Справа № 462/1152/13
Головуючий у 1 інстанції: Гедз
Провадження № 22-ц/783/255/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

Головуючого судді -
Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М.,
Шумської Н.Л.

при секретарі:
Бадівській О.О.

за участю:ОСОБА_2,
представника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Залізничного районного суду
м. Львова від 31 липня 2013 року у справі за
позовом Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Львівська залізниця» до ОСОБА_2 про
усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою шляхом знесення
споруди ,-

ВСТАНОВИЛА:

ДТГО «Львівська залізниця» звернулося
до суду з позовом, в якому просить
усунути перешкоди у користуванні
земельною ділянкою по АДРЕСА_1 шляхом
знесення споруди. В обгрунтування
своїх вимог покликається на те, що ДТГО
«Львівська залізниця» в особі
відокремленого підрозділу
«Моторвагонне депо Львів» має право
постійного користування земельною
ділянкою по АДРЕСА_1 у відповідності до
державного акту на право постійного
користування землею від 26.12.1998 року.
Проте 13.04.2012 року комісією ДТГО
«Львівська залізниця» було виявлено
самовільне захоплення вказаної
земельної ділянки площею 0,25 га, шляхом
розміщення споруди, яку відповідач
використовує під житло та зберігання
особистих речей, ця споруда з
дерев'яними стінами вичерпала свій
термін експлуатації та непридатна для
проживання. Під час комісійної
перевірки 13.04.2012 року відповідач не
надав жодних документів, які б
підтверджували його право на
користування чи проживання на вказаною
земельною ділянкою, крім того створив
антисанітарні умови та пожежно
небезпечну ситуацію, яка загрожує
прилеглій території депо та безпеці
руху поїздів. Провести демонтаж
споруди неможливо, оскільки нею
користується для перебування та
проживання відповідач та інші особи, а
земельна ділянка необхідна для
виробничих потреб відокремленого
підрозділу «Моторвагонне депо Львів».

Рішенням Залізничного районного суду
м. Львова від 31 липня 2013 року позов
Державного територіально-галузевого
об'єднання «Львівська залізниця» до
ОСОБА_2 про усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою
задоволено. Усунуто Державному
територіально-галузевому об'єднанню
«Львівська залізниця» перешкоди у
користуванні земельною ділянкою по
АДРЕСА_1. Виселено ОСОБА_2 з самовільно
зайнятої ділянки площею 0,25 га, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1 та
споруди, яка розміщена ні цій земельній
ділянці. Вирішено питання судових
витрат.

Дане рішення оскаржив ОСОБА_2 подавши
апеляційну скаргу, у якій зазначає, що
судом першої інстанції при прийнятті
оскаржуваного рішення не було взято до
уваги його клопотання, хворобливий
стан, відсутність адвоката та
неспроможність відповідача себе
захищати. Окрім того, не врахована
відсутність власників будинків,
представників БУ-150.

Просить скасувати рішення
Залізничного районного суду м. Львова
від 31 липня 2013 року та стягнути судовий
збір з ДТГО «Львівська залізниця».

Заслухавши суддю-доповідача,
ОСОБА_2, представника ОСОБА_3,
перевіривши матеріали справи в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів вважає,
що апеляційну скаргу слід задовольнити
частково.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду
першої інстанції не відповідає
зазначеним вимогам.

Відповідно до частини першої статті 14
Конституції України земля є основним
національним багатством, що перебуває
під особливою охороною держави, яка
полягає в забезпеченні раціонального
використання земельних ресурсів,
збереженні й відтворенні родючості
грунтів, захисті їх від псування і
забруднення, реалізації громадянами,
юридичними особами та державою їхніх
прав власності та землекористування
відповідно до закону. Важлива роль у
захисті прав і законних інтересів
громадян, юридичних осіб та держави в
земельних і пов'язаних із ними майнових
правовідносинах належить судам.

Частиною 1 ст. 78. Земельного кодексу
України право власності на землю - це
право володіти, користуватися і
розпоряджатися земельними ділянками.

Згідно з правилами ч.ч. 1,3 ст. 125 ЗК
України право власності та постійного
користування на земельну ділянку
виникає після одержання її власником
або користувачем документа, що
посвідчує право власності чи
постійного користування земельною
ділянкою, та його державної реєстрації.

Згідно п.7 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 «Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» власник земельної
ділянки або землекористувач може
вимагати усунення будь-яких порушень
його права, навіть якщо ці порушення не
пов'язані з позбавленням права
володіння земельною ділянкою. Захист
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється згідно з
частиною третьою статті 152 ЗК шляхом:
визнання прав; відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, і запобігання вчиненню
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; визнання
угоди недійсною; визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів захисту (стаття 16 ЦК).

Районним судом встановлено, що
Львівській державній залізниці надано
у постійне користування 15,4013 гектарів
землі в межах згідно з планом
землекористування на підставі
Державного акта ІІ-ЛВ № 001079 від 02
грудня 1998 року.

Окрім того судом встановлено, що згідно
державного акту землю надано у
постійне користування для
обслуговування локомотивного депо
Львів на вул. Ген. Курмановича, 7а
відповідно до рішення виконавчого
комітету Львівської міської Ради
народних депутатів від 26 грудня 1997 року
№ 771 (а.с. 7-10).

Як встановлено матеріалами
справи із протоколу наради від 13.04.2012
року вбачається, що ОСОБА_2 самовільно
захопив споруду розташовану на землях
наданих в постійне користування ВП
«Моторвагонне депо», окрім того
нарадою постановлено звернутись в
прокуратуру з метою правомірності
проживання у само захопленій споруді
(а.с. 5-6)

Окрім того районним судом
встановлено, що на території депо на
площі приблизно 0, 25 га проживає
невідома особа та незаконно
користується земельною ділянкою, що
перебуває на праві: постійного
користування моторвагонного депо
Львів (а.с. 11).

З копії рапорту заступника начальника
ЛВ на ст. Львів вбачається, що
перевіркою встановлено, що гр. ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1 прописаний за адресою:
АДРЕСА_2.

Задовольняючи позовні вимоги ДТГО
«Львівська залізниця» суд першої
інстанції прийшов до невірного
висновку про виселення ОСОБА_2 з
самовільно зайнятої ділянки площею 0,25
га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1
та споруди, яка розміщена ні цій
земельній ділянці.

Колегія суддів не погоджується із
зазначеним висновком районного суд.

Районним судом не враховано, що
Земельним кодексом України не
передбачено виселення з самовільно
зайнятої ділянки, однак ст..212 ЗК
України передбачено, що самовільно
зайняті земельні ділянки підлягають
поверненню власникам землі або
землекористувачам без відшкодування
затрат, понесених за час незаконного
користування ними.

На підставі ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Обставини, визнані
сторонами, не підлягають доказуванню.

Виселення являє собою не що інше,
як примусове вилучення житлової площі
і розглядається як крайній захід, що
підлягає застосуванню тільки у
випадках і в порядку, що прямо
передбачені законом. Відповідно до
частини третьої статті 47 Конституції
України позбавити громадянина житла
можна лише на підставі закону за
рішенням суду. Відповідно до статті 109
Житлового кодексу УРСР (далі - Кодекс)
виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
установлених законом. Виселення
проводиться добровільно або в судовому
порядку. Допускається виселення в
адміністративному порядку з санкції
прокурора лише осіб, які самоправно
зайняли жиле приміщення або проживають
у будинках, що загрожують обвалом.
Висновок про технічний стан житлового
будинку залежно від відомчої
приналежності, складається спеціально
створеною виконавчим комітетом ради, у
віданні якої знаходиться житловий
будинок, комісією з числа відповідних
спеціалістів. Висновок комісії про
загрозу обвалом житлового будинку
затверджується виконавчим комітетом
ради незалежно від того, в чиїй
приналежності знаходиться будинок
одночасно з наданням для осіб, які
підлягають виселенню, іншого
благоустроєного житлового приміщення.

Інше благоустроєне жиле
приміщення залежно від належності
будинку надається виконавчим
комітетом місцевої ради чи державною,
кооперативною або іншою громадською
організацією, а в разі неможливості
надання жилого приміщення цією
організацією - виконавчим комітетом
місцевої ради.

Виселення з житлового будинку,
що підлягає переобладнанню у
нежитловий. Переведення придатних для
проживання житлових будинків і
житлових приміщень в будинках
державного і громадського житлового
фонду в нежитлові, як правило, не
допускається. У виняткових випадках
переведення жилих будинків і жилих
приміщень у нежилі може здійснюватися
за рішенням виконавчого комітету
обласної, міської ради (статті 7, 8
Кодексу).

З огляду на вище наведене
колегія суддів вважає, що районний суд
не повній мірі врахував вимоги закону
та не врахував ті обставини, що позивач
є лише користувачем вказаної земельної
ділянки а не приміщення в якому
проживає ОСОБА_2 та не навів підстав
виселення з нього, не встановив за
яких обставин вселився та займає
зазначене приміщення відповідач.

З огляду на вищенаведене,
оскільки суд першої інстанції неповно
з'ясував обставини, що мають значення
для справи, тому колегія суддів
приходить до висновку, щодо
необхідності скасування рішення
Залізничного районного суду м. Львова
від 16 cерпня 2013 року в частині
виселення ОСОБА_2 з самовільно зайнятої
ділянки площею 0,25 га, що розташована за
адресою: АДРЕСА_1 та споруди, яка
розміщена ні цій земельній ділянці та з
ухваленням нового - про відмову в
задоволенні зазначених позовних вимог.

Відповідно до ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального права. Норми
матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

На підставі викладеного та керуючись
ст..ст.209, 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, ст..ст.309, 314, 316,
317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного
суду м. Львова від 31 липня 2013 року в
частині виселення ОСОБА_2 з самовільно
зайнятої ділянки площею 0,25 га, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1 та
споруди, яка розміщена ні цій земельній
ділянці скасувати та ухвалити нове,
яким відмовити в цій частині позовних
вимог.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено шляхом подання касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішення законної сили.

Головуючий Струс Л.Б.

Судді Шандра М.М.

Шумська Н.Л.