Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 квітня 2014 року
Справа № 542/145/14-ц

2/542/216/14

Новосанжарський районний суд
Полтавської області в складі:

головуючого судді - Стрельченко Т.Г.,

при секретарі -
Нестеренко О.В.,

з участю адвокатів - ОСОБА_1,
ОСОБА_2,

з участю позивача - ОСОБА_3,

представника відповідача -
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в смт. Нові Санжари справу за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про
стягнення боргу та зустрічним
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання
розписки недійсною , -

встановив:

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_5 про
стягнення боргу за договором позики.

Позивач посилався на те, що 30 жовтня
2002 року ОСОБА_5 взяв у нього в борг
кошти в сумі 50000 грн., про що надав йому
розписку. Згідно розписки ОСОБА_5
зобов'язався повернути йому грошові
кошти у строк не пізніше 31 грудня 2005
року. Позаяк відповідач належним
чином свої зобов'язання не виконав, то
позивач просив суд стягнути з
відповідача на його користь суму боргу
за договором позики в розмірі 50000
грн., судові витрати в сумі 500 грн.

19 лютого 2014 року до спільного розгляду
з даною позовною заявою судом була
прийнята зустрічна позовна заява
ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання розписки
від 30 жовтня 2002 року недійсною, у
зв'язку з тим, що коштів по
зазначеному договору позики він не
отримував .

ОСОБА_3 та його представник у судовому
засіданні первісні позовні вимоги
підтримали та наполягли на їх
задоволенні. ОСОБА_3 пояснив суду, що
неодноразово звертався до відповідача
з вимогою повернути борг, але борг не
повернуто. В липні 2013 року йому стало
відомо, що відповідачем було скасовано
заповіт на його ім'я на земельну
ділянку і саме з цієї дати , на його
думку , починається перебіг строку
позовної давності для звернення до
суду з позовом про стягнення боргу з
ОСОБА_5, строк позовної давності за цим
спором не вважає пропущеним; у
задоволенні зустрічних позовних
вимог просив суд відмовити.

ОСОБА_5, будучи належним чином
оповіщеним про час і місце судового
розгляду справи, в судове засідання не
з'явився. Надав письмову заяву про
розгляд справи у його відсутність. (
а.с.27).

Представники ОСОБА_5 в судовому
засіданні первісні позовні вимоги не
визнали заперечували проти їх
задоволення, зустрічний позов
підтримали, просили його задовольнити.
Представники також суду пояснили, що
ОСОБА_5 текст розписки не писав, лише
підписав розписку, також пояснили, що
ОСОБА_5 не отримував 50000 грн., а 3000 грн.,
як орендну плату за землю на кілька
років наперед.

Крім того 14 лютого 2014 року ОСОБА_5 надав
до суду заяву про застосування строку
позовної давності , відповідно до ст.. 267
ЦК України. (а.с.24).

19 лютого 2014 року ОСОБА_4 - представник
відповідача ОСОБА_5 - надав до суду
заяву від 19.01.2014 року про зупинення
провадження у даній справі до
розгляду прокуратурою
Новосанжарського району звернення
ОСОБА_5 ( а.с.31).

Суд , заслухавши доводи сторін,
дослідивши матеріали справи,
проаналізувавши і оцінивши надані
докази в їх сукупності, вважає, що
позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про
стягнення боргу слід задовольнити, а
в зустрічних позовних вимогах ОСОБА_5
до ОСОБА_3 слід відмовити, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК
України кожна із сторін повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим кодексом.

Судом встановлено , що 30.10.2002 року між
ОСОБА_5 (позичальник) та ОСОБА_3
(позикодавець) був укладений договір
позики, відповідно до умов якого
ОСОБА_3 передав у власність ОСОБА_5
грошові кошти в сумі 50000 грн. строком до
31 грудня 2005 року. (а.с.4).

Факт отримання суми позики
відповідач ОСОБА_5 підтвердив
відповідною розпискою від 30.10.2002 року,
підписану особисто. Його підпис
стверджено секретарем сільської
ради.

На час укладання договору позики та у
період виконання зобов'язань за цим
договором, спірні правовідносини
сторін були врегульовані відповідними
положеннями ЦК УРСР в редакції 1963 року.

Згідно з положеннями статті 374 ЦК УРСР
за договором позики одна сторона
(позикодавець) передає другій стороні
(позичальникові) у власність (в
оперативне управління) гроші або речі,
визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошей або
рівну кількість речей того ж роду і
якості. Договір позики вважається
укладеним в момент передачі грошей або
речей.

Відповідно до статті 71 ЦК УРСР, що діяла
на час укладання договору позики
загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено
(позовна давність), був встановленій
тривалістю в три роки, перебіг якого в
силу ст. 76 ЦК УРСР починається з дня
виникнення права на позов. В силу вимог
вказаної статті Закону право на позов
виникає з дня, коли особа дізналася або
повинна була дізнатися про порушення
свого права.

Зі змісту та умов договору позики
(розписки) від 30.10.2002 року вбачається, що
строк виконання зобов'язання з
повернення суми боргу закінчувався
31.12.2005 року. Таким чином, право на позов
внаслідок невиконання відповідачем
ОСОБА_5 зобов'язання з повернення суми
позики виникло у позикодавця ОСОБА_3 з
01.01.2006 року.

01 січня 2004 року набрав чинності
Цивільний кодекс України. Пунктом 4
Прикінцевих та перехідних положень ЦК
України передбачено, що до цивільних
відносин, які виникли до набрання
чинності Цивільним кодексом України,
положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Оскільки строк повернення суми боргу
відповідачем з приводу договору позики
від 30.10.2002 року спливав 31.12.2005 року,
тобто після набрання чинності ЦК
України, до спірних правовідносин
сторін підлягають застосуванню
положення ЦК України в редакції закону
2003 року.

Згідно з ч. 1 ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Положенням ст. 1047 ЦК України
передбачено, що договір позики
укладається у письмовій формі, якщо
його сума не менш як у десять
разів перевищує встановлений законом
розмір неоподатковуваного мінімуму
доходів громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа, -
незалежно від суми. На підтвердження
укладення договору позики та його
умов може бути представлена розписка
позичальника або інший документ,
який посвідчує передання йому
позикодавцем визначеної грошової суми
або визначеної кількості речей.

Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України,
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Якщо договором
не встановлений строк повернення
позики або цей строк визначений
моментом пред'явлення вимоги, позика
має бути повернена позичальником
протягом тридцяти днів від дня
пред'явлення позикодавцем вимоги про
це, якщо інше не встановлено договором.

Як вбачається з матеріалів справи
відповідач отримав в борг від
позивача 50000 грн., на підтвердження
якого видав розписку в якій вказав, що
взяв в борг у ОСОБА_3 гроші в сумі 50000
грн. Тобто , шляхом отримання розписки
від ОСОБА_5, ОСОБА_3 отримав від нього
письмову гарантію того, що не пізніше 31
грудня 2005 року він поверне йому суму
позики в розмірі 50000 грн.

Отже , вказані обставини свідчать про
те, що сторонами було досягнуто згоди
стосовно всіх істотних умов договору
позики і розписка свідчить про
укладення договору позики між ОСОБА_3,
як позикодавцем, і ОСОБА_5, як
позичальником. На час розгляду справи
розписка знаходиться у ОСОБА_3

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні
пояснила, що 30.10.2002 року засвідчила
підпис ОСОБА_5, на розписці, як
представник Малоперещепинської
сільської ради Новосанжарського
району. ОСОБА_5 приходив в сільську
раду з уже написаною розпискою. Її
тексту не читала, завірила підпис.

У зв'язку з тим, що ОСОБА_5 не виконав
взяті на себе зобов'язання та не
повернув позивачу кошти у визначений
розпискою строк, суд приходить до
висновку про стягнення суми боргу на
користь позивача.

ОСОБА_5 було подано заяву про
застосування строків позовної
давності.

З матеріалів справи слідує і не
заперечується сторонами в судовому
засіданні, що 30.10.2002 року ОСОБА_5 окрім
розписки в Малоперещепинській
сільській раді Новосанжарського
району посвідчив заповіт на позивача,
який скасував .

Як пояснив в судовому засіданні ОСОБА_3
скасування цього заповіту викликало
потребу в захисті порушеного права.

Відповідно до ч.5 ст. 267 ЦПК України
встановлено, що якщо суд визнає
поважними причини пропущення
позовної давності, порушене право
підлягає захисту.

Суд вважає, що порушене право позивача
підлягає захисту , оскільки зазначені
обставини є поважними причинами.

Щодо вимог зустрічного позову, суд
вислухавши у судовому засіданні
пояснення представників зустрічного
позивача, дослідивши матеріали справи,
оцінивши докази, що ґрунтуються на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів, прийшов до наступного.

Відповідно до ст. 215 ЦК України,
якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним.

Факт неотримання грошей або отримання
їх у меншій кількості, ніж встановлено
договором позики, позичальник повинен
довести і у випадку, якщо договір
позики укладений у письмовій формі.

Частина 1 статті 1051 ЦК України
встановлює, що позичальник має право
оспорити договір позики на тій
підставі, що грошові кошти або речі
насправді не були одержані ним від
позикодавця або були одержані у меншій
кількості, ніж встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений
у письмовій формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором.

За змістом ч. 2 ст.1046 ЦК України при
укладені договору позики у письмовій
формі безгрошовість такого договору
може бути підтверджена лише належними
та допустимими доказами ( ч.2 ст. 58, ст.59
ЦПК України).

Позивачем за зустрічним позовом
не було надано належних доказів та не
доведено факт отримання грошових
коштів у сумі меншій ніж вказано у
розписці. Окрім того, представника
ОСОБА_5., у судовому засіданні не
заперечували , що ОСОБА_5 особисто
підписав розписку, доказів, що на нього
був вчинений вплив, чи відповідне
зобов'язання не відповідало його волі
суду не надано.

У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається, як на підставу своїх вимог
і заперечень. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Частина 1 статті 212 ЦПК України
встановлює, що суд оцінює докази за
своїм внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.

ОСОБА_5 та його представниками не
надано належних доказів на
спростування написаної ним боргової
розписки.

На підставі вищевикладеного суд дійшов
висновку, що позовні вимоги
зустрічного позову не підлягають
задоволенню.

Представник відповідача ОСОБА_4 заявив
клопотання про зупинення провадження
у справі до завершення прокуратурою
перевірки заяви ОСОБА_5

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 201 ЦПК України,
суд зобов'язаний зупинити провадження
у справі у разі неможливості розгляду
цієї справи до вирішення іншої справи,
що розглядається в порядку
конституційного, цивільного,
господарського, кримінального чи
адміністративного судочинства.

У роз'ясненнях, що містяться у
Постанові Пленуму Верховного Суду
України N 2 «Про застосування норм
цивільного процесуального
законодавства при розгляді справ у
суді першої інстанції» від 12.06.2009 року,
при неможливості розгляду справи до
вирішення іншої справи, що
розглядається в порядку кримінального
судочинства, підставою для зупинення
провадження у цивільній справі може
бути лише наявність кримінальної
справи на розгляді в суді (п.33).

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_5 звертався до прокуратури з
заявою про проведення перевірки дій
ОСОБА_3 при складанні розписки,
користування ним належною йому
земельною ділянкою.

Докази того, що у суді на розгляді
перебуває кримінальна справа про
обвинувачення конкретної особи, в
матеріалах справи відсутні.

Таким чином доводи представника
відповідача щодо зупинення
провадження по даній справі, не є
слушними.

Пояснення свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9 не спростовують висновків суду.

Згідно ст.. 88 ЦПК України з відповідача
слід стягнути на користь позивача
сплачену ним суму судового збору при
зверненні до суду.

Керуючись ст..ст. 10, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК
України, ст..ст. 71, 76, 374 ЦК УРСР, ст.. 1046, 1051
ЦК України, суд,-

вирішив:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про
стягнення боргу задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на
користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2,
ідентифікаційний номер НОМЕР_2, суму
боргу за договором позики в розмірі
50000 ( п'ятдесят тисяч) грн.., судовий збір
500 (п'ятсот) грн..

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання
розписки недійсною - відмовити .

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії
цього рішення.

Суддя /підпис/

Відповідає оригіналу

Голова Новосанжарського районного
суду

Полтавської області
Т.Г.Стрельченко