Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №273/1662/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді: Заполовського В.Й.,

суддів: Павицької Т.М., Шевчук А.М.,

при секретарі судового засідання:
Капустинській Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Житомирі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості по договорах
позики по донарахованих процентах за
користування позиками, інфляційних та
річних, за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Баранівського районного
суду Житомирської області від 25
листопада 2013 року, -

в с т а н о в и л а:

У серпні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з даним позовом. В обґрунтування
позову зазначав, що рішенням
Баранівського районного суду від 11.10.2011
року з відповідача на його користь
стягнуто заборгованість за договорами
позики в загальній сумі 218 875 грн. 54 коп.
Протягом знаходження виконавчого
листа на примусовому виконанні
відповідач погасив борг частково в
сумі 1 710 грн. В решті борг не повернув.

Тому, у зв'язку з невиконанням умов
договорів позики та рішення суду сума
боргу за період з 06.09.2011 року по 16.08.2013
року збільшилася на суму 168 578 грн. 50
коп., з яких: 141 619 грн. 27 коп. - по
процентах за користування доларовими
коштами; 25 457 грн. 05 коп. - по процентах за
користування гривневими коштами; 340
грн. - інфляційних по гривневих
позиках; 1 162 грн. 18 коп. - 3% річних по
гривневих позиках.

З наведених обставин ОСОБА_1 просив
постановити рішення суду, яким
стягнути з відповідача на свою користь
вказані суми коштів, оскільки
відповідач свої зобов'язання по
поверненню грошових коштів не виконав.

Рішенням Баранівського районного суду
Житомирської області від 25 листопада
2013 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
інфляційні по гривневих позиках в сумі
340 гривень; 1 162 грн. 12 коп. - 3% річних по
гривневих позиках, а всього стягнуто 1
502 грн. 12 коп. Вирішено питання судових
витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_1
подав апеляційну скаргу. Просить
рішення районного суду скасувати та
ухвалити нове, яким задовольнити його
позовні вимоги в повному обсязі.
Вважає, що рішення суду першої
інстанції ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права.
Зазначає, що прийняття 11.10.2011 року
Баранівським районним судом
Житомирської області рішення про
стягнення сум за договорами позики не є
підставою припинення договірних
зобов'язань, оскільки суми позики були
стягнуті, але не виконані після
ухвалення судового рішення. Тому
вважає, що суд мав підстави для
задоволення позову в повному обсязі.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах,
визначених ст. 303 ЦПК України, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому боржник зобов'язаний вчинити на
користь кредитора певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання виникає з
підстав, встановлених статтею 11 цього
Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України
цивільні права та обов'язки виникають
із дій осіб, що передбачені актами
цивільного законодавства, а також із
дій осіб, що не передбачені цими актами,
але за аналогією породжують цивільні
права та обов'язки. Частиною 5
вищезазначеної статті визначено, що у
випадках, встановлених актами
цивільного законодавства, цивільні
права та обов'язки можуть виникати з
рішення суду.

Як встановив суд та вбачається з
матеріалів справи, рішенням
Баранівського районного суду
Житомирської області від 11.10.2011 року з
відповідача на користь позивача
стягнуто заборгованість за договорами
позики в загальній сумі 218 875 грн. 54 коп.
Протягом знаходження виконавчого
листа на примусовому виконанні
відповідач погасив борг частково в
сумі 1 710 грн. В решті борг не повернув.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлено
договором або законом.

Виходячи з аналізу вимог ст. ст. 524, 533-535
та 625 ЦК України, грошовим є
зобов'язання, яке виражається в
грошових одиницях України (грошовому
еквіваленті в іноземній валюті), тобто
будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) -
це показник, що характеризує динаміку
загального рівня цін на товари та
послуги, які купує населення для
невиробничого споживання, а ціни в
Україні встановлюються в національній
валюті - гривні. Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК
України щодо сплати боргу з
урахуванням установленого індексу
інфляції поширюються лише на випадки
прострочення виконання грошового
зобов'язання, яке визначене договором у
гривні, а не в іноземній валюті.

Проценти річні за ч.2 ст. 625 ЦК України є
формою цивільно-правової
відповідальності за порушення
грошового зобов'язання, оскільки за
своїм характером сповна відповідають
всім ознакам цивільно-правової
відповідальності і вимагають для свого
застосування підстави
цивільно-правової відповідальності за
порушення грошових зобов'язань -
прострочення грошового зобов'язання.

Тобто, наслідки прострочення
боржником грошового зобов'язання у
вигляді інфляційного нарахування на
суму боргу й три проценти річних не є
санкціями, а виступають способом
захисту майнового права та інтересу,
який полягає у відшкодуванні
матеріальних витрат кредитора від
знецінення грошових коштів унаслідок
інфляційних процесів і отриманні
компенсації (плати) від боржника за
користування отриманими ним грошовими
коштами, належними до сплати
кредиторові. Тому ці кошти
нараховуються незалежно від вини
боржника та незалежно від сплати ним
неустойки (пені) за порушення виконання
зобов'язання.

Судом першої інстанції при винесенні
рішення про задоволення позову було
вірно встановлено, що на підставі
рішення Баранівського районного суду
Житомирської області від 11.10.2011 року,
яке набрало законної сили та
підтверджує обов'язок ОСОБА_2 сплатити
грошові суми на користь ОСОБА_1, у
відповідача виникло грошове
зобов'язання, а тому повинна
застосовуватися ст. 625 ЦК України,
оскільки відповідач в примусовому
порядку обов'язок зі сплати грошової
суми, покладений на нього в судовому
порядку не виконав.

При цьому, виходячи з предмета та
підстав позову суд обгунтовано стягнув
з відповідача суми передбачені ст.625 ЦК
України за прострочення виконання
грошового зобов'язання, що виражене в
грошових одиницях України. А саме: за
період з 06.11.2011 року по 16.08.2013 року -
інфляційні в сумі 340 грн. та 3% річних в
сумі 1162 грн.18 коп. за договорами позики
від 14.12.2009 року та 12.05.2010 року, як - то
вимагав в позові позивач, відповідно до
наданого ним розрахунку, правильність
проведення якого не спростовано
відповідачем (а.с.12-13).

Є правильним і висновок суду про
відмову у задоволенні позову в частині
стягнення процентів за користування
доларовими та гривневими коштами,
враховуючи наступне.

Так, рішенням Баранівського районного
суду Житомирської області суду від
11.10.2011 року з відповідача на користь
позивача стягнуто суми за всіма
договорами позики та відсотки за
користування коштами передбачені
умовами вказаних договорів.

Крім того, відповідальність за
порушення грошового зобов'язання
передбачена ч.2 ст.625 ЦК України. А саме,
вказаною нормою у таких випадках
передбачена сплата боржником суми
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також 3% річних від
простроченої суми, а не
відповідальність у вигляді сплати
процентів за користування коштами за
час порушення грошового зобов'язання,
як помилково вважає позивач.

Відтак, підстав для нарахування
процентів за користування коштами за
час прострочення грошового
зобов'язання на підставі ст.1048 ЦК
України, які підлягають оплаті за
правилами про основний борг, відсутні.

Таким чином, доводи позивача, викладені
в апеляційній скарзі не дають підстав
для висновку про неправильне
застосування судом норм матеріального
права і порушення норм процесуального
права, які передбачені нормами ЦПК
України як підстави для скасування
рішень.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам закону і підстави
для його зміни або скасування та
задоволення апеляційної скарги
відсутні.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 308, 313 -
315 ЦПК України, колегія суддів
апеляційного суду, -

у х в а л
и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Баранівського районного суду
Житомирської області від 25 листопада
2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і з цього ж часу може
бути оскаржена в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий
Судді