Головуючий суду 1 інстанції - Кулешова
Доповідач - Фарятьєв С.О.
Справа № 416/1906/13-ц
Провадження № 22ц/782/709/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Луганської області в
складі:

головуючого - Фарятьєва
С.О.

суддів - Іванової І.П.,
Украінцевої Л.Д.

при секретарі -
Вербицькому І.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Луганську цивільну
справу по апеляційній скарзі ОСОБА_2 на
рішення Лутугинського районного суду
Луганської області від 27 січня 2014 року
за позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Кредитні
ініціативи» до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за кредитним
договором,-

В С Т А Н
О В И Л А :

В червні 2013 року позивач в особі
Товариства з обмеженою
відповідальністю (ТОВ) «Кредитні
ініціативи», звернувся до суду з
зазначеним позовом до відповідача
ОСОБА_2, в якому просив стягнути з нього
заборгованість за кредитним договором
від 17.11.2006 року в сумі 14.938,60 грн. та
судовий збір у розмірі 229,40 грн.,
посилаючись на те, що відповідач свої
зобов'язання за кредитним договором не
виконує, в зв'язку з чим станом на 01.04.2013
року, утворилась заборгованість на
вказану суму.

Рішенням Лутугинського районного
суду Луганської області від 27 січня 2014
року позовні вимоги позивача було
задоволено у повному обсязі.

Не погодившись з таким рішенням
суду відповідач подав на нього
апеляційну скаргу, в якій просить його
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким у задоволенні позовних вимог
позивачу відмовити, як прийнятим з
порушенням судом норм матеріального
права та таким що не відповідає
фактичним обставинам по справі.

Заперечень на апеляційну скаргу до
матеріалів справи не надійшло.

Про місце, день та час слухання
справи в суді апеляційної інстанції
позивач, його представник та
відповідач були повідомлені своєчасно
та належним чином, але до судового
засідання не з`явились і про причини
своєї неявки суд не повідомили.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обгрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
судова колегія приходить до
наступного.

У частині 2 статті 124 Конституції
України закріплено положення про те, що
юрисдикція судів поширюється на всі
правовідносини, що виникають в державі.

Згідно з вимогами ст.2 Закону
України «Про судоустрій та статус
суддів», суд, здійснюючи правосуддя на
засадах верховенства права, забезпечує
кожному право на справедливий суд та
повагу до інших прав і свобод,
гарантованих Конституцією і законами
України.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

Положеннями ст.4 ЦПК України
передбачено, що здійснюючи правосуддя,
суд захищає права, свободи та інтереси
фізичних осіб, права та інтереси
юридичних осіб, державні та суспільні
інтереси у спосіб, визначений законами
України.

Відповідно до ст.10 ЦПК України
обставини цивільних справ
встановлюються судом за принципом
змагальності. Суд же, зберігаючи
об'єктивність та неупередженість, лише
створює необхідні умови для всебічного
і повного дослідження обставин справи.
Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи в межах заявлених
вимог і на підставі наданих сторонами
доказів. А відповідно ст.60 ЦПК України,
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Крім того, у відповідності із
вимогами ст.ст.213,214 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання:

Чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувались вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються, які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин, яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин та
інше.

З матеріалів справи вбачається, що
вказані вимоги закону судом першої
інстанції виконано було не в повному
обсязі.

Згідно зі ст.526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться.

У відповідності до ч.1 ст.530 ЦК
України, якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

В статті 629 ЦК України зазначено, що
договір є обов'язковим для виконання
сторонами.

Відповідно ч.1 ст. 1054 ЦК України, за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідно до укладеного між
Акціонерним комерційним банком
«ТАС-Комерцбанк» і ОСОБА_2 договору за
№1201/1106/64-635 від 17 листопада 2006 року,
копія якого знаходиться в матеріалах
справи, останній (позичальник) отримав
грошові кошти (кредит) у розмірі 43.090
грн. на придбання автомобіля зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 19% річних, з кінцевим терміном
повернення кредиту - 16.11.2011 року.

Згідно із ч.1 ст.1077 ЦК України за
договором факторингу (фінансування від
відступлення права грошової вимоги)
одна сторона (фактор) передає або
зобов`язується передати грошові кошти
в розпорядження другої сторони
(клієнта) за плату (у будь-який
передбачений договором спосіб), а
клієнт відступає або зобов`язується
відступити факторові своє право
грошової вимоги до третьої особи
(боржника). Клієнт може відступити
факторові свою грошову вимогу до
боржника з метою забезпечення
виконання зобов`язання клієнта перед
фактором.

28 листопада 2012 року між ПАТ
«Сведбанк» (раніше «ТАС-Комерцбанк»)
було укладено договір факторингу №15,
відповідно до якого банк передав ТОВ
«Факторингова компанія «Вектор плюс»
право грошової вимоги, щодо погашення
заборгованості з боржників, виниклих
на підставі кредитних договорів, а ТОВ
«Факторингова компанія «Вектор плюс»,
відповідно до договору факторингу між
ним та ТОВ «Кредитні ініціативи»
відступило своє право вимоги
заборгованості по кредитних договорах
цьому ТОВ. Разом з правами вимоги до
ТОВ «Кредитні ініціативи» перейшли і
всі пов`язані з ними права, зокрема
права грошової вимоги щодо нарахованих
та несплачених боржниками процентів,
комісій, штрафних санкцій та інших
обов`язкових платежів у тому числі і до
відповідача.

Положеннями ч.1ст.1082 ЦК України
передбачено, що боржник зобов`язаний
здійснити платіж факторові за умови, що
він одержав від клієнта або фактора
письмове повідомлення про
відступлення права грошової вимоги
факторові і в цьому повідомленні
визначена грошова вимога, яка підлягає
виконанню, а також названий фактор,
якому має бути здійснений платіж.

Як було встановлено судом
позичальник, яким є відповідач, взяті
на себе зобов'язання, тобто умови
кредитного договору від 17.11.2006 року в
повному обсязі не виконав, а саме не
повернув кредит, в зв'язку з чим
утворилась заборгованість, а ТОВ
«Факторингова компанія «Вектор плюс»
направило відповідачу 14 грудня 2014 року
повідомлення про відступлення права
грошової вимоги на користь ТОВ
«Кредитні ініціативи» за цим кредитним
договором, згідно розрахунку по якому
розмір заборгованості, станом на 1
квітня 2012 року, склав 14.938,60 грн., з яких
кредитна заборгованість - 5.606,17 грн.,
заборгованість по процентам - 4.196,29 грн.
і пеня - 5.136,14 грн.

Зазначені обставини знайшли своє
підтвердження в матеріалах справи.

З огляду на вищенаведене суд
першої інстанції дійшов правильного
висновку про задоволення позовних
вимог позивача.

З вказаними висновками суду першої
інстанції вважає за необхідне
погодитись і судова колегія
апеляційного суду, оскільки зроблені
вони на підставі встановлених ним
обставинах справи, всебічно, повно та
об'єктивно досліджених доказах, та на
підставі правильного застосування
норм матеріального і процесуального
права.

Твердження апелянта про те, що він
сплатив позивачу грошові кошти по
договору у розмірі 47.995,66 грн., що значно
більше вартості автомобіля, судова
колегія до уваги не приймає, оскільки
доказів відносно цього він суду не
надав, як не надав і відомостей щодо
закриття кредитної справи. Крім того,
як вбачається з графіку погашення
кредиту, розмір якого склав, як
зазначалось вище 43.090,00 грн., відповідач
повинен був сплатити банку ще і
відсотки в загальній сумі 20.796,47 грн., а
всього 63.886,47 грн.

Не заслуговує на увагу і твердження
відповідача про те, що суд не був
зацікавлений у вирішенні його питання
законним шляхом, оскільки у разі його
сумніву в об`єктивному розгляді справи
та не довіри до суду він мав право
заявити судді відвід, як це передбачено
ч.2 ст.23 ЦПК України, проте цього не
зробив.

Що стосується тверджень
відповідача стосовно строків позовної
давності то судова колегія приходить
до наступного.

Позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу (ст. 256 ЦК України).

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки
(ст. 257 ЦК України).

Перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

За зобов'язаннями з визначеним
строком виконання перебіг позовної
давності починається зі спливом строку
виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

Позовна давність обчислюється за
загальними правилами визначення
строків, встановленими статтями 253-255
цього Кодексу (ч, 1 ст. 260 ЦК України).

Строком є певний період у часі, зі
спливом якого пов'язана дія чи подія,
яка має юридичне значення. Строк та
термін можуть бути визначені актами
цивільного законодавства, правочином
або рішенням суду (ч. 1, 3 ст. 251 ЦК
України).

Строк визначається роками,
місяцями, тижнями, днями або годинами
(ч. 1 ст. 252 ЦК України, ст. 68 ЦПК України).

Перебіг строку починається з
наступного дня після відповідної
календарної дати або настання події, з
якою пов'язано його початок (ч.1 ст. 253 ЦК
України, ст. 89 ЦПК України).

Строк, що визначений роками,
спливає у відповідні місяць та число
останнього року строку (ч. 1 ст. 254 ЦК
України).

Якщо строк встановлено для
вчинення дії, вона може бути вчинена до
закінчення останнього дня строку. У
разі, якщо ця дія має бути вчинена в
установі, то строк спливає тоді, коли у
цій установі за встановленими
правилами припиняються відповідні
операції. Письмові заяви та
повідомлення, здані до установи зв'язку
до закінчення останнього дня строку,
вважаються такими, що здані своєчасно
(ч. 1, 2 ст. 255 ЦК України, ст. 70 ЦПК
України).

З урахуванням вищенаведених норм,
у правовідносинах, які виникли між
сторонами по справі, перебіг позовної
давності почався з дня, наступного за
останнім днем, у який відповідне
зобов'язання мало бути виконане, тобто
16 листопада 2011 року, останнім днем для
подання позову є відповідно 16
листопада 2014 року.

Позовну заяву позивача, як
вбачається з матеріалів справи, було
зареєстровано у суді 1-ої інстанції 10
червня 2013 року, тобто в межах
трирічного строку позовної давності за
кредитом.

У відповідності із п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК
України до вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені) встановлена
скорочена позовна давність у один рік.

У пункті 27 Постанови Пленуму
Вищого Спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ №5 від 30 березня 2012року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
роз'яснено, що положення частини
третьої статті 551 ЦК України про
зменшення розміру неустойки може бути
застосовано судом лише за заявою
відповідача до відсотків, які
нараховуються як неустойка, і не може
бути застосовано до сум, які
нараховуються згідно з частиною другою
статті 625 ЦК, які мають іншу правову
природу. При цьому проценти, які
підлягають сплаті згідно з положеннями
статей 1054, 1056-1 ЦК України, у такому
порядку не підлягають зменшенню через
не співмірність із розміром основного
боргу, оскільки вони є платою за
користування грошима і підлягають
сплаті боржником за правилами
основного грошового боргу.

Істотними обставинами в розумінні
частини третьої статті 551 ЦК можна
вважати, зокрема, ступінь виконання
зобов'язання боржником; майновий стан
сторін, які беруть участь у
зобов'язанні, не лише майнові, але й
інші інтереси сторін, що заслуговують
на увагу (наприклад, відсутність
негативних наслідків для позивача
через прострочення виконання
зобов'язання ).

З урахуванням вищенаведеного суд
1-ої інстанції обґрунтовано не знайшов
підстав для зменшення відповідачу
розмір неустойки.

Правильними є також і висновки суд
щодо стягнення з відповідача на
користь позивача заборгованості по
процентам, оскільки грунтуються на
матеріалах справи і вимогах закону.

Згідно п.7.1.1. Кредитного договору
відповідач мав право звернутись до
позивача з клопотанням про перенесення
строків платежів у разі виникнення
тимчасових або інших труднощів, що
виникли по незалежним від нього
причинам. Проте таким своїм правом він
не скористався.

Крім того, відповідно до роз'яснень
у п.42 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ №5 від 3 березня 2012 року «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
у резолютивній частині рішення суду в
разі задоволення позовних вимог в
обов'язковому порядку має зазначатись
загальний розмір вимог та всі його
складові, що підлягають сплаті.

В порушення зазначених вимог
резолютивна частина рішення суду 1-ої
інстанції не містить складових частин
усієї суми заборгованості.

За таких обставин рішення суду, на
підставі п.3 ч.1 ст.309 ЦПК України,
підлягає зміні з викладенням
резолютивної частини рішення у новій
редакції.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307 ч.1 п.3, 309, 316,
319 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш
И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Лутугинського районного
суду Луганської області від 27 січня 2014
року змінити, виклавши ч.2 рішення суду
в такій редакції: стягнути з ОСОБА_2 на
користь Товариства з обмеженою
відповідальністю «Кредитні
ініціативи» (ЄДРПОУ: 3532653, п/р 2001 в
ПАТ «Альфа-Банк», МФО: 300346, юридична
адреса: 07400, Київська область, м.Бровари,
вул. Незалежності, 14) заборгованість за
кредитним договором від 17 листопада 2006
року в розмірі 14.938 (чотирнадцять тисяч
дев`ятсот тридцять вісім) грн. 60 коп., з
яких: заборгованість за кредитом в
розмірі 5.606 (п`ять тисяч шістсот шість)
грн. 17 коп., заборгованість за
процентами в розмірі 4.196 (чотири тисячі
сто дев`яносто шість) грн. 29 коп. і пеня в
сумі 5.136 (п`ять тисяч сто тридцять шість)
грн. 14 коп. та судові витрати у сумі 229
(двісті двадцять дев`ять) грн. 40 коп.

Це рішення суду набирає чинності
негайно, але може бути оскаржене у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20-ти днів після його
проголошення.

Головуючий:

Судді: