Справа № 307/4047/13-ц
Провадження № 2/307/181/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2014 року
м. Тячів

Тячівський районний суд
Закарпатської області в особі
головуючого судді Бобрушко В.І., при
секретарі Баник А.А., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі
суду м. Тячів цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Український прогресивний альянс» про
визнання договору недійсним та
стягнення шкоди,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Український
прогресивний альянс» про визнання
договору недійсним та стягнення шкоди.
В позовній заяві зазначила, що 24 квітня
2012 року між нею та ТОВ «Український
прогресивний альянс» було укладено
договір №011195, оскільки їй знадобилися
грошові кошти в розмірі 50 000 гривень для
власних потреб. Для отримання такої
суми в банківській установі необхідно
було надати заставу, довідку про
доходи, та багато інших документів, що
не відповідало її можливостям. У
засобах масової інформації вона
знайшла рекламне оголошення ТОВ
«Український прогресивний альянс» в
якому йшлося про швидке отримання
грошей, під низький відсоток з
мінімальним пакетом документів.
Попередньо зателефонувавши, вона
завітала до офісу відповідача в м.
Ужгород, де консультант Бащук Аліна
Ярославівна пояснила, що компанія може
надати їй кредит у розмірі 50 000 гривень
на строк 10 років зі щомісячною сплатою
1/120 частини від 50 000, тобто позика
ділиться на 120 рівних частин.
Обов'язковою умовою для отримання
грошей була оплата першого внеску в
розмірі 1750 гривень. Дані умови її
повністю влаштовували, і вона відразу
зробила цей платіж згідно наданих їй
реквізитів. Грошові кошти їй пообіцяли
перерахувати на банківський рахунок
через два тижні, але в обумовлений
термін гроші на її рахунок не
поступили. При зверненні до офісу
відповідача в м. Ужгород їй сказали
надалі чекати перерахунку. Конкретної
причини виникнення такої ситуації
консультант Бащук А.Я. назвати не
змогла та пояснення давати їй
відмовилася. Лише сказала, що
працівники регіональних відділень
відповідальності за своєчасну видачу
грошових коштів не несуть, а лише
надають консультації, загальну
інформацію та оформлюють угоди у
чіткій відповідності до вказівок їх
керівництва, у разі виникнення
будь-яких запитань після укладення
договору, треба телефонувати до
головного офісу у м. Харків, так як це є
основний консультаційний пункт, де
вирішуються всі питання з клієнтами,
які уклали угоди і хочуть отримати
позику. Свої обов'язки вона виконала і
відповідальності за дії своїх
роботодавців вона не несе. Також
консультант наголосила, що підписаний
нею договір передбачає те, що вона
повинна сплачувати щомісячні платежі в
розмірі 616 гривень 67 копійок з 1 по 15
число поточного місяця незалежно від
того, коли їй видадуть позику та ще раз
наголосила про необхідність
виконувати вказівки головного офісу, а
її по таким питанням не турбувати.
Наприкінці розмови вона чітко вказала
на те, що треба було уважно читати
договір, який вона підписувала, та
порадила сплачувати відразу по
декілька платежів, запевнивши, що таким
чином вона гарантовано отримає гроші в
найближчі терміни. Таким чином, вона
почала сплачувати щомісячні внески.
Коли вона знову прийшла до
консультанта компанії з чіткою вимогою
або видати їй позику, або повернути
гроші, вона відповіла, що згідно
договору, позику отримає той клієнт
фірми, який здійснить найбільшу
кількість щомісячних платежів. Таким
чином, у зв'язку з даною ситуацією,
гроші в поточному місяці вона не
отримала. Розривати договір вона її
відмовляла, переконуючи в невигідності
такої дії та натякнувши, що, в такому
випадку, сплачені нею внески не
повернуть, а позики вона не отримає. В
головному відділенні, в черговий раз,
їй пояснили, якщо вона не буде
продовжувати здійснювати оплату, її
справу передадуть до суду. На її вимогу
видати грошову позику працівником
головного офісу було чітко сказано, що
по цим питанням більше не звертатися,
сплачувати як можна більше платежів і
чекати від них повідомлення про дату
отримання нею грошей. На її
волевиявлення при укладанні цього
договору вплинули два чинники - це
реклама і консультація. Зазначила, що
реклама говорить конкретну інформацію,
і будь-який споживач - потенційний
клієнт, який бажає взяти грошовий
кредит, побачить в ній не
адміністрування покупок із якимись
грошовими фондами та групами
учасників, а інформацію щодо видачі
доступних кредитів під низький
відсоток та на дуже вигідних умовах,
без довідок про доходи, застав та
поруки. Згідно чинного законодавства
така реклама є забороненою. Вона
вводить в оману споживачів реклами і
завдала шкоди не лише їй, а й кільком
тисячам жителів всієї України
внаслідок своєї неточності,
недостовірності. двозначності,
замовчування, неправдивої інформації.
У ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про рекламу» визначено
основні принципи реклами - законність,
точність, достовірність, використання
форм-та засобів, які не завдають
споживачеві реклами шкоди. Стаття 1 ЗУ
«Про рекламу» дає визначення
недобросовісної реклами - реклама, яка
вводить або може ввести в оману
споживачів реклами, завдати шкоди
особам, державі чи суспільству
внаслідок неточності, недостовірності,
двозначності, перебільшення,
замовчування, порушення вимог щодо
часу, місця і способу розповсюдження.
Введення в оману споживачів реклами
являє собою розповсюдження реклами, що
за своїм змістом не відповідає
дійсності, містить неправдиву
інформацію про рекламований об'єкт чи
іншу неправдиву інформацію. Частина 1
статті 6 ЗУ «Про захист прав
споживачів» передбачає право
споживача на належну якість продукції:
продавець (виробник, виконавець)
зобов'язаний передати споживачеві
продукцію належної якості, а також
надати інформацію про цю продукцію.
Відповідно до ч. 1 ст.15 Закону України
«Про захист прав споживачів» споживач
має право на одержання необхідної,
доступної, достовірної та своєчасної
інформації про продукцію, що
забезпечує можливість її свідомого і
компетентного вибору. Інформація
повинна бути надана споживачеві до
придбання ним товару чи замовлення
роботи (послуги). Інформація про
продукцію не вважається рекламою.
Навіть ч. 8 ст.15 даного Закону
передбачає, що збитки, завдані
споживачеві недобросовісною рекламою,
підлягають відшкодуванню винною
особою у повному обсязі. Також, в ст.21, ч.
1 п. 5 ЗУ «Про захист прав споживачів»
вказано, що права споживача вважаються
в будь-якому разі порушеними, якщо
будь-яким чином (крім випадків,
передбачених законом) обмежується
право споживача на одержання
необхідної, доступної, достовірної та
своєчасної інформації про відповідну
продукцію. Частина 1 ст. 15-1 ЗУ «Про
захист від недобросовісної
конкуренції» визначає, що поширенням
інформації, що вводить в оману, є
повідомлення суб'єктом господарювання,
безпосередньо або через іншу особу,
одній, кільком особам або
невизначеному колу осіб, у тому числі в
рекламі, неповних, неточних,
неправдивих відомостей, зокрема
внаслідок обраного способу їх
викладення, замовчування окремих
фактів чи нечіткості формулювань, що
вплинули або можуть вплинути на наміри
цих осіб щодо придбання (замовлення) чи
реалізації (продажу, поставки,
виконання, надання) товарів, робіт,
послуг цього суб'єкта господарювання.
Частиною 2 статті 15-1 ЗУ «Про захист від
недобросовісної конкуренції»
передбачено, що інформацією, що вводить
в оману, є, зокрема, відомості, які:
містять неповні, неточні або
неправдиві дані про походження товару,
виробника, продавця, спосіб
виготовлення, джерела та спосіб
придбання, реалізації, кількість,
споживчі властивості, якість,
комплектність, придатність до
застосування, стандарти,
характеристики, особливості
реалізації товарів, робіт, послуг, ціну
і знижки на них, а також про істотні
умови договору; містять неповні,
неточні або неправдиві дані про
фінансовий стан чи господарську
діяльність суб'єкта господарювання;
приписують повноваження та права, яких
не мають, або відносини, в яких не
перебувають. Реклама відповідача є
недобросовісною, порушує своїм змістом
та формою чинне законодавство України,
вводить в оману та завдає шкоду
споживачу внаслідок неточності,
недостовірності її змісту,
двозначності висловлювань і тверджень,
що подаються, перебільшення переваг
рекламованого об'єкта, а також
замовчування його недоліків. Всі
критерії недобросовісності реклами
полягають у прямому чи прихованому
обмані, що однозначно є порушенням
загальнолюдських моральних норм, так
само як і норм права. На консультації з
Бащук А.Я. було узгоджено, що вона,
оплативши перший внесок в розмірі 1750
гривень і підписавши договір, на
протязі двох тижнів отримає грошову
суму 50000 гривень. На її запитання до
працівника відповідача щодо
призначення першого внеску, була дана
наступна відповідь - дана сума є
показником її платоспроможності, цей
перший внесок є захистом від інфляції,
і буде використаний в разі виникнення
тимчасових проблем з
платоспроможності, або непереборних
обставин, які можуть трапитись під час
виконання договору. До оплати першого
внеску їй не давали читати повний текст
договору, показуючи зовсім інші папери,
графіки платежів, додаток №1. Було
вказано, що це основний договір. Навіть
при підписанні великої кількості
паперів консультант Бащук А.Я. або
показувала обрані нею пункти, або
перебиваючи вивчення документів,
постійно відволікала її увагу,
мотивуючи відсутністю часу і великою
кількістю бажаючих отримати подібні
послуги, попросила набратися терпіння
та чекати бажаної суми, адже видача вже
не за горами. Та вже згодом, в котрий раз
перечитавши умови підписаного нею
договору, вона зрозуміла, що гроші в
сумі 1750 гривень, які вона оплатила на
рахунок відповідача, насправді не
перший внесок, а платіж, що покриває
витрати компанії з включення її до
програми «Б.А.Н.К. ЕRSТЕ». Ніяких витрат
відповідачем з нею узгоджено не було, і
ніяких послуг вона не отримувала. Вона
навіть теоретично не може уявити, що
своїми грошима забезпечить існування
компанії, яка вже ввела в оману тисячі
людей, і її метою було отримання
конкретної грошової суми в обумовлений
термін, про що знала працівник
відповідача ТОВ «Український
прогресивний альянс» Бащук А.Я. і,
користуючись цією обставиною, вона
ввела її в оману неправдивою
консультацією, переконавши її сплатити
1750 грн. на рахунок відповідача, та
надала їй на підпис документи, які не
мають відношення до кредиту або позики,
що визначені законодавством України.
Умови договору та програми «Б.А.Н.К.
ЕRSТЕ» є несправедливими та такими, що
порушують чинне законодавство України.
Всупереч конституційному принципу
рівності (ст. 21. 22 Конституції України)
для вчинення переважної більшості дій
учасником програми встановлено строк у
5 днів (п.5.2 (а) Програми «Б.А.Н.К. ЕRSТЕ»), а
для підприємства виконання окремих
процедурних актів Програми
розтягується у часі від 10 - 15 днів до 30
днів (п.5.1 Програми «Б.А.Н.К. ЕК8ТЕ»). що є
очевидним і протиправним відходженням
від принципу рівності сторін у
цивільних правовідносинах. Також, має
місце неспівмірний обсяг прав і
обов'язків сторін, відповідно до якого
тільки підприємство має право
самостійно визначати, кого з учасників
допускати до участі в Програмі тощо. Це
суперечить ч.3 ст. 509 ЦК, яка закріплює,
що зобов'язання має ґрунтуватися на
засадах добросовісності, розумності та
справедливості (п. 3.4., 4.2, 4.5. 4.10. 4.11. 4.12
Програми «Б.А.Н.К. ЕRSТЕ»). Окремі терміни
конкретизовані на початку Програми
діяльності «Б.А.Н.К. ЕRSТЕ», про те їх
вживання у тексті Правил часто
відрізняється від загальновживаних
понять у чинному законодавстві
України. Це ускладнює використання
ст.213, ст. 637 ЦК для встановлення
справжнього змісту вищевказаних
документів, адже неможливо
використати, загальноприйняте у
відповідній сфері відносин значення
термінів. Досить поширеною є явна
підміна основних понять та категорій
чинного законодавства, в результаті
чого юридично не пов'язані між собою
відповідними правовими наслідками
терміни в тексті договорів виявляються
штучно, «перемішаними», що повністю
нівелює їх, зміст та виключає
можливість правомірної реалізації на
практиці. При цьому текстуальне
закріплення окремих положень Правил
настільки непослідовне та заплутане,
що не дозволяє сприймати ні логічний
зміст, ні юридичну термінологію, ні
навіть загальновживані побутові
поняття. Окрім цього, досить часто
закріплені загальні фрази
неконкретизованого змісту, які
дозволяють підприємству довільно і у
власних інтересах впливати на певні
правовідносини. Сутність програми в
тексті договорів визначена абсолютно
не конкретно, надзвичайно заплутано та
суперечливо настільки, що навіть після
їх не одноразового перечитування
складається досить віддалене уявлення
про справжній зміст регламентованого
правочину, про послідовність, про
призначення та наслідки вчинюваних
дій. Відповідач, розміщуючи в
друкованих засобах масової інформації
рекламу, спонукає клієнта звертатися
за дешевою позикою. Так. з одного боку
даного договору вбачається, що згідно з
Програмою, предметом договору є
надання за рахунок грошей відповідача
безвідсоткової позики з розстроченням
платежів (п. 1.1 Договору). Однак, з інших
умов договору випливає, що відповідач
формує групу Учасників за рахунок
сплати щомісячних загальних внесків,
сплачених клієнтом програми, тобто за
кошти членів самої програми. Крім того,
з даної групи формується Фонд
учасників, який призначений для
надання безвідсоткової позики для
учасників програми, шляхом надання
Рішення про призначення учаснику
Програми безвідсоткової позики. При
цьому, Рішення про призначення
безвідсоткової позики надається не
всім учасникам Програми, а лише тим, які
мають найбільшу кількість проплат
(платежів), (ст. 4 Правил, визначення
«Захід з розподілу Фонду Учасників»,
«Безвідсоткова позика», «Рішення про
надання безвідсоткової позики», «Фонд
Учасників», «Платіж до Фонду
Учасників»). Отже, розподіл фонду групи
проходить по пірамідальній схемі, що
порушує вимоги п. 7 ст. 19 Закону України
«Про захист прав споживачів», коли один
учасник програми за свої власні кошти
без інвестування коштів Відповідача,
оплачує товар іншим учасникам
програми. При цьому, надання визнання
права на одержання товару учасником
програми у приватну власність є
компенсацією за рахунок коштів інших
учасників Програми (ст. 10. 12 Правій).
Зазначила, що відповідно до п. 2 ч. 1, п. 7
ч. 3. ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист
прав споживачів» забороняється
нечесна підприємницька практика, яка
включає будь-яку діяльність, що вводить
споживача в оману або є агресивною, а
також забороняється, як таке, що
вводить в оману утворення,
експлуатація або сприяння розвитку
пірамідальних схем, коли споживач
сплачує за можливість одержання
компенсації, яка надається за рахунок
залучення інших споживачі до такої
схеми, а не за рахунок продажу або
споживання продукції. Законодавством
України, зокрема ЗУ «Про захист прав
споживачів» поняття «послуга»
визначена як діяльність виконавця з
надання (передачі) споживачеві певного,
визначеного договором, матеріального
чи нематеріального блага. Це
здійснюється за індивідуальним
замовленням споживача для задоволення
його особистих потреб. Згідно ч.3 ст.203
ЦК. волевиявленню учасника правочину
має бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Стаття.3 п.6 ЦК України
передбачає загальні принципи
цивільного законодавства. До них
відносяться справедливість,
добросовісність та розумність. Також,
ст. 7 ЦК України визначає, що цивільні
відносини можуть регулюватися звичаєм,
зокрема, звичаєм ділового обороту.
Звичаєм є правило поведінки, яке не
встановлене актами цивільного
законодавства, але є усталеними у
певній сфері цивільних відносин.
Стаття 13 ЦК України визначає, що свої
цивільні права особа здійснює у межах,
наданих їй договором або актами
чинного законодавства. У загальному
вигляді вимога до здійснення
суб'єктивних прав виражена у ст. 68
Конституції України, яка передбачає, що
кожний зобов'язаний неухильно
дотримуватись Конституції України, не
посягати на права і свободи, честь і
гідність інших людей. Частина 3 ст. 13 ЦК
України передбачає, що не допускаються
дії особи, що вчинюються з наміром
завдати шкоди іншій особі, а також
зловживання правом в інших формах.
Зазначені два види зловживання правом:
1) зловживання правом шляхом навмисного
завдання шкоди іншій особі; 2)
зловживання правом пов'язане з
використанням недозволених форм його
реалізації, але у рамках загального
дозволеного типу поведінки щодо даного
права. Відповідно до ст. 1 Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг», фінансова послуга -
це операції з фінансовими активами, що
здійснюються в інтересах третіх осіб
за власний рахунок чи за рахунок цих
осіб, а у випадках, передбачених
законодавством, - і за рахунок
залучених від інших осіб фінансових
активів, з метою отримання прибутку або
збереження реальної вартості
фінансових активів. Відповідно до ст. 4
ЗУ «Про фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»,
фінансовими вважаються такі послуги,
як зокрема адміністрування фінансових
активів для придбання товарів у групах.
Таким чином, відповідач здійснює
операції з «адміністрування придбання
у групах», і така діяльність має ознаки
фінансової послуги, пов'язаної з прямим
залученням фінансових активів від
фізичних осіб, тому в даному випадку
має місце саме надання фінансових
послуг в понятті, визначеному
вищезазначеним законом. Відповідно до
ст. 34 ЗУ «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг», діяльність з
надання будь-яких фінансових послуг, що
передбачають пряме або опосередковане
залучення фінансових активів від
фізичних осіб, може здійснюватися лише
фінансовими установами після
отримання відповідної ліцензії. З
огляду на вищевикладене, дана угода
була укладена під впливом обману і
нечесної підприємницької практики.
Вона прямо суперечить вимогам низки
законів, Конституції України та
міжнародним документам. Відповідно до
ч. 5 ст. 19 Закону України «Про захист
прав споживачів» правочини, здійснені
з використанням нечесної
підприємницької практики, є
недійсними. Абзацом 2. ч. 1 ст. 230 ЦК
встановлено, що обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину або якщо вона замовчує їх
існування. Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК
України недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. Як роз'яснено у п.
7 постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 6 листопада
2009 року №9 правочин може бути визнаний
недійсним лише з підстав, визначених
законом, та із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом. У
разі, якщо під час розгляду спору про
визнання правочину недійсним як
оспорюваного та застосування
наслідків його недійсності буде
встановлена наявність підстав,
передбачених законодавством, вважати
такий правочин нікчемним, суд вказуючи
на нікчемність такого правочину
одночасно застосовує наслідки
недійсності нікчемного правочину.
Відповідно до ч.ч. 1, 2. З ст. 216 ЦК України
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину, кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні
все, що вона одержала на виконання
нього правочину. Довіряючи
професіоналізму і спеціалізації
консультантів, під час укладання угоди
вона повністю покладалась на
роз'яснення працівника відповідача, як
фахівця з даного виду правовідносин,
який не роз'яснив усіх положень угоди,
не повідомив її щодо обставин настання
права отримання товару, порядку
надання кредиту та інших обставин, що
випливають з умов договору, чим сприяв
неправильному сприйняттю нею угоди
№011195 від 24.04.2012 року, укладеної з ТОВ
«Український прогресивний альянс».
Якби їй було роз'яснено усі умови і
наслідки здійснення даного правочину,
вона б ні в якому разі не погодилася на
підписання подібної угоди та оплату
грошей відповідачу.

Просить суд визнати недійсним
укладений між нею та ТОВ «Український
прогресианий альянс» договір №011195 від
24 квітня 2012 року та стягнути з ТОВ
«Український прогресивний альянс» на
її користь 7383 гривні 35 копійок.

В судовому засіданні позивачка
позов підтримала, посилаючись на
викладені в письмовій позовній заяві
обставини та просять його
задовольнити.

Представник відповідача ТОВ
«Український прогресивний альянс» в
судове засідання не з'явився, хоч про
час та місце розгляду справи був
належним чином повідомлений повторно,
а тому суд в порядку ст. 169 ЦПК України,
розглянув справу у його відсутності на
підставі наявних в справі доказів.

Дослідивши всі обставини справи,
суд дійшов наступного висновку.

В судовому засіданні встановлено,
що 24 квітня 2012 року між позивачкою
ОСОБА_1 та відповідачем ТОВ
«Український прогресианий альянс»
було укладено договір №011195, відповідно
до якого відповідач за згодою
позивачки зобов'язується вчиняти від
імені позивачки дії, спрямовані на
надання безвідсоткової позики у
розмірі 50 000 гривень на умовах програми
«Б.А.Н.К. ERSTE», зокрема надати послуги по
організації та розподілу фонду
учасників, здійснення надання
безвідсоткової позики на користь
позивачки, як учасника, за рахунок
фонду учасників - суми платежів,
сплачених учасниками, що витрачаються
на їх користь і знаходяться на рахунку
товариства, надавати інші послуги і
здійснювати інші правочини, погоджені
сторонами.

У відповідності до пунктів 1 та 2 ст. 2
вказаного договору та додатків до
нього позивачка ОСОБА_1 зобов»язалася
одноразово сплатити гарантійний
платіж у день підписання сторонами
договору та своєчасно, не пізніше 15
числа кожного місяця, сплачувати
загальний платіж, який включає в себе
платіж до фонду учасників, за рахунок
якого Товариство надає відповідні суми
у безвідсоткову позику та платіж за
юридичний супровід за програмою
«Б.А.Н.К. ERSTE».

Згідно додатку №1 до договору №011195 від
24 квітня 2012 року сторони погодили суму
позики в розмірі 50 000 гривень,
гарантійний платіж в сумі 1750 гривень,
щомісячний загальний платіж в сумі 616,67
гривень.

Згідно квитанції ПриватБанку №11330.240.1
від 24 квітня 2012 року позивачка ОСОБА_1
оплатила відповідачу ТОВ «Український
прогресианий альянс» гарантійний
платіж в сумі 1750 гривень.

В подальшому позивачкою ОСОБА_1
відповідно до наданих нею до позовної
заяви квитанцій здійснювалися грошові
платежі відповідачу ТОВ «Український
прогресивний альянс» відповідно до
умов договору.

Статтею 215 ЦК України передбачено, що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною вимог, які
встановлені частинами першою-третьою,
п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

За правилами статті 203 ЦК України
необхідними умовами чинності
правочину є вільне та таке, що
відповідає внутрішній волі,
волевиявлення учасника правочину,
спрямованість правочину, на реальне
настання правових наслідків,
обумовлених договором.

За змістом ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна
із сторін правочину навмисно ввела
другу сторону в оману щодо обставин,
які мають істотне значення (частина
перша статті 229 цього Кодексу), такий
правочин визнається судом недійсним.
Обман має місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

В ст.4 укладеного між сторонами
договору №011195 від 24 квітня 2012 року
зазначено, що позивачка ОСОБА_1 як
учасник отримала усі пояснення від
представника товариства, уважно
прочитала та зрозуміла усі визначення,
умови та зміст цього договору, додатків
до нього, що засвідчує своїм підписом.

В п.15.2 Додатку 2 до укладеного
договору№011195 від 24 квітня 2012 року, який
є відповідно до п.15.1 є невід»ємною
частиною вказаного договору,
зазначено, що ОСОБА_1 як учасник
підтверджує, що викладені в ньому умови
відповідають її волевиявленню і
породжують настання бажаних наслідків,
які відповідають її дійсним інтересам.

А тому доводи позивачки ОСОБА_1, що їй не
було роз'яснено усіх положень договору,
не повідомлено щодо обставин настання
права отримання товару, порядку
надання кредиту та інших обставин, що
випливають з умов договору, суд вважає
безпідставними.

Згідно ч.5 ст. 18 Закону України «Про
захист прав споживачів» якщо положення
договору визнано несправедливим,
включаючи ціну договору, таке
положення може бути змінено або
визнано недійсним.

Визначення поняття «несправедливі
умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18
цього Закону - умови договору є
несправедливими, якщо всупереч
принципу добросовісності його
наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України
"Про захист прав споживачів", можна
дійти висновку, що для кваліфікації
умов договору несправедливими
необхідна наявність одночасно таких
ознак: по-перше, умови договору
порушують принцип добросовісності (п. 6
ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге,
умови договору призводять до істотного
дисбалансу договірних прав та
обов'язків сторін; по-третє, умови
договору завдають шкоди споживачеві.

Відповідно до положень, закріплених у
ч.1, п.7 ч.3, ч.6 ст.19 Закону України «Про
захист прав споживачів» забороняється
здійснення нечесної підприємницької
практики. Нечесна підприємницька
практика включає в себе будь-яку
діяльність (дії або бездіяльність), що
вводить споживача в оману або є
агресивною. Забороняються як такі, що
вводять в оману, утворення,
експлуатація або сприяння розвитку
пірамідальних схем, коли споживач
сплачує за можливість одержання
компенсації, яка надається за рахунок
залучення інших споживачів до такої
схеми, а не за рахунок продажу або
споживання продукції. Правочини,
здійснені з використанням нечесної
підприємницької практики, є
недійсними.

Таким чином, Законом України "Про
захист прав споживачів" закріплена
можливість визнання недійсними
правочинів, здійснених із
використанням нечесної
підприємницької діяльності, яка
полягає, зокрема, у введенні в оману
споживачів шляхом залучення їхніх
коштів з метою реалізації діяльності
пірамідальної схеми.

При цьому в зазначеному Законі
нормативне визначення поняття
"пірамідальної схеми" не надано, однак
визначені ознаки, які відносять
діяльність суб'єкта підприємництва до
"пірамідальної схеми".

Аналіз п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про
захист прав споживачів» дає підстави
для висновку, що поняття «пірамідальна
схема» у розумінні цієї норми має такі
обов'язкові ознаки: а) здійснення
сплати за можливість одержання
учасником компенсації; б) компенсація
надається за рахунок залучення
учасником інших споживачів схеми; в)
відсутність продажу або споживання
товару.

Таким чином, для кваліфікації
"пірамідальної схеми" необхідна
наявність усіх зазначених ознак.

Відсутність вищевказаних ознак
виключає можливість визнання схеми як
"пірамідальної", тобто такої, що порушує
норми чинного законодавства України.
Так, пірамідальній схемі властива
сплата за можливість одержання окремим
учасником компенсації, яка повинна
надаватися за рахунок залучення цим
учасником схеми інших споживачів.

Згідно ч. 5 ст. 1 Закону України «Про
фінансові послуги та регулювання
ринків фінансових послуг» під поняттям
«фінансова послуга» розуміється
операція з фінансовими активами, що
здійснюється в інтересах третіх осіб
за власний рахунок чи за рахунок цих
осіб, а у випадках, передбачених
законодавством, - і за рахунок
залучених від інших осіб фінансових
активів, з метою отримання прибутку або
збереження реальної вартості
фінансових активів.

Підстави для визнання договору
недійсним за умови встановлення
несправедивих умов договору викладені
у постанові Верховного Суду України
від 11 вересня 2013 року в справі №6-40 цс 13.

За таких обставин, оскільки позивачкою
в судовому засіданні не доведено, що
своїми діями ТОВ «Український
прогресивний альянс» в особі його
представників намагався ввести
позивачку ОСОБА_1 в оману, не доведено
факту обману щодо мотивів правочину, а
наявні у справі докази свідчать про
обізнаність позивачки щодо суті та
змісту договору, діяльність
відповідача не є нечесною, суд
приходить до висновку про відсутність
підстав для задоволення позову ОСОБА_1
до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Український
прогресивний альянс» про визнання
договору недійсним та стягнення шкоди,
а тому в задоволенні позову слід
відмовити в повному обсязі.

Судові витрати в частині сплати
судового збору слід віднести за
рахунок держави.

Керуючись ст.ст. 4, 10, 11, 60, 169, 209, 213-215
ЦПК України, ст.ст.203, 215, 230, ЦК України,
суд,

Р І Ш
И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Український
прогресивний альянс» про визнання
договору недійсним та стягнення шкоди,
- відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Закарпатської
області через Тячівський районний суд
протягом 10 днів з дня його
проголошення, а особами, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, -
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Головуючий
В.І.Бобрушко