АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/150/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Брага А.В. Доповідач - Романюк М.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі :

головуючого
Романюк М. М.

суддів
Котушенко С.П., Петренко І. О.

при секретарі
Солод О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення
Жовтневого районного суду
м.Дніпропетровська від 02 жовтня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, 3-я
особа: Перша Дніпропетровська державна
нотаріальна контора про визнання
недійсним договору дарування, -

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернулася до суду з
вищезазначеним позовом 04 вересня 2013
року. В обґрунтування заявлених вимог
посилалася на те, що 01 жовтня 2011 року за
нотаріально посвідченим договором
дарування, вона та її чоловік, ОСОБА_4,
передали своєму синові, відповідачу
ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1, яка є єдиним
житлом позивача. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер
чоловік позивача ОСОБА_4 Єдиним
спадкоємцем згідно заповіту, який був
складений померлим, є позивач. Даруючи
квартиру позивач з чоловіком мали
впевненість, що за це їм буде
надаватися матеріальна допомога, а без
такої впевненості та надії цей
правочин ніколи б не був укладений.
Після укладення договору дарування,
обдарований квартиру фактично в дар не
прийняв, в ній не проживав, в квартирі
проживали позивач з чоловіком,
сплачували комунальні послуги.
Відповідач запропонував батькам до
укладення договору свої послуги по
забезпеченню їх доглядом, харчуванням,
медикаментами, утриманням квартири у
належному стані, а замість цього просив
відписати йому належну батькам
квартиру. Отже, позивач з чоловіком
свої зобов'язання виконали та
подарували відповідачу спірну
квартиру, а відповідач в свою чергу
взятих на себе обов'язків щодо
утримання позивача та сплати за
квартиру не виконує. З урахуванням
того, що при укладенні цього договору
вона з чоловіком вважали, що укладають
договір довічного утримання, тобто
саме при укладенні договору вони
помилились щодо його правових
наслідків і це є обставиною, що має
істотне значення, а тому є передбачені
ст. 229 ЦК України підстави для визнання
цього правочину недійсним.

Рішенням Жовтневого районного суду
м.Дніпропетровська від 02 жовтня 2013 року
у задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач,
посилаючись на порушення норм
матеріального права просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове
рішення про задоволення позовних
вимог.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та позовних вимог, колегія
суддів, дійшла до висновку, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає на таких підставах.

Згідно ч.1 ст.303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції виходив з
безпідставності та незаконності
заявлених вимог.

З даним висновком судова колегія
погоджується виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 01 жовтня 2011 року
між ОСОБА_2, ОСОБА_4 (дарувальники) та
ОСОБА_3 (обдарований) був укладений
договір дарування квартири, згідно п.1
якого дарувальники передають у
власність, а обдарований приймає у
власність належну дарувальникам
квартиру АДРЕСА_1.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 помер.

Відповідно до ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним. Правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей.

Згідно ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа,
яка вчинила правочин, помилилася щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним. Істотне значення має
помилка щодо природи правочину, прав та
обов'язків сторін, таких властивостей і
якостей речі, які значно знижують її
цінність або можливість використання
за цільовим призначенням. Помилка щодо
мотивів правочину не має істотного
значення, крім випадків, встановлених
законом.

Як роз'яснено у п. 20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06
листопада 2009 року "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", відповідно до
статей 229 - 233 ЦК правочин, вчинений під
впливом помилки, обману, насильства,
зловмисної домовленості представника
однієї сторони з другою стороною або
внаслідок впливу тяжкої обставини, є
оспорюваним. Обставини, щодо яких
помилилася сторона правочину (стаття 229
ЦК), мають існувати саме на момент
вчинення правочину. Особа на
підтвердження своїх вимог про визнання
правочину недійсним повинна довести,
що така помилка дійсно мала місце, а
також що вона має істотне значення.
Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
зі сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним.

З огляду на наведене та приймаючи до
уваги пояснення позивача с приводу
того, що вона з чоловіком розуміли що
укладають договір дарування, суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку про відмову у задоволенні
заявлених вимог.

Посилання апелянта на те, що вона з
чоловіком не мали наміру безоплатно
передавати відповідачу квартиру не
може бути прийнято до уваги, оскільки
дане твердження не знайшло свого
підтвердження належними та
допустимими доказами під час розгляду
справи.

Приведені в апеляційній скарзі інші
доводи апелянта не можуть бути
прийняті до уваги, оскільки вони
зводяться до переоцінки доказів і
незгоди з висновками суду по їх оцінці
та особистого тлумачення апелянтом
норм права.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України
виключне право оцінки доказів належить
суду, який має оцінювати докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному та
об'єктивному розгляді в судовому
засіданні всіх обставин справи в їх
сукупності, керуючись законом.

Встановивши факти та зумовлені ними
правовідносини, суд першої інстанції
правильно застосував правові норми та
ухвалив правильне по суті рішення,
підстав для скасування якого колегія
суддів не знаходить.

Керуючись ст.ст.307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду
м.Дніпропетровська від 02 жовтня 2013 року
- залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
шляхом подачі касаційної скарги до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Судді: