Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
Справа №22-ц/778/2095/14Головуючий у 1-й
інстанції Колодіна Л.В. Суддя-доповідач
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі
головуючого судді Савченко
суддів Стрелець
при секретарі Мосіній
розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення
Мелітопольського міськрайонного суду
Запорізької області від 13 березня 2014
року у справі за позовом ПУБЛІЧНОГО
АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ
БАНК "ПРИВАТБАНК" (надалі - Банк) до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи:
відділ державної виконавчої служби
Мелітопольського міськрайонного
управління юстиції Запорізької
області, Мелітопольський міський
відділ Управління державної
міграційної служби України в
Запорізькій області про виселення
мешканців з житлового приміщення, що
Банк звернувся до суду з
вищезазначеним позовом до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, в якому просив
виселити останніх, що зареєстровані за
адресою: АДРЕСА_1, із житлового будинку
АДРЕСА_1 без надання їм іншого
постійного житлового приміщення зі
зняттям з реєстраційного обліку у
Мелітопольському міському відділі
УДМС в Запорізькій області та стягнути
в рівних частинах з ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 на користь Банку витрати за
оплату судового збору в сумі 114,70 грн.
В обґрунтування свого позову Банк
зазначав, що рішенням суду від 26 січня
2011 року по цивільній справі №2-227/2011
частково задоволено позов ПАТ КБ
«ПриватБанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 про звернення стягнення на
предмет іпотеки, а саме: з ОСОБА_2 на
користь Банку стягнуто суму за
18.10.2007 р., за договором про видачу траншу
розмірі 242 077,27 доларів США та 129086, 39 грн.;
звернуто стягнення на предмет іпотеки,
яким є житловий будинок разом із
господарсько-побутовими будівлями,
надземними і підземними комунікаціями,
багаторічними насадженнями, що
знаходяться за адресою: АДРЕСА_1;
виселено з житлового будинку, що
перебуває в іпотеці, ОСОБА_2, ОСОБА_4,
ОСОБА_3 Рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 31.05.2011 р. у цій
же справі рішення суду першої
інстанції в частині задоволення позову
про звернення стягнення на предмет
іпотеки скасовано і ухвалено нове
рішення, яким у зверненні стягнення на
предмет іпотеки і виселенні
відповідачів відмовлено. В іншій
частині рішення суду першої інстанції
залишено без змін. У мотивувальній
частині рішення апеляційного суду
(передостанній абзац аркуша 9 рішення)
відмова у задоволенні позову в частині
звернення стягнення на предмет іпотеки
обґрунтовується тим, що суд не може
одночасно застосувати два самостійних
способи захисту права й одночасно
звернути стягнення на предмет іпотеки
і стягнути суму.

Виконавче провадження з примусового
виконання вказаного рішення суду
відкрито 09 вересня 2011 року. 12 жовтня 2011
року державним виконавцем складений
акт опису і арешту предмету іпотеки, що
належить ОСОБА_2 На сьогодні виконавче
провадження знаходиться на стадії
звернення стягнення на заставлене
майно боржника в порядку, що визначено
ст. 54 "Звернення стягнення на
заставлене майно" Закону України "Про
виконавче провадження".

В житловому будинку АДРЕСА_1, що
перебуває в іпотеці, на даний час
проживають відповідачі по справі:
ОСОБА_2, його дружина - ОСОБА_3 та їх син -
ОСОБА_4

Вказані особи чинять перешкоди у
підготовці будинку до прилюдних
торгів, а саме: не пропускають на
територію домоволодіння техніків для
обміру земельної ділянки, яке
необхідне для присвоєння земельній
ділянці, на якій знаходиться предмет
іпотеки, кадастрового номеру. Без
присвоєння кадастрового номеру
земельній ділянці неможливо
підготувати будинок до прилюдних
торгів. Також наявність у житлових
приміщенні, що є предметом іпотеки,
невиселених мешканців негативно
впливає на попит до таких об'єктів
нерухомості та на здатність продати
предмет іпотеки взагалі.

04 грудня 2012 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4
Банком надіслані письмові вимоги про
виселення у відповідності до положень
ч. 3 ст. 109 Житлового кодексу України, ч. 2
ст. 40 Закону України "Про іпотеку".
Відповідачі отримали ці вимоги 07
грудня 2012 року, але й до цього часу
добровільно не виконали.

Рішенням Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 13 березня 2014 року позов
Банку задоволено.

Виселено ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2,
ідентифікаційний номер - НОМЕР_1, що
зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, із
житлового будинку АДРЕСА_1 без надання
йому іншого постійного житлового
приміщення зі зняттям з реєстраційного
обліку за вказаною адресою у
Мелітопольському міському відділі
УДМС в Запорізькій області.

Виселено ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3,
ідентифікаційний номер - НОМЕР_2, що
зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1, із
житлового будинку АДРЕСА_1 без надання
їй іншого постійного житлового
приміщення зі зняттям з реєстраційного
обліку за вказаною адресою у
Мелітопольському міському відділі
УДМС в Запорізькій області.

Виселено ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4,
ідентифікаційний номер - НОМЕР_3, що
зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1, із
житлового будинку АДРЕСА_1 без надання
йому іншого постійного житлового
приміщення зі зняттям з реєстраційного
обліку за вказаною адресою у
Мелітопольському міському відділі
УДМС в Запорізькій області.

Стягнуто в рівних частинах з ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2, ідентифікаційний номер -
НОМЕР_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3,
ідентифікаційний номер - НОМЕР_2,
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний
номер - НОМЕР_3, на користь Банку (, рр 0001, МФО 305299)
витрати за оплату судового збору в сумі
114, 70 грн.

Посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
і порушення норм процесуального права
судом першої інстанції, відповідачі
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 у своїй
апеляційній скарзі просили рішення
суду першої інстанції скасувати та
ухвалити нове, яким у задоволенні
позову Банку відмовити.

Апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно п.2 ч.1 ст.307 ЦПК за наслідками
розгляду апеляційної скарги на рішення
суду першої інстанції апеляційний суд
має право його скасувати і ухвалити
нове рішення по суті.

Відповідно до ст. 309 ч. 1 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є: неповне з'ясування обставин,
що мають значення для вирішення справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Задовольняючи позов Банку у повному
обсязі, суд першої інстанції виходив з
того, що позовні вимоги Банку на
підставі ч. 2 ст. 40 Закону України «Про
іпотеку», ч. 3 ст. 309 ЖК України, ст. 7
Закону України "Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні" про виселення
відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4
із житлового будинку, що перебуває в
іпотеці у Банку, а саме: АДРЕСА_1, без
надання їм іншого постійного житлового
приміщення зі зняттям з реєстраційного
обліку за вказаною адресою у
Мелітопольському міському відділі
УДМС в Запорізькій області, є
обґрунтованими; скільки 04.12.2012 року
Банком відповідачам були надіслані
письмові вимоги про виселення з
будинку, що перебуває в іпотеці Банку,
які останніми утримані та у
добровільному порядку не виконані.

Проте з такими висновками суду першої
інстанції погодитись не можна з огляду
на наступне.

Так, встановлено, що 18 жовтня 2007 року на
підставі договору іпотеки ОСОБА_2
передав в іпотеку Банку житловий
будинок загальною площею 345,8 кв.м,
житловою - 96,9 кв. м разом із
господарсько-побутовими будівлями,
наземними і підземними комунікаціями,
багаторічними насадженнями, а саме:
житловий будинок А-2, сарай Б-1, огорожу
№ 1, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1.
(а.с. 15-17).

Згідно із довідками Мелітопольського
МВ УДМС України в Запорізькій області
від 13.06.2013 року за адресою: АДРЕСА_1
зареєстровані відповідачі ОСОБА_2,
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.32, 33, 34).

Згідно із ст. 33 Закону України «Про
іпотеку» звернення стягнення на
предмет іпотеки здійснюється на
підставі рішення суду, виконавчого
напису нотаріуса або згідно з
договором про задоволення вимог
іпотекодержателя.

Встановлено, що рішення суду,
виконавчий напис нотаріуса про
звернення стягнення на вищезазначений
будинок ОСОБА_2 в рахунок погашення
будь-якої заборгованості перед Банком
відсутні.

Разом з тим, зазначений договір
іпотеки, укладений між Банком та
ОСОБА_2, визначає можливий спосіб
звернення на предмет іпотеки, а саме:
право іпотекодержателя від свого імені
продати предмет іпотеки будь-якій
особі на підставі договору
купівлі-продажу у порядку,
встановленому ст. 38 Закону України «Про
іпотеку».

В силу ст. 36 Закону України «Про
іпотеку» сторони іпотечного договору
можуть вирішити питання про звернення
стягнення на предмет іпотеки шляхом
позасудового врегулювання на підставі
договору.

Банк у своєму позові та суд першої
інстанції у мотивувальній частині
рішення про задоволення позову Банку у
цій справі в обґрунтування правових
підстав для виселення відповідачів із
зазначеного вище будинку, що перебуває
в іпотеці у Банку, посилались саме на ч.
2 ст. 40 Закону України «Про виконавче
провадження» та ч. 3 ст. 109 ЖК України

Однак, за змістом ч. 2 ст. 40 Закону
України «Про іпотеку» після прийняття
рішення про звернення стягнення на
передані в іпотеку житловий будинок чи
житлове приміщення шляхом
позасудового врегулювання на підставі
договору всі мешканці зобов'язані на
письмову вимогу іпотеко держателя або
нового власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове приміщення
протягом одного місяця з дня отримання
цієї вимоги. Якщо мешканці не
звільняють житловий будинок або
житлове приміщення у встановлений або
інший погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Згідно із ч. 3 ст. 109 ЖК України звернення
стягнення на передане в іпотеку жиле
приміщення є підставою для виселення
всіх громадян, що мешкають у ньому, за
винятками, встановленими законом.
Після прийняття кредитором рішення про
звернення стягнення на передані в
іпотеку житловий будинок чи житлове
приміщення шляхом позасудового
врегулювання на підставі договору всі
мешканці зобов'язані на письмову
вимогу іпотекодержателя або нового
власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове приміщення
протягом одного місяця з дня отримання
цієї вимоги, якщо сторонами не
погоджено більший строк. Якщо
громадяни не звільняють жиле
приміщення у встановлений або інший
погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Встановлено, що дійсно 04.12.2012 року
Банком на адресу відповідачів ОСОБА_2,
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 були направлені
вимоги, в яких Банк в порядку ст. 40
Закону України «Про іпотеку» та ст. 109
ЖК України вимагав відповідачів
протягом 1 місяця з дня отримання
вимоги звільнити житловий будинок
АДРЕСА_1 від свого майна, домашніх
тварин та передати представнику Банку
ключі від вхідної двері та допоміжних
приміщень квартири (а.с. 21, 23, 25).

Проте, також встановлено, що на час
ухвалення оскаржуємого у цій справі
рішення судом першої інстанції
звернення стягнення на житловий
будинок АДРЕСА_1 Запорізької області
відбувається не у порядку прийняття
Банком, як кредитором, рішення про
звернення стягнення на цей будинок
шляхом позасудового врегулювання на
підставі іпотечного договору. А
державним виконавцем ВДВС
Мелітопольського МУЮ Захарчук Н.В. у
порядку примусового виконання рішення
Мелітопольського міськрайонного суду
Запорізької області від 26 січня 2011 року
(а.с.4-9), залишеним в цій частині без змін
рішенням апеляційного суду
Запорізької області від 31 травня 2011
року (а.с. 9-14), про стягнення
заборгованості з ОСОБА_2 на користь
Банку за кредитним договором, яким
позовні вимоги позивача задоволено
частково, а саме: стягнуто суму за
кредитною угодою № 14.13681 від 18.10.2007 року
за договором про видачу траншу № 14.13681
від 18.10.2007 року, за договором про видачу
траншу № 14.13681-1 від 15.02.2008 року та
договором про видачу траншу № 14.13681-2
від 21.08.2008 - року - у розмірі 242 077,27
доларів США та 129 086, 39 грн.

В силу ст. 52 ч. 1 Закону України «Про
виконавче провадження» звернення
стягнення на майно боржника полягає в
його арешті, вилученні та примусовій
реалізації.

Звернення стягнення на заставлене
майно в порядку примусового виконання
допускається за виконавчими
документами для задоволення вимог
стягувача -заставодержателя (ст. 54 ч. 1
Закону України «Про виконавче
провадження»).

Встановлено, що саме у виконавчому
провадженні № 28520589 у порядку звернення
стягнення на майно боржника на
виконання зазначеного вище рішення
суду про стягнення заборгованості на
користь Банку, як стягувача -
іпотекодержателя, 12.10.2011 року державним
виконавцем ВДВС Мелітопольського МУЮ
Захарчук Н.В. складений акт опису та
арешту майна, згідно якого описаний та
накладений арешт на житловий будинок
А-2 АДРЕСА_1, сарай Б-1 та огорожу № 1 (а.с.
84-84а).

Банк, як стягувач у цьому виконавчому
провадженні по виконанню рішення суду
про стягнення заборгованості, із таким
способом звернення стягнення на
житловий будинок боржника погодився,
дії державного виконавця не
оскаржував.

Хоча Банку ніщо не перешкоджало
застосувати інші встановлені Законом
України «Про іпотеку» способи
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Реалізація арештованого державним
виконавцем майна боржника
здійснюється шляхом його продажу на
прилюдних торгах (ст. 62 Закону України
«Про виконавче провадження).

В силу вимог ст. 63 ч. 2 Закону України
«Про виконавче провадження» разом з
житловим будинком стягнення
звертається також на прилеглу земельну
ділянку, що належить боржнику.

Проте, встановлено, що земельна ділянка
під будинком АДРЕСА_1 не була предметом
іпотеки та не належить на праві
власності боржникові ОСОБА_2, тому
звернення стягнення на цю земельну
ділянку не допускається.

Разом з тим, в силу вимог ст. 377 ч. 2 ЦК
України розмір та кадастровий номер
земельної ділянки, право (власності чи
користування) на яку переходить у
зв'язку з переходом права власності на
житловий будинок, є істотними умовами
договору.

Однак, в силу вимог ст. 63 ч. 5 Закону
України «Про виконавче провадження» у
разі відсутності документів, що
характеризують об'єкт нерухомості, у
зв'язку з чим його неможливо
підготувати до реалізації,
виготовлення таких документів у
встановленому порядку за рахунок
коштів стягувача, у даному випадку
Банку.

Згідно із ст. 11 ч. 2 Закону України «Про
виконавче провадження» державний
виконавець здійснює заходи, необхідні
для своєчасного і в повному обсязі
виконання рішення, зазначеного в
документі на примусове виконання
рішення, у спосіб та в порядку,
встановленому виконавчим документом і
цим Законом.

У тому числі відповідно до ст. 11 ч. 3 п. 15
Закону України «Про виконавче
провадження» державний виконавець у
процесі здійснення виконавчого
провадження має право у процесі
виконання рішень за наявності
вмотивовованого рішення суду про
примусове проникнення до житла чи
іншого володіння фізичної особи
безперешкодно входити на земельні
ділянки, до житлових та інших приміщень
боржника - фізичної особи, проводити в
них огляд, у разі необхідності
примусово відкривати їх в
установленому порядку із залученням
працівників органів внутрішніх справ,
вилучати належне боржникові майно, на
яке за законом можливо звернути
стягнення.

Проте, вищезазначений державний
виконавець при зверненні стягнення на
житловий будинок боржника ОСОБА_2 у
порядку виконання рішення суду про
стягнення заборгованості на користь
Банку правом, передбаченим ст. 11 ч. 3 п. 15
Закону України «Про виконавче
провадження», не скористався.

Банк дії державного виконавця у цій
частині, як стягувач, не оскаржував.

Докази протилежного у справі відсутні.

Доводи апелянтів - відповідачів про те,
що Банк не мав права повторно
звертатись до суду із вищезазначеним
позовом про їх виселення у цій справі,
оскільки вже є рішення апеляційного
суду Запорізької області від 31 травня
2011 року про відмову у задоволенні цих
вимог Банку, а також про відмову вимог
про звернення стягнення на вказаний
будинок, вирішенні іншої цивільної
справи, не ґрунтуються на законі.

Оскільки, Банк має право на звернення
до суду з позовом про виселення
відповідачів, якщо змінились правові
підстави.

Однак, в силу вимог ст. 303 ч. 3 ЦПК України
апеляційний суд не обмежений доводами
апеляційної скарги, якщо під час
розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

При вищевикладених обставинах, колегія
суддів апеляційного суду вбачає
неправильне застосування норм
матеріального права при вирішенні цієї
справи.

Відповідно до ст. 303 ч. 1 ЦПК під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах вимог, заявлених в
суді першої інстанції.

Так, ч. 2 ст. 40 Закону України «Про
іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК України не
можуть бути застосовані, як правові
підстави для виселення відповідачів за
позовом Банку у цій справі, оскільки
вони не поширюються на правовідносини,
які виникли між державним виконавцем
та боржником ОСОБА_2 при зверненні
стягнення на вказаний житловий будинок
при виконанні вищезазначеного рішення
суду про стягнення заборгованості на
користь Банку, як стягувача у
виконавчому провадженні.

Банк, як стягувач, у даному випадку може
користуватись лише правами,
передбаченими ст. 12 Закону України «Про
виконавче провадження», у тому числі
оскаржувати рішення, дії або
бездіяльність державного виконавця з
питань виконавчого провадження у
порядку, встановленому цим Законом.

Звернення стягнення на житловий
будинок при виконанні рішення суду про
стягнення заборгованості виключає
можливість звернення стягнення на
останній шляхом позасудового
врегулювання на підставі договору.

Відсутність звернення стягнення на
житловий будинок на підставі
прийнятого кредитором рішення шляхом
позасудового врегулювання на підставі
договору свідчить про відсутність
обов'язку відповідачів звільнити
зазначений будинок у добровільному
порядку та для виселення останніх за
рішенням суду саме за вищезазначеним
позовом Банку у цій справі на підставі
ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку»
та ч. 3 ст. 109 ЖК України.

Ст. 78 Закону України «Про виконавче
провадження» взагалі визначає порядок
виконання рішення про виселення
боржника та не може слугувати правовою
підставою для такого виселення за
рішенням суду.

Встановлено, що будь-яке рішення суду
про виселення відповідачів із
житлового будинку, що перебуває в
іпотеці у Банку, на час ухвалення
оскаржуємого рішення судом першої
інстанції відсутнє.

У разі відмови у цій справі у
задоволенні позовних вимог Банку про
виселення відповідачів із житлового
будинку, що перебуває в іпотеці,
відсутні підстави для зняття останніх
з реєстраційного обліку за вказаною
адресою у Мелітопольському міському
відділі УДМС в Запорізькій області.

За таких обставин, рішення суду першої
інстанції не відповідає вимогам ст.ст.
213-214 ЦПК України.

Тому, рішення Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 13 березня 2014 року у цій
справі слід скасувати та ухвалити нове,
яким у задоволенні позову Банку до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, треті особи:
відділ державної виконавчої служби
Мелітопольського міськрайонного
управління юстиції Запорізької
області, Мелітопольський міський
відділ Управління державної
міграційної служби України в
Запорізькій області про виселення
мешканців з житлового приміщення, що
перебуває в іпотеці, у цій справі
відмовити.

Разом з тим, відмова у задоволенні
вищезазначеного позову Банку у цій
справі не перешкоджає Банку у
подальшому звертатись до суду з
позовом про виселення відповідачів в
разі відпадіння підстав, які були
підставою для його відмови у цій
справі.

Також новий власник зазначеного
житлового будинку у подальшому не
позбавлений права вирішувати у
позасудовому чи судовому порядку
питання про виселення ОСОБА_2 та членів
його сім'ї.

Доводи Банку про те, що наявність
мешканців у будинку, на який
звертається стягнення, впливає на
вартість майна боржника, не
ґрунтуються на законі.

Оскільки, в силу ст. 58 ч. 1 Закону України
«Про виконавче провадження»
визначення вартості майна боржника
проводиться державним виконавцем за
ринковими цінами, що діють на день
визначення вартості майна. Для оцінки
за регульованими цінами, оцінки
нерухомого майна державний виконавець
залучає суб'єкта оціночної діяльності -
суб'єкта господарювання, який
проводить свою діяльність відповідно
до Закону України «Про оцінку майна,
майнових прав та професійну оціночну
діяльність» (2658-14).

Крім того, у разі задоволення
апеляційної скарги відповідачів у цій
справі, з Банку на користь відповідача -
апелянта ОСОБА_4 слід стягнути понесені
останнім судові витрати при зверненні
до апеляційного суду у вигляді
судового збору у розмірі 121,80 грн. (а.с.
155).

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 307, 309, 316 - 317 ЦПК України, колегія
суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Мелітопольського
міськрайонного суду Запорізької
області від 13 березня 2014 року у цій
справі скасувати.

Ухвалити нове рішення.

У задоволенні позову ПУБЛІЧНОГО
АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ
БАНК "ПРИВАТБАНК" до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4, треті особи: відділ державної
виконавчої служби Мелітопольського
міськрайонного управління юстиції
Запорізької області, Мелітопольський
міський відділ Управління державної
міграційної служби України в
Запорізькій області про виселення
мешканців з житлового приміщення, що
перебуває в іпотеці, відмовити.

Стягнути з ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО
ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК
"ПРИВАТБАНК" () на
користь ОСОБА_4 (РНОКПП НОМЕР_3) понесені
судові витрати при зверненні до
апеляційного суду у вигляді судового
збору у розмірі 121,80 грн. (сто двадцять
одна гривня вісімдесят копійок).

Судове рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий суддяСуддяСуддяСавченко
О.В.Стрелець Л.Г.Гончар М.С.