Справа № 344/2010/14-ц
Провадження № 2/344/2000/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Івано-Франківський міський суд
Івано-Франківської області в складі:

головуючого - судді Шамотайла О.В.,

секретаря Устинської Н.С.,

з участю представника відповідача
ОСОБА_1 - ОСОБА_2, представника
відповідача Івано-Франківського
обласного телебачення «Галичина» -
ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Івано-Франківську цивільну справу за
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_1,
Івано-Франківського обласного
телебачення «Галичина» про захист
честі, гідності, ділової репутації, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся в суду із вказаним
позовом до відповідачів. Свої вимоги
мотивував тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 в ефірі
Івано-Франківського обласного
телебачення «Галичина» в програмі
«Вісті» була розповсюджена неправдива
аудіовізуальна інформація, яка
паплюжить честь, гідність та шкодить
діловій репутації позивача, як
Народного депутата України. Ця
інформація також розміщена на сторінці
офіційного сайту ОТБ «Галичина»
http://galtv.if.ua/news/view/2014/01/24/4429/. Такою
інформацією позивач вважає наступне.
На початку програми ведучою було
повідомлено, що «в Івано-Франківську
закидали яйцями готель, який, за
словами свободівців, належить
Народному депутатові України ОСОБА_5.
Активісти вимагають, щоб обранець з
Прикарпаття покаявся перед
українським народом, склав свої
депутатські повноваження і перейшов на
бік опозиції. Голова фракції ВО
«Свобода» в Івано-Франківській міській
раді ОСОБА_6 дії нардепа називає
обманом громади, для якої він став
ворогом». Далі в репортажі
транслюється відеосюжет з інтерв'ю
ОСОБА_1, який зазначає наступне:
«Вважаємо, що 16 січня ОСОБА_5,
підписавшись під диктаторськими
законами ОСОБА_11, дав можливість
злочинному режиму, банді ОСОБА_11
вбивати людей, калічити, нищити всю в
Україні вільну спільноту. Саме ОСОБА_5
один з тих на руках якого є кров
невинно-убієнних на вулиці
Грушевського і на майдані
Незалежності. ОСОБА_7 зрадник - має
покаятись». Позивач вважає, що такий
сюжет формує у глядачів хибне враження
про те, що ОСОБА_5, представник
Українського народу у Верховній Раді
України обраний громадою
Івано-Франківська чине незаконні дії,
які суперечать інтересам українського
народу, хоча це не відповідає
дійсності, а отже є припущенням.
Зазначає, що жодної незаконної дії зі
сторони позивача не було. Позивача
обурює те, що його назвали вбивцею «на
руках якого є кров невинно-убієнних»,
вважає розповсюджену недостовірну
інформація щодо нього наклепом, а
поширення цих завідомо неправдивих
вигадок, такими, що ганьблять позивача.
Також позивач зазначає, що діями
відповідачів йому заподіяно моральну
шкоду, яка ним оцінена в розмірі однієї
гривні. Моральна шкода завдана
позивачу виражається в порушенні
душевної рівноваги, моральних
стражданнях та переживаннях, оскільки
відповідачі принизили його перед
іншими людьми та були поширені
відомості стосовно позивача, про те, що
він скоїв злочин. Внаслідок цього
позивач сильно переживав, хвилювався і
на запитання про те, чи скоював він
злочин, він повинен був постійно
виправдовуватись перед громадянами,
його виборцями, про те, що ніякого
злочину не скоював. Таким чином на
думку позивача, була сформована
негативна соціальна і суспільна оцінка
стосовно нього в очах оточуючих. Також
зазначає, що були погрози про розправу
спрямовані також у бік сім'ї позивача,
що створює для нього сильні душевні
хвилювання, а діями відповідачів
порушені усталені життєві зв'язки сім'ї
позивача. З посиланням на норми ст. 28, 32,
55 Конституції України, Закону України
«Про телебачення і радіомовлення»,
Закону України «Про інформацію» та
положення Цивільного кодексу України
позивач просив позов задовольнити та
визнати наклепом дії відповідачів з
поширення інформації; визнати, що
поширені відповідачами відомості, що
ОСОБА_5, вчинив злочин, підписавшись під
«диктаторськими законами ОСОБА_11», дав
можливість злочинному режиму, банді
ОСОБА_11 вбивати людей, калічити, нищити
всю в Україні вільну спільноту. Що на
його руках є кров невинно-убієнних на
вулиці Грушевського і на майдані
Незалежності, не відповідають
дійсності та принижують його честь,
гідність та ділову репутацію;
зобов'язати ОСОБА_1 припинити
неправомірні дії щодо приниження
честі, гідності, ділової репутації
відносно ОСОБА_5; зобов'язати ОСОБА_1
публічно вибачитись за розширення
недостовірної інформації (наклепу) у
тій ж самій телепередачі, яка її
розповсюдила та у мережі Інтернет, а
також стягнути з відповідачів на
користь позивача в рахунок
відшкодування моральної шкоди 1 гривню.

Не погоджуючись із вказаним позовом
відповідачем ОСОБА_1 подано в суд
заперечення щодо позову, в якому
зазначено, що такий спосіб захисту
права, як визнання наклепом дій не
передбачений ні главою 3 ЦК України, ні
іншими нормами права, що регулюють
правовідносини що виникли у сторін по
справі, а тому не призводить до
поновлення порушених прав та
інтересів. Чинним процесуальним
законодавством чітко визначено, що
вимоги повинні бути конкретні,
зрозумілі і такі, щоб на випадок їх
задоволення, вони підлягали виконанню.
Щодо публічного вибачення вказаного
відповідача, то в запереченні на позов
зазначено про те, що п. 26 Постанови
Пленум Верховного Суду України «Про
судову практику у справах про захист
гідності та честі фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної та
юридичної особи» від 27.02.2009р. за №1
визначено, що відповідно до статті 19
Конституції України правовий порядок в
Україні ґрунтується на засадах,
відповідно до яких ніхто не може бути
примушений робити те, що не передбачено
законодавством. У свою чергу, частина
перша статті 34 Конституції України
кожному гарантує право на свободу
думки і слова, на вільне вираження
своїх поглядів і переконань. Суд не
вправі зобов'язувати відповідача
вибачатися перед позивачем у тій чи
іншій формі, оскільки примусове
вибачення як спосіб судового захисту
гідності, честі чи ділової репутації за
поширення недостовірної інформації не
передбачено у статтях 16, 277 ЦК.
Аналогічної думки притримується не
тільки Верховний суд України, а й
Європейський суд з прав людини, що
власне підтверджується рішенням по
справі «Редакція газети «Правое дело»
та Штекель проти України». Відповідач
зазначає, що оціночними судженнями, за
винятком наклепу, є висловлювання, які
не містять фактичних даних, критика,
оцінка дій, а також висловлювання, що не
можуть бути витлумачені як такі, що
містять фактичні дані, зокрема з огляду
на характер використання мовно
стилістичних засобів (вживання
гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні
судження не підлягають спростуванню та
доведенню їх правдивості. Якщо особа
вважає, що оціночні судження або думки,
поширені в засобі масової інформації,
принижують її гідність, честь чи ділову
репутацію, а також інші особисті
немайнові права, вона вправі
скористатися наданим їй частиною
першою статті 277 ЦК та відповідним
законодавством правом на відповідь, а
також на власне тлумачення справи
(стаття 37 Закону про пресу, стаття 65
Закону України "Про телебачення і
радіомовлення") у тому ж засобі масової
інформації з метою обґрунтування
безпідставності поширених суджень,
надавши їм іншу оцінку. Також
відповідач вважає голослівними
твердження позивача про заподіяння
йому моральної шкоди. З посиланням на
норми ст. 34 Конституції України, Закону
України «Про інформацію» та положення
Цивільного кодексу України просив
відмовити у задоволенні позову в
повному обсязі.

Свій відзив на позовну заяву подало і
Івано-Франківське обласне телебачення
«Галичина», в якому вказано, що по суті
позовних вимог необхідно зауважити те,
що вони суперечать положенням ст. 47-1
Закону України "Про інформацію",
відповідно до якої ніхто не може бути
притягнутий до відповідальності за
висловлення оціночних суджень.
Оціночними судженнями, за винятком
образи чи наклепу, є висловлювання, які
не містять фактичних даних, зокрема
критика, оцінка дій, а також
висловлювання, що не можуть бути
витлумачені як такі, що містять
фактичні дані, з огляду на характер
використання мовних засобів, зокрема
вживання гіпербол, алегорій, сатири.
Оціночні судження не підлягають
спростуванню та доведенню їх
правдивості. В даному випадку є просто
посилання журналіста
Івано-Франківського обласного
телебачення «Галичина» на думку та
слова третіх осіб, зокрема, Відповідача
1- ОСОБА_1, які не можна інакше
витлумачити, як критика, оцінка дій у
сатиричній формі, з використанням
характерних для публіцистики мовних
засобів, таких як гіпербола, алегорія,
то вони не можуть бути підставою для
вимог про їх спростування. Що
стосується ролі засновника
Івано-Франківського обласного
телебачення «Галичина»
-Івано-Франківської обласної ради, то
відповідно до ст. 45-1 того ж Закону, йому
заборонена цензура, тобто вимога
попередньо узгоджувати інформацію, що
поширюється. Також забороняється
втручання у формах, не передбачених
законодавством України, у професійну
діяльність журналістів, контроль за
змістом інформації, що поширюється, з
боку засновників (співзасновників)
засобів масової інформації, органів
державної влади або органів місцевого
самоврядування, посадових осіб цих
органів, заборони критикувати органи
державної влади чи органи місцевого
самоврядування або їх посадових осіб.
Стосовно грошового відшкодування
моральної шкоди у розмірі, визначеному
Позивачем, то на думку вказаного
відповідача це не відповідає
критеріям, передбаченим у частині
третій ст. 23 ЦПК України. Відповідач
рахує, що не існує жодних підстав
вважати, що потерпілою особою є
Позивач, у якого внаслідок дій
Відповідачів порушилась душевна
рівновага, була сформована негативна
соціальна і суспільна оцінка в очах
оточуючих, порушились усталені життєві
зв'язки сімї Позивача. Навпаки, згадка у
програмі «Вісті» підняла публічний
інтерес до нього, як маловідомого для
пересічних громадян самодостатнього
політика. За таких обставин сторона
просила відмовити у задоволенні
позову.

В судове засідання позивача не
з'явився, натомість подав суду заяву за
змістом якої позовні вимоги підтримав
та просив позов задовольнити, а спір
розглядати у його відсутності.

Представник відповідача 1 - ОСОБА_2 в
судовому засіданні просила відмовити у
задоволенні позову з підстав, що
викладені у запереченні.

Представник відповідача 2 - ОСОБА_4 у
судовому засіданні заперечувала щодо
вимог позовної заяви та з посиланням на
подане заперечення до позову, просила
суд відмовити у його задоволенні.

Суд роз'яснював сторонам їх права та
обов'язки, а також наслідки їх
невиконання і постановляє судове
рішення на підставі тих доказів, що
були надані сторонами.

Заслухавши учасників процесу,
дослідивши матеріали справи,
встановивши фактичні обставини справи
та відповідні їм правовідносини, суд
приходить до наступних висновків.

Позивач вважає, що стосовно нього була
поширена вищезазначена інформація, яка
на думку останнього не відповідає
дійсності, принижує його честь,
гідність і ділову репутацію, як
народного депутата України.

Відповідач 1 вважає, що інформація, яка
на думку позивача, стосовно нього є
недостовірною і такою, що принижує його
честь, гідність і ділову репутацію,
насправді є оціночними судженнями.

Відповідач 2 вважає, що інформація, яка
на думку позивача, стосовно нього є
недостовірною і такою, що принижує його
честь, гідність і ділову репутацію,
насправді є оціночними судженнями, які
крім того не належали журналісту, а
були розповсюдженими засобами масової
інформації, як висловлювання іншої
особи.

Конституція України визнає честь і
гідність людини найвищою соціальною
цінністю та що кожен має право на
повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28).

Разом із цим Конституцією України
гарантується право на свободу думки і
слова, на вільне вираження своїх
поглядів і переконань.

Кожен має право вільно збирати,
зберігати, використовувати і
поширювати інформацію усно, письмово
або в інший спосіб - на свій вибір.

Здійснення цих прав може бути обмежене
законом в інтересах національної
безпеки, територіальної цілісності або
громадського порядку з метою
запобігання заворушенням чи злочинам,
для охорони здоров'я населення, для
захисту репутації або прав інших людей,
для запобігання розголошенню
інформації, одержаної конфіденційно,
або для підтримання авторитету і
неупередженості правосуддя (ст. 34
Конституції України).

Статтею 10 Конвенції про захист прав
людини і основних свобод,
ратифікованої Україною, передбачено
право кожного на свободу вираження
поглядів. Це право включає свободу
дотримуватися своїх поглядів,
одержувати і передавати інформацію та
ідеї без втручання органів державної
влади і незалежно від кордонів.

Аналіз зазначеного національного
законодавства та ст.10 Конвенції і
практики її застосування свідчить про
те, що межі свободи вираження думок
залежить від їх змісту та від того, чим
займається особа, стосовно якої ці
думки висловлені.

У пункті 4 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 27 лютого 2009 року №1
«Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи»,
зазначається, що під гідністю слід
розуміти визнання цінності кожної
фізичної особи як унікальної
біопсихосоціальної цінності, з честю
пов'язується позитивна соціальна
оцінка особи в очах оточуючих, яка
ґрунтується на відповідності її діянь
(поведінки) загальноприйнятим
уявленням про добро і зло, а під діловою
репутацією фізичної особи розуміється
набута особою суспільна оцінка її
ділових і професійних якостей при
виконанні нею трудових, службових,
громадських чи інших обов'язків. Під
діловою репутацією юридичної особи, у
тому числі підприємницьких товариств,
фізичних осіб - підприємців, адвокатів,
нотаріусів та інших осіб, розуміється
оцінка їх підприємницької,
громадської, професійної чи іншої
діяльності, яку здійснює така особа як
учасник суспільних відносин.

В пункті 21 цієї ж Постанови вказано, що
при поширенні недостовірної
інформації стосовно приватного життя
публічних осіб вирішення справ про
захист їх гідності, честі чи ділової
репутації має свої особливості. Суди
повинні враховувати положення
Декларації про свободу політичних
дебатів у засобах масової інформації
(далі - Декларація), схваленої 12 лютого
2004 року на 872-му засіданні Комітету
Міністрів Ради Європи, а також
рекомендації, що містяться у Резолюції
1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради
Європи про право на недоторканість
приватного життя.

Зокрема, у названій Резолюції
зазначається, що публічними фігурами є
особи, які обіймають державні посади і
(або) користуються державними
ресурсами, а також усі ті, хто відіграє
певну роль у суспільному житті (у
галузі політики, економіки, мистецтва,
соціальній сфері, спорті чи в будь-якій
іншій галузі).

У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується,
що оскільки політичні діячі та
посадові особи, які обіймають публічні
посади або здійснюють публічну владу
на місцевому, регіональному,
національному чи міжнародному рівнях,
вирішили апелювати до довіри
громадськості та погодилися
"виставити" себе на публічне політичне
обговорювання, то вони підлягають
ретельному громадському контролю і
потенційно можуть зазнати гострої та
сильної громадської критики у засобах
масової інформації з приводу того, як
вони виконували або виконують свої
функції. При цьому зазначені діячі та
особи не повинні мати більшого захисту
своєї репутації та інших прав
порівняно з іншими особами.

У зв'язку з цим, межа допустимої критики
щодо політичного діяча чи іншої
публічної особи є значно ширшою, ніж
окремої пересічної особи. Публічні
особи неминуче відкриваються для
прискіпливого висвітлення їх слів та
вчинків і повинні це усвідомлювати.

Право на недоторканість ділової
репутації та честі і гідності
публічної особи підлягають захисту
лише у випадках, коли політичний,
державний або громадський діяч доведе,
що інформація поширена "з явним злим
умислом", тобто з нехтуванням питання
про їх правдивість чи неправдивість, а
не з метою доведення до громадськості
тверджень про наміри і позицію
політичних лідерів, інших публічних
осіб та сформувати про них свою думку.

За правилами ст.ст. 297, 299 ЦК України
кожен має право на повагу до його
гідності та честі, на недоторканість
своєї ділової репутації.

Згідно із ст. 1 Закону України "Про
інформацію" під інформацією слід
розуміти документовані або публічно
оголошені відомості про події та явища,
що відбуваються у суспільстві, державі
та навколишньому природному
середовищі.

Безспірним фактом є те, що позивач по
справі є публічною особою. Обираючи
свою посаду та погоджуючись бути
депутатом Верховної Ради України,
ОСОБА_5 залишив себе відкритим для
суворої критики і пильного нагляду; це
той тягар, який публічна особа має
прийняти в демократичному суспільстві.
Крім того, межа допустимої критики щодо
публічної особи, яка виступає у своїй
публічній якості, є ширшою ніж щодо
приватної особи. На відміну від
останнього, перший неминуче та свідомо
відкриває кожне своє слово та вчинок
для ретельної уваги журналістів та
всього суспільства і тому має виявляти
більшу терпимість.

Разом з тим, суд переконинй, що
необхідно забезпечувати справедливу
рівновагу при застосуванні
конституційних прав на захист гідності
і честі, з одного боку, та свободи слова
- з іншого.

Свобода дотримуватися своїх поглядів є
основною передумовою інших свобод,
гарантованих статтею 10 Європейської
конвенції з прав людини, і вона
користується майже абсолютним
захистом у тому сенсі, що можливі
обмеження, закладені в пункті 2 цієї
статті. Крім того, поряд з інформацією
чи даними, що підлягають перевірці,
стаття 10 захищає і погляди, критичні
зауваження або припущення, правдивість
яких не може бути піддана перевірці на
правдивість. Оціночні судження також
користуються захистом - це передумова
плюралізму поглядів.

Проблеми, пов'язані з особливостями
реалізації права громадян на свободу
вираження поглядів і критику стосовно
дій (бездіяльності) посадових та
службових осіб, неодноразово були
предметом розгляду Європейського суду
з прав людини, який застосував
положення статті 10 Конвенції про
захист прав людини та основних свобод в
рішеннях у справах "Нікула проти
Фінляндії", "Яновський проти Польщі" та
інших.

Суд враховує зазначені вимоги закону,
роз'яснення Пленуму Верховного Суду
України по цій категорії справ і те, що
депутат Верховній Ради України, як і
інші державні службовці, котрі діють як
офіційні особи, більш відкриті для
допустимої критики ніж приватні особи.

Правильність думки чи оцінки тієї чи
іншої особи може бути предметом думки,
оцінки інших осіб, і на переконання
суду вони можуть оспорюватись у
порядку полеміки, у тому числі й в
друкованому засобі, по радіо чи в
телепередачі або іншим адекватним
способом, що мало би наслідком
позасудове врегулювання такого спору
та зняття існуючої напруги в
суспільстві.

З матеріалів справи та пояснень
сторін, досліджених в судовому
засіданні доказів по справі
встановлено, що поширена інформація,
яку позивач просить визнати
недостовірною стосується позивача,
була поширена в засобах масової
інформації, зокрема в ефірі
телепрограми «Вісті»
Івано-Франківського обласного
телебачення «Галичина», а також на
офіційному інтернет сайті
Івано-Франківського обласного
телебачення «Галичина» та стала
доступною необмеженому колу осіб.
Вказані факти сторонами не
оспорюються.

При цьому звертаючись в суд з позовом,
позивач зазначає, що у спірних
висловах, які були оприлюднені та
поширені відповідачами, викладена
недостовірна інформація, в якій
позивача, фактично звинувачують у
злочинних діях.

Вирішуючи питання, про достовірність
та визначаючи характер поширеної щодо
позивача інформації, суд зазначає
наступне.

Відповідно до ст. 201 ЦК України
особистими немайновими благами, які
охороняються цивільним
законодавством, є: здоров'я, життя;
честь, гідність і ділова репутація; ім'я
(найменування); авторство; свобода
літературної, художньої, наукової і
технічної творчості, а також інші
блага, які охороняються цивільним
законодавством.

Згідно до ч. 3 ст. 277 ЦК України негативна
інформація, поширена про особу,
вважається недостовірною, якщо особа,
яка її поширила, не доведе протилежного
(презумпція добропорядності).

За змістом ст. 297 ЦК України кожен має
право на повагу до його гідності та
честі. Гідність та честь фізичної особи
є недоторканними. Фізична особа має
право звернутися до суду з позовом про
захист її гідності та честі.

Відповідно до роз'яснень Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику у справах про захист
гідності та честі фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної та
юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1,
вирішуючи питання про визнання
поширеної інформації недостовірною,
суди повинні визначити характер такої
інформації та з'ясувати, чи є вона
фактичним твердженням, чи оціночним
судженням.

Крім того, як роз'яснив Пленум
Верховного Суду України в п. 15
Постанови «Про судову практику у
справах про захист гідності та честі
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної та юридичної особи»
від 27.02.2009 року № 1, що при розгляді
справ зазначеної категорії суди
повинні мати на увазі, що юридичним
складом правопорушення, наявність
якого може бути підставою для
задоволення позову, є сукупність таких
обставин: а) поширення інформації,
тобто доведення її до відома хоча б
одній особі у будь-який спосіб; б)
поширена інформація стосується певної
фізичної чи юридичної особи, тобто
позивача; в) поширення недостовірної
інформації, тобто такої, яка не
відповідає дійсності; г) поширення
інформації, що порушує особисті
немайнові права, тобто або завдає шкоди
відповідним особистим немайновим
благам, або перешкоджає особі повно і
своєчасно здійснювати своє особисте
немайнове право.

Недостовірною вважається інформація,
яка не відповідає дійсності або
викладена неправдиво, тобто містить
відомості про події та явища, яких не
існувало взагалі або які існували, але
відомості про них не відповідають
дійсності (неповні або перекручені).

Статтею 17 Закону України «Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду»
встановлено, що суди застосовують при
розгляді справ Конвенцію та практику
Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 10 Конвенції кожен має
право на свободу вираження поглядів. Це
право включає свободу дотримуватися
своїх поглядів, одержувати і
передавати інформацію та ідеї без
втручання органів державної влади і
незалежно від кордонів. Здійснення цих
свобод, оскільки воно пов'язане з
обов'язками і відповідальністю, може
підлягати таким формальностям, умовам,
обмеженням або санкціям, що
встановлені законом і є необхідними в
демократичному суспільстві в
інтересах національної безпеки,
територіальної цілісності або
громадської безпеки, для запобігання
заворушенням чи злочинам, для охорони
здоров'я чи моралі, для захисту
репутації чи прав інших осіб, для
запобігання розголошенню
конфіденційної інформації або для
підтримання авторитету і
безсторонності суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 30 Закону України
«Про інформацію» оціночними
судженнями, за винятком наклепу, є
висловлювання, які не містять
фактичних даних, критика, оцінка дій, а
також висловлювання, що не можуть бути
витлумачені як такі, що містять
фактичні дані, зокрема з огляду на
характер використання
мовно-стилістичних засобів (вживання
гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні
судження не підлягають спростуванню та
доведенню їх правдивості.

Відповідно до ст.277 Цивільного кодексу
України не є предметом судового
захисту оціночні судження, думки,
переконання, критична оцінка певних
фактів і недоліків, які, будучи
вираженням суб'єктивної думки і
поглядів автора, не можна перевірити на
предмет їх відповідності чи дійсності
(на відміну від перевірки істинності
фактів) і спростувати, що відповідає
прецедентній судовій практиці
Європейського суду з прав людини при
тлумаченні положень ст.10 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод.

Європейський суд з прав людини, у
своєму рішенні від 08.07.1986 року у справі
Лінгенса проти Австрії («Lingens v. Austria»)
(12/1984/84/131) зазначив, що слід
розмежовувати факти та оціночні
судження. Наявність фактів можна
довести, а правдивість оціночних
суджень не можна.

Окрім того в рішенні Європейського
Суду з прав людини від 29.03.2001 р. по
справі «Тома проти Люксембургу» Суд
наголосив, що свобода вираження є одним
із фундаментів демократичного
суспільства і поширюється не лише на
інформацію чи ідеї, які не заподіюють
шкоди іншим, але й ті, котрі зачіпають
інтереси інших осіб. Такий висновок
випливає із принципів плюралізму і
толерантності, без яких не буває
демократичного суспільства. Преса
відіграє винятково важливу роль
«сторожового пса» демократії, а
журналісти користуються свободою
вираження, яка допускає певний рівень
перебільшення або навіть провокації.

Необхідно також вказати і те, що
висновки, які бути проголошені в
рішенні Європейського Суду з прав
людини у справі від 15 липня 2010 року
"Газета Україна - центр проти України"
зазначають, що преса відіграє істотну
роль у демократичному суспільстві. І
хоча вона не може переступати певні
межі, зокрема, щодо репутації, прав
інших осіб і необхідності запобігання
розголошенню конфіденційної
інформації, тим не менш, її обов'язком є
передавати у спосіб, сумісний із її
обов'язками та відповідальністю,
інформацію та ідеї з усіх питань
суспільного інтересу, включно з тими,
що стосуються правосуддя. Не тільки на
неї покладається завдання передавати
таку інформацію та ідеї; громадськість
також має право їх отримувати. Стаття 10
захищає не лише суть висвітлених ідей
та інформації, але також і форму, в якій
вони надаються. Журналістська свобода
також включає можливість перебільшень
або навіть провокацій (див. рішення у
справі «Перна проти Італії» (Perna v. Italy)
[ВП], заява № 48898/99, п. 39, від 6 травня 2003
року, з подальшими посиланнями) та те,
що стаття 10 Конвенції захищає право
журналістів розголошувати інформацію,
яка становить громадський інтерес, за
умови, що вони діють сумлінно та
використовують перевірену фактичну
базу; та надають «достовірну та точну»
інформацію, як того вимагає
журналістська етика. За пунктом 2
статті 10 Конвенції свобода вираження
поглядів пов'язана з «обов'язками та
відповідальністю», які застосовуються
до засобів масової інформації навіть
щодо питань великого суспільного
значення. Більше того, ці «обов'язки та
відповідальність» мають особливе
значення, коли йдеться про посягання на
репутацію названої особи та порушення
«прав інших осіб» (див. рішення у справі
«Ліндон, Очаковський Лоуренс і Джулай
проти Франції» (Lindon, Otchakovsky Laurens and July v.
France) [ВП], заяви №№ 21279/02 і 36448/02, п. 67, ECHR
2007 ..., і «Педерсен і Баадсгаард проти
Данії» (Pedersen and Baadsgaard v. Denmark) [ВП], заява №
49017/99, п. 78, ECHR 2004), а також, що
повідомлення новин, засноване на
інтерв'ю або відтворенні висловлювань
інших осіб, відредагованих чи ні,
становить один з найбільш важливих
засобів, за допомогою яких преса може
відігравати свою важливу роль
"сторожового пса суспільства" (див.,
наприклад, рішення у справі "The Observer and The
Guardian v. the United Kingdom", від 26 листопада 1991
року, п. 59, Series A. 216). У таких справах слід
розрізняти ситуації, коли такі
висловлювання належали журналісту, і
коли були цитатою висловлювання іншої
особи, оскільки покарання журналіста
за участь у розповсюдженні
висловлювань інших осіб буде суттєво
заважати пресі сприяти обговоренню
питань суспільного значення та не
повинно розглядатись, якщо для іншого
немає винятково вагомих причин (див.
рішення у справі "Педерсен і Баадсгаард
проти Данії", зазначене вище, п.77;
рішення у справі "Торгейр Торгейрсон
проти Ісландії" (Thorgeir Thorgeirson v. Iceland"), від
25 червня 1992 року, п. 65, Series A,. 239; і рішення
у справі"Джерсільд проти Данії",
зазначене вище, п. 35)", свідчать про
захист професійної журналістської
діяльності.

Відповідно до рішення Європейського
суду з прав людини від 21.01.1999 року у
справі «Фрессоз і Руар проти Франції»
свобода вираження поглядів становить
одну з основних підвалин
демократичного суспільства. За умови
додержання пункту 2 статті 10 Конвенції
вона стосується не лише тієї
«інформації» або тих «ідей», які
сприймаються позитивно або вважаються
необразливими чи незначущими, але й
тих, які викликають образу, обурення
або збурюють, - такими є вимоги
плюралізму, терпимості та відкритості,
без яких не існує «демократичного
суспільства». Преса відіграє провідну
роль у демократичному суспільстві:
якщо вона не повинна переступати межі,
встановлені, зокрема, для захисту
репутації або прав інших осіб, а також
через необхідність запобігання
розголошенню конфіденційної
інформації, їй, проте, належить
повідомляти, з повагою до своїх прав і
відповідальності, інформацію та ідеї
стосовно питань, які становлять
громадський інтерес. Відповідно до
рішення Європейського суду з прав
людини від 26.04.1995 року у справі «Прагер
і Обершлік проти Австрії» свобода
журналіста не виключає також деякої
частки перебільшення, чи навіть
провокації.

Відповідно до ч.3 ст.10, ч.ч.1,2 ст.58, ч.2 ст.59,
ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести належними та
допустимими доказами ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог.

Суд констатує, що вираження свого
погляду є результатом психічної
діяльності суб'єкта, а будь-яке
вираження поглядів має визначену форму
і зміст. Змістом є висновок (умовивід),
який містить у собі поширені судження.
При цьому форма не повинна ганьбити
гідність та честь особи, та враховувати
те, як поширені оціночні судження
можуть бути сприйняті третіми особами,
чи-то як вираження суб'єктивної оцінки
автора поглядів, чи-то як ствердження
про факти. При цьому слід мати на увазі
і те, що факт - це синонім понять істина,
подія, результат, а судження - це те ж
саме, що й думка, висловлення. Воно
являє розумовий акт, що має оціночний
характер та виражає ставлення того, хто
говорить, до змісту висловленої думки і
напряму, пов'язаними із такими
психологічними станами як віра,
впевненість чи сумнів. При цьому якщо
оціночні судження в поширеній автором
інформації є його суб'єктивною оцінкою
дійсних фактів, подій і вони подані у
формі, що адекватно, недвозначно
відбивають суб'єктивний характер
судження, то вони не підлягають
спростуванню.

При цьому позивачем не представлено
суду фактів, які б доводили, що
відповідачі мотивовано та
цілеспрямовано діяли з метою принизити
честь, гідність чи ділову репутацію
позивача, як особи та народного
депутата України.

Натомість розглядом справи
встановлено, що розміщені у
відеосюжеті та на офіційному сайті
дані є поширенням інформації,
висловленої іншими особами (не
журналістами) під час інтерв'ю і
стосувалися питань суспільного
значення, та крім того по своїй суті є
оціночними судженнями респондента під
час інтерв'ювання, а тому не можуть бути
розцінені, як порушення особистих
немайнових прав позивача і вимоги про
визнання такої інформації наклепом,
спростування такої інформації як
недостовірної і такої, що не відповідає
дійсності, принижує честь, гідність та
ділову репутацію, а також зобов'язання
публічно вибачитись до задоволення не
підлягають.

Щодо позовних вимог про відшкодування
моральної шкоди у розмірі 1,0 грн. 00 коп.
слід зазначити, що згідно до вимог, ч.ч.
1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи.

При цьому, ч. 1 ст. 1167 ЦК України
передбачено, що моральна шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини.

Разом з тим, згідно до абзацу другого п.
5 Постанови Пленуму Верховного суду
України «Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995
року обов'язковому з'ясуванню при
вирішенні спору про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди
підлягають: наявність такої шкоди,
протиправність діяння її заподіювача,
наявність причинного зв'язку між
шкодою і протиправним діянням
заподіювача та вини останнього в її
заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з'ясувати, чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

Оскільки обставини, на які посилаються
позивач як на підставу для задоволення
позову в частині відшкодування
моральної шкоди, зокрема щодо
заподіяння саме відповідачами
позивачу моральної шкоди,
протиправності дій відповідачів та
наявності причинного зв'язку між
шкодою заподіяною позивачу і
протиправними діяннями відповідачів, а
також щодо вини останніх в її
заподіянні, не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні, а
суд відмовив в задоволені первісних
позовних вимог щодо порушення, на думку
позивача, його особистих немайнових
прав, то відповідно не підлягають до
задоволення й похідні від них вимоги
про стягнення моральної шкоди.

На підставі викладеного та ст.ст. 3, 28, 34
Конституції України,ст. 10 Конвенції з
захисту прав людини та основоположних
свобод, ст. 15, 16,23, 201, 277, 297, 299,1167 ЦК
України, Закону України «Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду», Закону України
«Про інформацію», Постанови Пленуму
Верховного Суду України №1 від 27.02.2009
"Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи", Постанови
Пленуму Верховного суду України «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року,
керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 58, 60, 88, 179, 208, 209,
212-215, 218 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Апеляційна скарга, подана після
закінчення строків, установлених
статтею 294 ЦПК України, залишається без
розгляду, якщо апеляційний суд за
заявою особи, яка її подала, не знайде
підстав для поновлення строку, про що
постановляється ухвала.

( Повний текст рішення
виготовлений 07.06.2014р.)

Суддя :
О. В. Шамотайло