Справа № 372/5449/13 Головуючий у І
інстанції Мора О.М.Провадження №
22-ц/780/2816/14 Доповідач у 2 інстанції
КашперськаКатегорія 20
РІШЕННЯ

Іменем України

06 травня 2014 року колегія суддів судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді Кашперської
Т.Ц.,

суддів Фінагєєва
В.О., Яворського М.А.,

за участю секретаря Бобка О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні Апеляційного
суду Київської області цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Обухівського районного суду
Київської області від 05 лютого 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
треті особи приватний нотаріус ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про визнання договору дарування
недійсним,

заслухавши доповідь судді, перевіривши
доводи апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а :

В листопаді 2013 року позивач ОСОБА_2
звернулася до суду із позовом про
визнання договору дарування недійсним.
Посилалася на те, що за договором
дарування, укладеним з ОСОБА_1, вона
набула права власності на будинок по
АДРЕСА_1, земельну ділянку під даним
будинком приватизувала ОСОБА_1 та
подарувала ОСОБА_4 Оскільки необхідно
було вирішити питання про
переоформлення земельної ділянки,
ОСОБА_1 запропонувала їй подарувати
будинок, а оформивши документи на
будинок та земельну ділянку, обіцяла
повернути це майно шляхом укладення
договорів дарування між нею та ОСОБА_4:
позивачу будинок та половину земельної
ділянки, а ОСОБА_4 - земельну ділянку для
ведення особистого селянського
господарства. Довіряючи ОСОБА_1, вона
погодилася та 10 лютого 2011 року
подарувала їй свій житловий будинок.
Проте 14 березня 2012 року дізналася від
ОСОБА_1, що та подарувала будинок та всю
земельну ділянку ОСОБА_4, а її залишила
без нерухомого майна, тепер її змушують
покинути будинок та погрожують
фізичною розправою. Просила визнати
недійсним договір дарування житлового
будинку від 10 лютого 2011 року, укладений
між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, засвідчений
приватним нотаріусом Обухівського
районного нотаріального округу
Київської області ОСОБА_3

Рішенням Обухівського районного суду
Київської області від 05 лютого 2014 року
позов ОСОБА_2 задоволено, визнано
недійсним договір дарування житлового
будинку АДРЕСА_1, укладений 10 лютого 2011
року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1,
зареєстрований в реєстрі під № 181
приватним нотаріусом Обухівського
районного нотаріального округу
Київської області ОСОБА_3

Відповідач ОСОБА_1 подала апеляційну
скаргу, в якій, посилаючись на неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, невідповідність висновків
суду обставинм справи, неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального права, просила
скасувати рішення Обухівського
районного суду Київської області від 05
лютого 2014 року та направити справу на
новий розгляд до суду першої інстанції
в іншому складі.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
до часткового задоволення з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Разом із тим рішення суду першої
інстанції даним вимогам закону не
відповідає.

Задовольняючи позов про визнання
договору дарування недійсним, суд
першої інстанції виходив із
доведеності обставин, на які
посилалася позивач, підтверджених
показами свідків, щодо введення її в
оману відповідачем при укладенні
договору дарування.

Проте, колегія суддів не може
погодитися з такими висновками суду,
оскільки такі висновки не ґрунтуються
на законі та спростовуються
матеріалами справи.

Із матеріалів справи колегія суддів
вбачає, що 24 квітня 2001 року ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 уклали договір дарування
будинку, за умовами якого ОСОБА_1
подарувала, а ОСОБА_2 прийняла в дар
житловий будинок в АДРЕСА_1, договір
посвідчено державним нотаріусом
Обухівської районної державної
нотаріальної контори Клименко О.П. 24
квітня 2001 року, Р№ 1655.

02 лютого 2011 року ОСОБА_2 уповноважила
ОСОБА_6 бути її представником перед
третіми особами з питань, пов'язаних з
зібранням всіх необхідних документів,
необхідних для укладення договору
дарування житлового будинку АДРЕСА_1 та
подарувати від її імені ОСОБА_1
належний їй вищевказаний житловий
будинок, про що видано довіреність ВРЕ
№ 107934, посвідчену приватним нотаріусом
Обухівського районного нотаріального
округу Київської області ОСОБА_3, Р№ 138.

10 лютого 2011 року між ОСОБА_2, від імені
якої діяв представник ОСОБА_6, та ОСОБА_1
укладено договір дарування житлового
будинку, за умовами якого ОСОБА_2
передала безоплатно у власність
(подарувала), а ОСОБА_1 прийняла у
власність (в дарунок) житловий будинок
АДРЕСА_1. Договір посвідчено приватним
нотаріусом Обухівського районного
нотаріального округу Київської
області ОСОБА_3, Р№ 181. Пунктами 7, 8
договору дарування представник
дарувальника стверджував, що дарування
здійснюється ним без будь-яких погроз,
примусу чи насильства; укладання
договору не є збігом тяжких обставин
для сторін та відповідає їх інтересам;
волевиявлення є вільним, усвідомленим
і відповідає їх внутрішній волі та
реальній домовленості. Пунктом 14
представник дарувальника та
обдаровувана, однаково розуміючи
значення, умови цього договору та його
правові наслідки для кожної із сторін,
підтвердили, що він не приховує інший
правочин і відповідає дійсним намірам
створити для себе юридичні наслідки,
передбачені цим договором.

Наведене підтверджується матеріалами
справи.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

За вимогами ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

Згідно з ЦК України особа, яка вважає,
що її речові права порушені, має право
звернутися до суду з позовом про
визнання відповідної угоди недійсною (
статті 215 - 235 ЦК України).

Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Предметом спору є визнання недійсним
договору дарування з підстав,
передбачених ст. 230 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна
із сторін правочину навмисно ввела
другу сторону в оману щодо обставин,
які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229
цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсними. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування.

Обман - це певні винні, навмисні дії
сторони, яка намагається запевнити
іншу сторону про такі наслідки
правочину, які насправді наступити не
можуть.

За змістом зазначеної норми закону
правочин може бути визнаний таким, що
вчинений під впливом обману, у випадку
навмисного цілеспрямованого введення
іншої сторни в оману стосовно фактів,
які впливають на укладення правочину.
Ознакою обману є умисел. Установлення у
недобросовісної сторони умислу ввести
в оману другу сторону, щоб спонукати її
до укладення правочину, є обов'язковою
умовою кваліфікації недійсності
правочину за ст. 230 ЦК України.

Згідно п. п. 19, 20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»,
відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин,
вчинений під впливом помилки, обману,
насильства, зловмисної домовленості
представника однієї сторони з другою
стороною або внаслідок впливу тяжкої
обставини, є оспорюваним. Правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину. На
відміну від помилки, ознакою обману є
умисел у діях однієї зі сторін
правочину. Наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину не
має істотного значення.

Суд першої інстанції зазначені вимоги
закону залишив поза увагою та прийшов
до помилкового висновку про визнання
оспорюваного правочину недійсним як
такого, що вчинений під впливом обману.

Висновки суду першої інстанції про те,
що відповідач ОСОБА_1 ввела в оману
позивача ОСОБА_2 відносно природи
правочину, прав та обов'язків сторін, не
ґрунтуються на наданих сторонами
доказах. Так, допитані в судовому
засіданні свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8
надали покази лише щодо мотивів
надання доручення на чоловіка ОСОБА_9, а
свідок ОСОБА_10 надавав пояснення щодо
обставин надання доручення зі слів
позивача; показання даних свідків не
свідчать про наявність у відповідача
як сторони правочину умислу ввести в
оману другу сторону, щоб спонукати її
до укладення правочину

Колегія суддів звертає увагу, що
довіреність від 02 лютого 2011 року, на
виконання якого було укладено
оспорюваний договір дарування від 11
лютого 2011 року, позивач не оспорювала.

Інших належних і допустимих доказів на
підтвердження того, що оспорюваний
договір укладено внаслідок обману,
суду позивачем не надано.

Таким чином, задовольняючи позовні
вимоги ОСОБА_2, суд першої інстанції в
порушення ст. ст. 213, 214 ЦПК України не
з'ясував всіх обставин справи та інших
фактичних даних, які мають значення для
вирішення справи.

З огляду на вимоги п. 20 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 06
листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
колегія суддів вважає, що позивач не
довела, а суд першої інстанції на
встановив того факту, що 10 лютого 2011
року під час укладення договору
дарування позивач перебувала під
впливом обману з боку відповідача та не
довела наявність умислу в діях
відповідача.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не
дав належної оцінки доводам сторін та
наданим сторонами доказам та прийшов
до помилкового висновку про
підставність та обґрунтованість
заявленого позову.

Відтак, колегія суддів вважає, що
позивачем не доведено обставин, на які
він посилався, обґрунтовуючи свої
вимоги про визнання недійсним договору
дарування, вчиненого під впливом
обману, а отже задоволенню вони не
підлягають.

З огляду на викладене колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції ухвалене за неповного
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, висновки суду не
відповідають обставинам справи та
зроблені із порушенням та неправильним
застосуванням судом норм
матеріального та процесуального права,
що відповідно до вимог ст. 309 ЦПК
України є підставами для його
скасування із ухваленням нового
рішення про відмову в задоволенні
позову.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Обухівського районного суду
Київської області від 05 лютого 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

Відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позову
до ОСОБА_1, треті особи приватний
нотаріус ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання
договору дарування недійсним.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення та бути оскаржене в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Кашперська Т.Ц.

Судді:
Фінагєєв В.О.

Яворський М.А.