Номер провадження № 22-ц/785/2647/14
Головуючий у першій інстанції Домусчі
Доповідач Гайворонський С. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2014 року
м. Одеса

Судова колегія судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого
Гайворонського С.П.

суддів
Кононенко Н.А.

Сегеди С.М.

при секретарі
Жус І.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за позовною заявою ОСОБА_3 до
публічного акціонерного товариства
«Західінкомбанк» про визнання
протиправної бездіяльності, про
стягнення річних, пені, моральної
шкоди, та судових витрат за апеляційною
скаргою Войцехівського Олександра
Миколайовича (в інтересах публічного
акціонерного товариства
«Західінкомбанк», далі ПАТ
«Західінкомбанк») на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 03 грудня 2013 року,

встановила:

17 травня 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з позовною заявою (надалі
уточненою) до ПАТ «Західінкомбанк» про
визнання протиправної бездіяльності
відповідача щодо виконання платіжного
доручення №1 від 04 січня 2013 року про
перерахування власних коштів позивача
на рахунок іншого банку, про стягнення 3
% річних у розмірі 7119, 35 грн., пені у
розмірі 15 874,20 грн., моральної шкоди у
розмірі 100000 грн., та судових витрат у
розмірі 2762,20 грн. (а.с. 01-03, 55-58).

В обґрунтування позову ОСОБА_3
послалась на те, що 13 березня 2012 року
між нею та відповідачем був укладений
договір банківського рахунку фізичної
особи в національній валюті №?253, в
результаті чого був відкритий поточний
рахунок фізичної особи НОМЕР_2. 27
березня 2012 року була надана довідка про
те, що на цьому рахунку обліковується 160
345,50 грн. Таким чином позивач є
власником майнових прав на цьому
рахунку.

04 січня 2013 року позивач надала
відповідачу платіжне доручення №1 від
04 січня 2013 року по зазначеному рахунку,
яким доручила кошти в сумі 158742,00 грн.
перерахувати на її картковий рахунок
НОМЕР_3 в АТ «УкрСиббанк». Але
відповідачем не було виконано це
платіжне доручення, тому 31 січня 2013
року позивачем направлена відповідачу
претензія, яка прийнята відповідачем 01
лютого 2013 року. Проте відповідач
безпідставно так і не виконав протягом
операційного часу платіжне доручення,
а претензія залишились без реагування.
Прострочення виконання станом на 16
травня 2013 року по платіжному дорученню
№1 від 04 січня 2013 року становить 136 днів,
у зв'язку з чим відповідач повинен
сплатити пеню у розмірі 0,1 відсоток від
суми простроченого платежу за кожний
день прострочення, що не може бути
перевищувати 10 % суми переказу, якщо
інший розмір не обумовлений договором,
тобто у сумі 15874,20 грн.

Моральна шкода позивача полягає у
душевних страждання, яких вона зазнала
у зв'язку з протиправною поведінкою
відповідача, пов'язане з гострою
потребую у цих грошах і з відчуттям
несправедливості, що відповідач
всупереч законодавству протягом
тривалого часу безоплатно
користується її коштами, позбавивши її
такого права щодо їх розпорядженням.

Тривале невиконання відповідачем
платіжного доручення №1 від 04 січня 2013
року та потреба у грошах призвели до
укладення між сторонами 04 вересня 2013
року договору про врегулювання
взаємовідносин, згідно якого була
визнана сума заборгованості у розмірі
160345,50 грн. та банк зобов'язався
виплатити позивачу (повернути) кошти в
розмірі 80172,75 грн. Ці кошти відповідачем
були виплачені позивачу. В свою чергу
позивач згідно п.3 цього договору
відмовився від залишку коштів на
рахунку в розмірі 80172, 75 грн. та сплати
відповідачу їх як комісійну винагороду
за проведення розрахунків.

Таким чином відповідач більше року
користувався грошима позивача і не
виплатив позивачу при поверненні
коштів, проценти за користування
коштами, а саме за період 539 дні у
розмірі 7119,35 грн.

В судовому засіданні:

- представник позивача підтримав
позовні вимоги з викладених підстав та
просив позов задовольнити;

- представник відповідача позовні
вимоги не визнав та просив в позові
відмовити, зазначивши при цьому що
дійсно 13 березня 2012 року між позивачем
та відповідачем був укладений договір
банківського рахунку фізичної особи в
національній валюті №?253, в результаті
чого був відкритий поточний рахунок
фізичної особи НОМЕР_2, та на рахунку
якого обліковувалося 160 345,50 грн. Цим
договором не передбачено виплата
процентів за користуванням коштами.

Проте 04 вересня 2013 року між сторонами
було укладено договір про врегулювання
взаємовідносин. Стягнення з
відповідача 3% річних представник
відповідача вважає безпідставним,
також на його погляд не має доказів
щодо моральної шкоди. При цьому
представник відповідача підтвердила
інформацію щодо того, що у них
працювала Іванова С.М., чий підпис
мається на платіжному дорученні, на
вимозі від 24 грудня 2012 року і від 31
січня 2013 року, проте на теперішній час
цей працівник припинила трудові
стосунки з відповідачем. Також було
пояснено що з 01 липня 2011 року на вимогу
встановлено проценту ставку у розмірі
0,001%.

Рішенням Приморського районного
суду м. Одеси від 03 грудня 2013 року позов
ОСОБА_3 задоволено частково.

Суд першої інстанції:

- визнав протиправною бездіяльність
ПАТ «Західінкомбанк» щодо виконання
платіжного доручення №1 від 04 січня 2013
року про перерахування коштів ОСОБА_3
на рахунок в інший банк (АТ
«УкрСіббанк»);

- стягнув з ПАТ «Західінкомбанк» на
користь ОСОБА_3 три проценти річних у
розмірі 7119 грн. 35 коп. за період з 13
березня 2012 року по 04 вересня 2013 року;

- стягнув з ПАТ «Західінкомбанк» на
користь ОСОБА_3 пеню у розмірі 15 874 грн. 20
коп.;

- стягнув з ПАТ «Західінкомбанк» на
користь ОСОБА_3 моральну шкоду у
розмірі 4 000 грн.;

- стягнув з ПАТ «Західінкомбанк» на
користь ОСОБА_3 судові витрати у
розмірі 2762 грн. 20 коп.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі Войцехівський О.М.
(в інтересах ПАТ «Західінкомбанк»)
просить рішення суду скасувати,
ухвалити нове рішення про відмову у
позовних вимогах ОСОБА_3 повністю,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального права.

Судова колегія, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін, що
з'явилися, перевіривши матеріали
справи і обговоривши підстави
апеляційної скарги, вважає за
необхідне її частково задовольнити.

Згідно зі ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Результати оцінки доказів суд
відображає в рішенні,в якому
наводяться мотиви їх прийняття чи
відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які буди
досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання:

1) чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються;

2) чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження;

3) які правовідносини сторін
випливають із встановлених обставин;

4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в
позові відмовити;

6) як розподілити між сторонами судові
витрати;

7) чи є підстави допустити негайне
виконання судового рішення;

8) чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

У п.п. 2, 3, 8 Постанови № 14 Пленуму
Верховного України від 18 грудня 2009
року «Про судове рішення у цивільній
справі» роз'яснено, що рішення є
законним тоді, коли суд виконавши всі
вимоги цивільного судочинства
відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив
справу згідно з нормами матеріального
права, що підлягають застосуванню до
даних правовідносин відповідно до ст. 8
ЦПК України, а також правильно
витлумачив ці норми.

Як вбачається з положень ст.ст. 10, 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених позивачем вимог та
зазначених і доведених ним обставин.

Ухвалене у справі рішення має бути
гранично повним, ясним, чітким,
викладеним у послідовності,
встановленій ст. 215 ЦПК України, і
обов'язково містити вступну, описову,
мотивувальну та резолютивну частини.

Рішення не повинно містити зайвої
деталізації, яка не має правового
значення в даній справі, а також
незрозумілих словосполучень, занадто
довгих речень, через які викладення
фактичних обставин важко сприймається.

Задовольняючи частково вищевказаний
позов, районний суд виходив з
наступного.

13 березня 2012 року між Одеською філією
ПАТ «Західінкомбанк» та ОСОБА_3
укладено договір банківського рахунку
фізичної особи в національній валюті
№?253 (а.с. 06), згідно якого банк відкриває
клієнту поточний рахунок фізичної
особи НОМЕР_2 у національній валюті та
здійснює по цьому всі види
розрахунково-касових операцій
відповідно до вимог цього договору,
нормативних актів НБУ і законодавства
України (п. 1.1.).

Згідно умов цього договору вбачається
також, що з поточного рахунку у
національній валюті фізичних
осіб-громадян України за
розпорядженням клієнта чи за його
дорученням проводяться певні операції,
в тому числі: інше, що не суперечить
чинному законодавству України. За
поточним рахунком у національній
валюті фізичної особи-резидента
здійснюються всі види
розрахунково-касових операцій
відповідно до умов договору та вимог
законодавства України, які не пов'язані
із здійсненням підприємницької
діяльності.

Відповідно до п. 2.1. банк має право
проводити операції з коштами клієнта,
які зберігаються на його рахунках,
відповідно до чинного законодавства та
нормативно актів НБУ.

Відповідно до п.п. 2.2.1. договору клієнт
має право самостійно розпоряджатися
коштами на своєму рахунку з
дотриманням вимог чинного
законодавства, при відсутності
розпоряджень стягувані на примусове
списання (стягнення) коштів з рахунків
на підставі рішень судів про зупинення
операцій за рахунком, у випадках
передбачених законодавством.

Пунктом 2.2.2. передбачено, що клієнт має
право вимагати своєчасного і повного
здійснення розрахунків та інших
обумовлених цим договором послуг.

Відповідно до п. 2.3.1 договору банк взяв
на себе зобов'язання здійснювати
розрахункові операції по рахунках
клієнта відповідно до вимог чинного
законодавства України та цього
Договору протягом операційного дня
Банку.

При цьому платіжні документи на
списання коштів з рахунків клієнта, які
надійшли до Банку протягом
операційного часу, виконуються в день
їх надходження.

27 березня 2012 року була надана ОФ ПАТ
«Західінкомбанк» довідка про те, що на
цьому рахунку на ім'я ОСОБА_3
обліковується 160 345,50 грн. (а.с. 07).

З вимоги ОСОБА_3 до ПАТ
«Західінкомбанк» в особі Одеської
філії від 24 грудня 2012 року вбачається,
що позивачка скаржилась на
невиконанням банком її доручення про
грошовий переказ згідно платіжного
доручення №1 від 18 грудня 2012 року, яке
було отримано начальником ВАПО
Івановою С.М. 24 грудня 2012 року (а.с. 09).

04 січня 2013 року позивачем до ОФ ПАТ
«Західінкомбанк» було надано платіжне
доручення №1 від 04 січня 2013 року, з
призначенням платежу: перерахування
власних коштів на рахунок в іншому
банку, яке було одержано працівником
банку Івановою С.М. 04 січня 2013 року 12
год.53 хв., про що є відповідний підпис
(а.с. 08).

Однак, відповідач протягом
операційного дня не виконав вказане
платіжне доручення.

У зв'язку з чим, позивачем 31 січня 2013
року було подано ПАТ «Західінкомбанк»
(в особі Одеської філії) вимогу про
неналежне виконання її платіжного
доручення №1 від 04 січня 2013 року (а.с. 10)
та 21 січня 2013 року претензію, які також
прийнято працівником банку Івановою
С.М. (а.с. 12-14).

Судом встановлено, що відповідачем не
надавались позивачу відповіді щодо
вказаних звернень.

04 вересня 2013 року між сторонами було
укладено договір про врегулювання
взаємовідносин, згідно якого сторони
визнали суму заборгованості банку у
розмірі 160345,50 грн. (а.с. 59).

Згідно договору банківського рахунку
№?253 від 13 березня 2012 року банк
зобов'язався виплатити позивачу
(повернути) кошти в розмірі 80172,75 грн.

Ці кошти відповідачем були виплачені
позивачу, про що свідчить копія
квитанції №88 від 04 вересня 2013 року (а.с.
60, 61).

В свою чергу позивач згідно п. 3 цього
договору відмовився від залишку коштів
на рахунку в розмірі 80172, 75 грн. та
сплати відповідачу їх як комісійну
винагороду за проведення розрахунків.

Таким чином, відповідач безпідставно
не здійснив у встановлені законом
строки виконання платіжного доручення
від 04 січня 2013 року клієнта, тобто
позивача по справі, а тому позивач має
право на стягнення з відповідача пені у
розмірі 10 % від суми переказу, що
становить 15 874,20 грн., так як пеня у
розмірі 0,1 % суми простроченого платежу
за 136 днів прострочення перевищує
законодавчо встановлений 10-ти
відсотковий її розмір.

Відповідно до ст.ст. 625, 1070 ЦК України, з
урахуванням того, що між сторонами
виникли грошові зобов'язання і
відповідач з 13 березня 2012 року по 04
вересня 2013 року не нараховував
проценти за користування коштами
позивача, суд приходить до висновку
щодо обґрунтованості вимоги позивача
щодо стягнення з відповідача 3% річних у
розмірі 7119, 35 грн. (160345,50 грн. х 3%
х(539:365)=160345,50 грн. х 3% х 1,48=4810,37 х 1,48=7119,35
грн.).

Також, суд першої інстанції стягнув з
відповідача моральну шкоду в розмірі
4000 грн.

Судова колегія вважає, що з
вищевказаним рішенням суду першої
інстанції в частині стягнення з
відповідача на користь позивача
моральної шкоди погодитися не можна,
оскільки суд в цій частині неповно
з'ясував обставини, що мають значення
для справи, недоведені обставини, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими, висновки суду
першої інстанції не відповідають
обставинам справи, судом порушені
норми матеріального права.

Судова колегія вважає, що вказані
порушення призвели до невірного
вирішення справи в зазначеній вище
частині, а тому суд апеляційної
інстанції на підставі п.п. 1- 4 ч. 1 ст. 309
ЦПК України, рішення суду першої
інстанції у вищевказаній частині
скасовує, ухвалює у зазначеній вище
нове рішення з наступних підстав.

Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі
порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема
відшкодування моральної шкоди.

Як вбачається з матеріалів даної
справи, вищевказані договори, укладені
між позивачем та відповідачем вимог не
передбачали можливості стягнення
моральної шкоди.

При укладенні зазначених вище
договорів, позивач був ознайомлений з
його умовами, не заперечував проти них
(а.с. 06, 44-45).

Обґрунтування позивачем заявлених ним
позовних вимог стосовно стягнення
моральної шкоди захистом прав
споживачів, ст. 23 ЦК України, неможливо
взяти до уваги, оскільки між сторонами
виникли договірні відносини, які
зазначеними вище нормами не
регулюються, а тому суд першої
інстанції помилково задовольнив
вищевказані позовні вимоги в частині
стягнення моральної шкоди, так як такий
вид цивільної відповідальності не був
передбачений умовами договору, що був
укладений між зазначеними вище
сторонами.

На підставі всього вищевикладеного,
керуючись ст. ст. 303, 304, 305, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.
п. 1, 2, 3, 4 ст. 309, ст. 313, ч. 2 ст. 314, ст.ст. 316,
317, 319 ЦПК України, судова колегія
судової палати з цивільних справ
Апеляційного суду Одеської області,

вирішила:

Апеляційну скаргу Войцехівського
Олександра Миколайовича (в інтересах
публічного акціонерного товариства
«Західінкомбанк») - задовольнити
частково.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 03 грудня 2013 року по цивільній
справі за позовною заявою ОСОБА_3 до
публічного акціонерного товариства
«Західінкомбанк» про визнання
протиправної бездіяльності, про
стягнення річних, пені, моральної
шкоди, та судових витрат в частині
стягнення моральної шкоди - скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до
публічного акціонерного товариства
«Західінкомбанк» про стягнення
моральної шкоди - відмовити.

Змінити рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 03 грудня 2013
року по цивільній справі за позовною
заявою ОСОБА_3 до публічного
акціонерного товариства
«Західінкомбанк» про визнання
протиправної бездіяльності, про
стягнення річних, пені, моральної
шкоди, та судових витрат в частині
стягнення судового збору.

Стягнути з ПАТ «Західінкомбанк» на
користь ОСОБА_3 судовий збір у розмірі
2722 грн. 20 коп. (дві тисячі сімсот
двадцять дві гривні 20 копійок).

В іншій частині рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 03 грудня 2013
року по цивільній справі за позовною
заявою ОСОБА_3 до публічного
акціонерного товариства
«Західінкомбанк» про визнання
протиправної бездіяльності, про
стягнення річних, пені, моральної
шкоди, та судових витрат - залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді

С.П. Гайворонський

Н.А. Кононенко

С.М. Сегеда