Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(постановлено в заочному порядку)

03 березня 2014 року Ленінський
районний суд м. Дніпропетровська у
складі:

головуючого
судді Скрипник К.О.

при секретарі
Олексієнко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Дніпропетровської міської ради, третя
особа - Друга дніпропетровська
державна нотаріальна контора про
встановлення факту постійного
проживання разом зі спадкодавцем та
визнання права власності в порядку
спадкування за заповітом, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка 16 грудня 2013 року звернулася
до суду з вказаним позовом, в якому
зазначила, що її батькам ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право
власності на житло, виданного 22.07.1993
року Коксохімічним заводом ім.
Калініна м. Дніпропетровська, згідно з
розпорядженням № 068 від 22.07.1993 року
належала квартира АДРЕСА_1. ІНФОРМАЦІЯ_1
помер ОСОБА_3, після його смерті
відкрилася спадщина на ? частину
вказаної квартири. Вказану спадщину
прийняла мати позивача ОСОБА_2 та на її
ім`я 22.05.2001 року Другою
дніпропетровською державною
нотаріальною конторою видано
свідоцтво про право на спадщину за
законом. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 померла та
за життя склала заповіт, згідно якого
все своє майно заповіла позивачу.
Приблизно до початку листопада 2008 року
позивачка разом зі своїм чоловіком
переїхали на постійне місце проживання
до матері позивача, для того щоб
доглядати за нею, адже вона була жінкою
похилого віку. Крім того, мати почала
тяжко хворіти, загострилась її
гіпертонічна хвороба та в неї
виявилися серйозні проблеми з серцем.
Тому, вона потребувала сторонньої
допомоги, яку, крім позивача, їй надати
було нікому. З цього часу вони
розпочали проживати в спірній
квартирі, в якій згодом зареєструвався
чоловік позивачки, ОСОБА_4, а позивачка
так і залишилася зареєстрована в
квартирі свого колишнього чоловіка, з
яким вона розірвала шлюб 29.04.2002 року.
Після смерті матері виявилося, що вона
за життя не встигла зареєструвати
свідоцтво про право на спадщину за
законом після смерті батька та у
позивачки залишилася лише завірена
нотаріальна копія вказаного свідоцтва,
а оригінал мати втратила. Вказує, що
додатковий строк для подання заяви про
прийняття спадщини їй не потрібен, адже
вона постійно проживала разом зі своєю
матір`ю, а для отримання у нотаріуса
свідоцтва про право на спадщину
потрібно встановлення судом факту
постійного проживання разом зі
спадкодавцем на час відкриття
спадщини. Позивач просила встановити
факт її постійного проживання разом з
матір`ю ОСОБА_2 на день її смерті
ІНФОРМАЦІЯ_2; визнати за ОСОБА_1 право
власності на квартиру АДРЕСА_1, в
порядку спадкування за заповітом.

Позивач та її представник в
судовому засіданні позовні вимоги
підтримали і просили їх задовольнити. В
обґрунтування позовних вимог
посилалися на обставини, викладені у
позові.

Відповідач у судове засідання не
з'явився, про час і місце судового
засідання повідомлявся належним чином,
про причини неявки суду не повідомив.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення
при заочному розгляді справи, що
відповідає положенням статті 224 ЦПК
України.

Третя особа у судове засідання не
з'явилася, про день і час проведення
слухання справи повідомлялася
належним чином, письмово просили
слухати справу у відсутність їх
представника та прийняти рішення
згідно діючого законодавства.

Суд, вислухавши пояснення
позивача, її представника, свідків,
вивчивши матеріали справи, вважає, що
позов не підлягає задоволенню по
наступних підставах.

Матеріалами справи встановлено, що
квартира АДРЕСА_1 належала на праві
спільної сумісної власності ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право
власності від 22.07.1993 року, виданного
Коксохімічним заводом ім. Калініна,
згідно розпорядження № 068 від 22.07.1993
року (а.с.6,62)

Встановлено, що ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1
помер (а.с.7). Після його смерті
відкрилася спадщина на ?? частину
квартири АДРЕСА_1, яку у встановленому
законом порядку прийняла його дружина
ОСОБА_2 та на її ім`я 22 травня 2001 року
видане свідоцтво про право на спадщину
за законом (а.с.9,10).

Встановлено, що ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2
померла (а.с.8).

За життя, згідно заповіту від 03 грудня
2004 року, посвідченого приватним
нотаріусом Дніпропетровського
міського нотаріального округу ОСОБА_5
та зареєстрованого у реєстрі за № 9843,
ОСОБА_2 заповіла все своє майно, де б
воно не було та з чого б воно не
складалося, і взагалі, все те, що їй буде
належати на день смерті і на що вона за
законом матиме право ОСОБА_1 (а.с.11).

Відповідно до ст. 1223 ЦК України,
право на спадкування мають особи,
визначені у заповіті.

Встановлено, що позивачка у
встановлений законом шестимісячний
строк не звернулася до нотаріальної
контори з заявою про прийняття
спадщини та згідно матеріалів
спадкової справи № 923/2013, заведеної
Другою дніпропетровською державною
нотаріальною конторою, вбачається, що
після смерті ОСОБА_2, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_2, із заявою про прийняття
спадщини звернулася ОСОБА_1 28 листопада
2013 року (а.с.64-72).

Як пояснила в судовому засіданні
позивачка, додатковий строк для
подання заяви про прийняття спадщини
їй не потрібен, адже вона постійно
проживала разом зі своєю матір`ю, а для
отримання у нотаріуса свідоцтва про
право на спадщину потрібно
встановлення судом факту постійного
проживання разом зі спадкодавцем на
час відкриття спадщини.

Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України,
спадкоємець, який постійно проживав
разом із спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановлено ст. 1270 цього Кодексу, він не
заявив про відмову від неї.

Так, згідно постанови про відмову у
вчиненні нотаріальної дії від 28.11.2013
року вбачається, що у ОСОБА_1 відсутні
докази для фактичного прийняття
спадщини (спільна реєстрація), тобто
постійного проживання разом зі
спадкодавцем на час відкриття
спадщини. Крім того, відсутні оригінали
правовстановлюючих документів на
нерухоме майно (а.с.12).

Метою встановлення факту
постійного проживання разом з матір`ю
ОСОБА_2, на день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2, є
оформлення спадщини, що залишилася
після смерті ОСОБА_2

Разом з тим, доводи позивачки про
те, що вона з ОСОБА_2 постійно проживала
на день її смерті, є неспроможними за
нижченаведених підстав.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема, звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Тобто, при вирішенні спору про
встановлення факту постійного
проживання зі спадкодавцем мають
враховуватись усі вище перераховані
докази в сукупності. Причому, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень (
ст. 58, ч. 1 ст. 60 ЦПК України).

Позивачка в судовому засіданні
пояснила, що до початку листопада 2008
року вона разом зі своїм чоловіком
переїхали на постійне місце проживання
до її матері ОСОБА_2 для того, щоб
доглядати за нею. Мати позивача почала
тяжко хворіти, а тому, вона потребувала
сторонньої допомоги, яку, крім
позивача, їй надати було нікому. З цього
часу вони розпочали проживати в
спірній квартирі, в якій, згодом,
зареєструвався чоловік позивачки,
ОСОБА_4, а позивачка так і залишилася
зареєстрована в квартирі свого
колишнього чоловіка, з яким вона
розірвала шлюб 29.04.2002 року.

Так, згідно довідки № 7048 КЖЕП № 34
вбачається, що в квартирі АДРЕСА_1 до
моменту смерті була зареєстрована
ОСОБА_2 та зареєстрованано місце
проживання ОСОБА_4.

Проте, доказів в підтвердження
того, що ОСОБА_4 є чоловіком позивачки,
зокрема свідоцтво про шлюб, суду не
надано.

На підтвердження позовних вимог,
позивачка подала акт про проживання
без реєстрації, згідно якого
вбачається, що позивачка проживала без
реєстрації в квартирі АДРЕСА_1 разом зі
своєю матір`ю ОСОБА_2 до дня її смерті, а
саме до ІНФОРМАЦІЯ_2, та проживає до
теперішнього часу (а.с.81). Однак, до
вказаного акту суд ставиться критично,
оскільки складений був тільки 27.01.2014
року, тобто після відкриття спадщини.

Інших належних та допустимих
доказів, які б підтверджували позовні
вимоги суду не надано (переписка,
листування, звернення позивача до
лікарні за місцем проживання, сплата
комунальних послуг і т.і.)

В судовому засіданні були допитані
свідки з боку позивачки, однак з
наданих свідчень не можливо
встановити, що позивачка постійно
проживала разом з матір`ю ОСОБА_2 на
день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2.

Але, ж в силу ч. 4 ст. 60 ЦПК України,
встановлено, що доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Отже, в судовому засіданні
позивачем не доведено та судом не
встановлено, що позивачка постійно
проживала разом з матір`ю ОСОБА_2 на
день її смерті ІНФОРМАЦІЯ_2.

Відповідно до положень ст.60 ЦПК
України: кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу;
докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі;
доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення
у справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір; доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Тобто, аналізуючи здобуті по
справі докази, суд приходить до
висновку, що вимоги ОСОБА_1 про
встановлення факту постійного
проживання разом зі спадкодавцем є
недоведеними та такими, що не
підлягають задоволенню.

Як зазначено вище, ОСОБА_2
ІНФОРМАЦІЯ_2 померла. Після її смерті
відкрилась спадщина на квартиру
АДРЕСА_1.

За правилами ст. ст. 1216, 1217, 1218 ЦК
України спадкування є перехід прав та
обовязків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за заповітом
або за законом.

До складу спадщини входять усі права та
обов`язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до положень ст. 1268 ЦК
України спадкоємець за заповітом або
за законом має право прийняти спадщину
або не прийняти її.

При вирішенні спору про право на
спадкове майно, з урахуванням
зазначених положень закону, доведенню
у цих правовідносинах підлягають
обставини щодо: належності майна
спадкодавцю; права на спадкування за
заповітом чи за законом; факту
прийняття спадщини; кола спадкоємців,
які прийняли спадщину та розмір їх
часток у праві власності на спадкове
майно.

Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ №7
від 30.05.2008 року «про судову практику у
справах про спадкування» якщо постійне
проживання особи зі спадкодавцем на
час відкриття спадщини не підтверджено
відповідними документами, у зв'язку із
чим нотаріус відмовив особі в
оформленні спадщини, спадкоємець має
право звернутися в суд із заявою про
встановлення факту постійного
проживання зі спадкодавцем на час
відкриття спадщини.

Оскільки позивачка в суді не
довела обставин, на які посилалась, як
на обґрунтування позовних вимог, то у
суду не має підстав для застосування
позовних вимог в частині визнання за
нею право власності на квартиру
АДРЕСА_1, в порядку спадкування за
заповітом.

А тому, враховуюче вищевикладене,
суд вважає, що позовні вимоги є
незаконними, необгрунтованими та
такими, що не підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу
судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК
України, враховує, що позовні вимоги
оплачені позивачем, судом залишено без
задоволення, позивач не звільнений від
їх оплати, у зв'язку з чим поверненню не
підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 212-215, 256-259,
224-226 ЦПК України, ст.ст. 1217,1218, 1268 ЦК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
Дніпропетровської міської ради, третя
особа - Друга дніпропетровська
державна нотаріальна контора про
встановлення факту постійного
проживання разом зі спадкодавцем та
визнання права власності в порядку
спадкування за заповітом - відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Дніпропетровської області через
Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська шляхом подачі в
10-денний строк з дня його проголошення
апеляційної скарги.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача. Заяву про перегляд
заочного рішення може бути подано
протягом 10 днів з дня отримання його
копії.

Суддя
К.О. Скрипник