою:
АДРЕСА_1, що підтверджується Витягом
про реєстрацію права власності на
нерухоме майно від 22 січня 2009 року,
виданим ОКП «БТІ та ЕО». Земельна
ділянка на якій знаходиться будівля,
перебуває в її користуванні на
підставі договору оренди землі від 16
листопада 2012 року. Вона здійснила
самочинне будівництво дерев'яної
будівлі приміщення кафе загальною
площею 69,8 кв. м. Нею розроблено
технічний паспорт на вказану будову.
Дане будівництво було здійснено у
відповідності до вимог
будівельно-технічних норм, що
підтверджується Висновком про
проведення технічного обстеження
будівельних конструкцій та інженерних
мереж об'єкта. Просить позов
задовольнити, визнати право власності
на самочинно збудовану будівлю.

Рішенням Франківського районного суду
м. Львова від 4 листопада 2013 року позов
ОСОБА_2 задоволено. Ухвалено визнати за
позивачем право власності на самочинно
збудовану будівлю, загальною площею 69,8
кв.м, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1.

Рішення оскаржила Львівська
міська рада. У апеляційній скарзі
просить оскаржуване рішення скасувати
та ухвалити нове про відмову в позові.
Зазначає, що вказане рішення не
ґрунтується на вимогах закону,
ухвалене з порушенням норм
матеріального і процесуального права.
Вказує, що позивач самочинно здійснила
будівництво будівлі. Будівельні роботи
були виконані без дозволу інспекції
Держархбудконтролю та без належно
затвердженого робочого проекту.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції; колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційну
скаргу слід задовольнити, оскільки суд
першої інстанції зробив свої висновки
без належних підстав, справу вирішено
без достатньої перевірки
обґрунтованості позовних вимог та
наданих на їх обґрунтування доказів;
висновки суду не відповідають
фактичним обставинам справи,
встановленим на підставі повної і
всебічної перевірки доказів, їх
дослідження і правильної оцінки; тому з
висновками суду погодитися не можна.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень
(ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України) .

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Рішення вважається
обґрунтованим, якщо воно ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване судове рішення цим
вимогам не відповідає.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовуються вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження; 3)
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Встановлено, що відповідно до договору
оренди землі від 16 листопада 2012 року
Львівською міською радою надано в
оренду позивачеві земельну ділянку на
АДРЕСА_1 (кадастровий номер
:07:003:0023) площею 0,0841 га, у тому числі
під забудовою - 0,0343 га, під твердим
покриттям - 0,0527 га, під озелененням - 0,0071
га, з цільовим призначенням - для
обслуговування автомийки. Земельна
ділянка належить територіальній
громаді м.Львова. На земельній ділянці
розміщено об'єкт нерухомого майна у
виді металевої споруди. Строк дії
договору складає 10 років (до 16 грудня 2020
року). Відповідно до п.17 цього Договору
умовою збереження стану об'єкта оренди
є заборона самовільної забудови
земельної ділянки (а.с.24-28).

Позивачем на вказаній земельній
ділянці здійснено самочинне
будівництво будівлі площею 69,8 кв.м, що
вона сама ствердила.

Зазначене будівництво проведене на
земельній ділянці, яка не була
відведена для цієї мети, без належного
дозволу і належно затвердженого
проекту. Відтак, воно має ознаки
самочинного будівництва.

Згідно зі ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом. Відповідно до
ст. 376 ЦК України житловий будинок,
будівля, споруда, інше нерухоме майно
вважаються самочинним будівництвом,
якщо вони збудовані на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без належного дозволу чи
належно затвердженого проекту, а бо з
істотним порушенням будівельних норм і
правил. Особа, яка здійснила самочинне
будівництво, не набуває права
власності на нього. Належних та
допустимих доказів, які б були
підставою для визнання права
власності на самочинно збудовану
будівлю, позивачем не надано. Власник
земельної ділянки (територіальна
громада м.Львова в особі Львівської
міської ради) заперечує проти визнання
права власності на об'єкт самочинного
будівництва.

Питання про визнання права власності
за позивачем на спірне приміщення не
було предметом розгляду відповідного
органу і таким по цьому питанню рішення
не приймалось. Відтак, у позивача не
було правової підстави звернення до
суду для захисту свого права, оскільки
відповідно до ст.3 ЦПК України та ст.15 ЦК
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

Враховуючи наведене, колегія суддів
приходить до висновку, що оскаржуване
рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК
України щодо законності й
обґрунтованості. Висновки суду першої
інстанції, викладені у рішенні, не
відповідають обставинам справи, що
полягає у неправильній оцінці
встановлених судом фактичних обставин
і помилковому визначенні юридичних
наслідків цих обставин. Тому
оскаржуване рішення підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову в позові.

Керуючись ст.303, п. 2 ч.1 ст.307, ст. ст. 309,
313, ч.2 ст. 314, ст.ст. 316, 319 ЦПК України,
колегія суддів,

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Львівської
міської ради задовольнити.

Рішення Франківського районного
суду м. Львова від 4 листопада 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позову
ОСОБА_2 до Львівської міської ради про
визнання права власності на самочинно
збудовану будівлю під літерою «В-1»
загальною площею 69,8 кв. м., що
розташована за адресою АДРЕСА_1

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення і з цього часу може бути
оскарженим у касаційному порядку
протягом двадцяти днів безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: