Справа №591/9970/13-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Мальована-Когер В. В.Номер
провадження 22-ц/788/452/14 Суддя-доповідач -
Хвостик С. Г. Категорія - 46
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2014 року
м.Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Левченко Т. А., Собини О. І.,

за участю секретаря - Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Апеляційного
суду Сумської області апеляційну
скаргу ОСОБА_3

на рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 27 січня 2014 року

в цивільній справі за позовом ОСОБА_3,
інтереси якого представляє ОСОБА_4, до
ОСОБА_5, ОСОБА_6 про визнання недійсним
договору та поділ спільного сумісного
майна подружжя, -

в с т а
н о в и л а:

Рішенням Зарічного районного суду м.
Суми від 27 січня 2014 року відмовлено у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь держави
судовий збір в сумі 229,40 грн. за вимогою
про визнання договору недійсним.

Вказане рішення суду позивач оскаржив
в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на недоведеність обставин,
що мають значення для справи, які суд
вважав встановленими, на порушення
норм матеріального та процесуального
права, просить рішення суду скасувати і
ухвалити нове рішення, яким повністю
задовольнити його позов.

В доводах апеляційної скарги
зазначається, що обставини щодо
проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_5 однією
сім'єю у 2008 році встановлені ухвалою
Зарічного районного суду м. Суми від 13
серпня 2013 року про визнання між
сторонами мирової угоди по іншій
цивільній справі, тому не потребують
доказування у даній справі, чого
безпідставно не врахував суд першої
інстанції. Також суд не взяв до уваги
покази свідків з боку позивача про те,
що сторони на момент придбання спірної
квартири проживали у фактичних шлюбних
відносинах. В той же час, наступний
договір дарування спірної квартири був
укладений відповідачкою у 2012 році без
його згоди на це, хоча вказане нерухоме
майно набуло статус спільного майна
подружжя і потребувалась його згода на
відчуження того майна, що свідчить про
недійсність цього договору.

Також позивач вважає, що висновок суду
першої інстанції про недоведеність ним
обставин того, що він своїми коштами
приймав участь у придбанні спірної
квартири не має правового значення для
визнання квартири об'єктом права
спільної сумісної власності
колишнього подружжя.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивача ОСОБА_3 та його представника
ОСОБА_4 про задоволення апеляційної
скарги, пояснення відповідача ОСОБА_5 і
її представника ОСОБА_7 про залишення
рішення суду без змін, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_5 з
1998 року перебували у зареєстрованому
шлюбі, який розірвано за рішенням
Зарічного районного суду м. Суми від 22
травня 2007 року, що вбачається із
відповідного рішення суду та свідоцтва
про розірвання шлюбу (а.с.5).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року у сторін народився
син ОСОБА_8.

10 червня 2008 року ОСОБА_5 відповідно до
нотаріально посвідченого договору
купівлі-продажу квартири придбала у
ОСОБА_9 за 70000 грн. однокімнатну
квартиру, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1, загальною площею 33,83 кв.м,
жилою площею 16,7 кв.м. Вказане право
власності на нерухоме майно було
зареєстровано за відповідачкою 11 липня
2008 року, що вбачається з відповідного
витягу (а.с.33, 34, 35).

Відповідно до нотаріально
посвідченого договору дарування від 29
червня 2012 року ОСОБА_5 безоплатно
передала вказану квартиру АДРЕСА_1 у
власність ОСОБА_6, від імені якої діяв
ОСОБА_10, а остання прийняла цей дар.
Договір дарування зареєстрований в
Державному реєстрі речових прав на
нерухоме майно 21 травня 2013 року (а.с.36, 37,
38, 39).

Звертаючись до суду з даним позовом
ОСОБА_3 посилався на те, що на момент
придбання спірної квартири він з
колишньою дружиною проживав однією
сім'єю без реєстрації шлюбу. Оскільки
вказане нерухоме майно набуло статусу
спільної сумісної власності, як він
вважав, тому відповідач не мала права
без його згоди, що вона зробила
насправді, відчужувати спірну квартиру
іншій особі.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог в частині визнання права
спільної сумісної власності на спірну
квартиру, суд першої інстанції виходив
із недоведеності факту проживання
позивача та відповідача, як чоловіка і
жінки, однією сім'єю, що не перебували у
зареєстрованому шлюбі між собою на час
придбання цього нерухомого майна,
тобто станом на 10 червня 2008 року.

Що стосується відмови у задоволенні
вимог в частині визнання недійсним
договору дарування квартири, суд
першої інстанції послався на
безпідставність такої вимоги, так як
згоду на укладення правочину щодо
нерухомого майна повинен давати другий
з подружжя, однак позивач на момент
укладення оспорюваного договору
дарування таким не був.

З такими висновками суду колегія
суддів погоджується, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно з положеннями ст.74 Сімейного
кодексу України (далі - СК України) якщо
жінка та чоловік проживають однією
сім'єю, але не перебувають у шлюбі між
собою або в будь-якому іншому шлюбі,
майно, набуте ними за час спільного
проживання, належить їм на праві
спільної сумісної власності, якщо інше
не встановлено письмовим договором між
ними.

На майно, що є об'єктом права спільної
сумісної власності жінки та чоловіка,
які не перебувають у шлюбі між собою
або в будь-якому іншому шлюбі,
поширюється положення глави 8 цього
кодексу.

Зокрема, відповідно до ст.60 СК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Виходячи з вимог ч.1 ст.70 СК України, у
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Відповідно до позиції Верховного Суду
України, висловленої у постанові від 12
грудня 2012 року у справі № 6-148цс12,
положення ст. 74 СК України поширюється
на правовідносини між чоловіком та
жінкою, які проживають у фактичних
шлюбних відносинах, і для визнання
майна, придбаного під час фактичних
шлюбних відносин, спільною сумісною
власністю необхідні докази: ведення
спільного господарства, наявності у
сторін спільного бюджету, проведення
спільних витрат, придбання іншого
майна в інтересах сім'ї. Тоді як ст. 60 СК
України презюмує, що майно, набуте під
час шлюбу, належить чоловікові і жінці
на праві спільної сумісної власності.

Приймаючи до уваги, що позивач не довів,
як того вимагає ст.60 ЦПК України,
обставини того, що станом на 10 червня 2008
року, тобто, коли відповідачкою була
придбана спірна квартира, він проживав
з нею у фактичних шлюбних відносинах,
враховуючи, що офіційно їх шлюб на той
момент був розірваний, тому правильним
є висновок суду першої інстанції про
те, що однокімнатна квартира не є
спільною сумісною власністю сторін і
відповідачка, якій це нерухоме майно
належало на праві особистої приватної
власності, мала право на свій розсуд,
без згоди позивача, розпорядитись ним,
в тому числі подарувати іншій особі,
виходячи з матеріалів справи, -
відповідачу ОСОБА_6

Відтак, не заслуговують на увагу
колегії суддів доводи апеляційної
скарги про те, що не мають правового
значення обставини того, чи приймав
позивач особисто участь у придбанні
спірної квартири, оскільки на той
момент сторони вже довгий час не
перебували в зареєстрованому шлюбі,
однією сім'єю не проживали, тому на
спірні правовідносини не може бути
поширено положення ст.60 СК України щодо
правового режиму спільного майна
подружжя.

З цього приводу в судовому засіданні
суду апеляційної інстанції позивач
зазначив, що він також надав значну
суму коштів для придбання спірної
квартири, які він збирав довгий час, але
зберігав їх у своєї матері і про
наявність цих грошей колишній дружині
не повідомляв, що свідчить про
відсутність сімейних відносин між
сторонами на час купівлі спірного
нерухомого майна.

Що стосується позовних вимог в частині
визнання спірної квартири об'єктом
спільної сумісної власності чоловіка
та жінки, які проживали однією сім'єю,
але не перебували у зареєстрованому
шлюбі між собою на момент її придбання,
суд першої інстанції, відмовляючи у їх
задоволенні, послався на покази
допитаних в судовому засіданні свідків
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, які, як і
покази деяких інших свідків, зводились
до того, що ОСОБА_3 після розірвання
шлюбу з ОСОБА_5 з січня 2008 року проживав
окремо від неї, а разом вони стали
проживати десь з грудня 2008 року - січня
2009 року.

Також з показів свідків ОСОБА_14, ОСОБА_15
та ОСОБА_11 не вбачається, що на момент
придбання спірної квартири сторони
проживали у фактичних шлюбних
відносинах.

Отже, не знайшли свого підтвердження
доводи апеляційної скарги про те, що в
основу рішення про відмову у
задоволенні позову суд поклав покази
не всіх свідків, особливо з його
сторони, які начебто підтвердили його
вимоги, так як суд дав належну оцінку
всім доказам у справі, в тому числі і
показам свідків.

Щодо доводів апеляційної скарги про те,
що факт проживання позивача та
відповідачки ОСОБА_5 у 2008 році однією
сім'єю встановлений ухвалою Зарічного
районного суду м. Суми від 13 серпня 2013
року про визнання мирової угоди у
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про
звільнення від стягнення
заборгованості по сплаті аліментів, в
якій начебто йдеться про те, що остання
визнала обставини того, що з 2008 року по
квітень 2012 року проживала з ним однією
сім'єю, то до них колегія суддів
ставиться критично, так як вказаним
судовим рішенням встановлені
обставини стосовно іншого періоду
часу, а саме про те, що сторони
проживали однією сім'єю з 04 лютого 2010
року по 04 лютого 2013 року (а.с.6).

Колегія суддів також погоджується з
висновками суду першої інстанції про
відсутність підстав для визнання
оспорюваного договору дарування
спірної квартири недійсним через
ненадання позивачем нотаріальної
згоди на його укладення, оскільки на
спірні правовідносини не може
поширюватись положення ст.65 СК України
щодо нотаріального посвідчення згоди
позивача, як другого з подружжя, на
вчинення вказаного правочину, так як на
момент укладення цього договору
сторони не перебували в
зареєстрованому шлюбі, а також не
проживали однією сім'єю як чоловік та
жінка.

Отже, доводи апеляційної скарги з цього
приводу про зворотнє не ґрунтуються на
матеріалах справи і є помилковими.

Посилання в апеляційній скарзі на
можливі інші підстави недійсності
оспорюваного правочину не
заслуговують на увагу колегії суддів,
так як виходять за межі заявлених
позовних вимог, а також не були
предметом розгляду в суді першої
інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги також
не спростовують висновків суду першої
інстанції про відмову у задоволенні
позову і не містять посилань на такі
порушення, які б слугували підставою
для зміни чи скасування законного і
обґрунтованого рішення суду.

Відповідно до вимог ч.2 ст.308 ЦПК України
не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

За таких обставин, коли суд першої
інстанції постановив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, підстав для його
зміни чи скасування колегія суддів не
вбачає, отже, апеляційну скаргу
необхідно відхилити.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.1, 308, 314 ч.1 п.1, 315
ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л
и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а
рішення Зарічного районного суду м.
Суми від 27 січня 2014 року в даній справі
в оскаржуваній частині залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, і з цього часу може
бути оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий -

Судді -