Справа №333/3094/13-ц
Провадження №2/333/24/14
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

13 лютого 2014 року
м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м.
Запоріжжя в складі:

головуючого судді
Дмитрієвої
М.М.,

при секретарі
Мовчан Д.В.,

за участю представників позивача
ОСОБА_1,

ОСОБА_2,

представника відповідача
Калашникової
В.Ф.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі суду м. Запоріжжя,
цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до
Запорізької міської ради про
встановлення факту прийняття спадщини
та визнання права власності, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_4 звернулась до Комунарського
районного суду м. Запоріжжя з позовом
до Запорізької міської ради про
встановлення факту прийняття спадщини
та визнання права власності.

В обґрунтування своїх позовних вимог
зазначила наступне.

Батьку позивача ОСОБА_5 на підставі
свідоцтва № 514, виданого виконкомом
Запорізької міської ради 23.07.1975 року, на
праві власності належав житловий
будинок АДРЕСА_1, який він збудував
разом з матір'ю позивача ОСОБА_6,
перебуваючи у шлюбі. ІНФОРМАЦІЯ_3 помер
ОСОБА_5, а ІНФОРМАЦІЯ_4 померла ОСОБА_6,
яка фактично прийняла спадщину після
смерті свого чоловіка, однак не встигла
перереєструвати вказаний будинок на
своє ім'я. Після смерті матері ОСОБА_4
фактично прийняла спадщину, оскільки
продовжувала користуватися майном, а в
будинку проживала її донька ОСОБА_7 з
двома неповнолітніми дітьми, яка
оселилася в будинку ще при житті
батьків позивача. Позивач є єдиною
спадкоємицею після смерті батьків,
оскільки інших дітей вони не мали.

У зв'язку з вищевикладеним, просить суд
встановити факт прийняття ОСОБА_4
спадщини після смерті ОСОБА_6, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_4, та визнати за ОСОБА_4 право
власності на будинок АДРЕСА_1 в порядку
спадкування за законом.

У судове засідання позивач ОСОБА_4 у
судове засідання не з'явилася, про час,
дату та місце розгляду справи була
повідомлена належним чином.

Представники позивача ОСОБА_1 та ОСОБА_2
у судовому засіданні позов підтримали
з підстав, викладених у ньому, просили
суд про його задоволення.

Представник відповідача ОСОБА_3 проти
задоволення позову не заперечувала.

Допитаний у судовому засіданні свідок
ОСОБА_8 пояснила, що ОСОБА_4 знає більше
20 років. Померлу бабусю вона особисто
не знала. Спілкувалась з донькою
позивача. ОСОБА_4 весь час мешкала по
АДРЕСА_1 з бабусею. Крім того, зазначила,
що ОСОБА_6 ховала ОСОБА_4

Свідок ОСОБА_9 суду пояснила, що вони
разом з ОСОБА_4 мешкали на одній
площадці протягом 30 років. Вона добре
знала батьків останньої, оскільки
часто надавала їм медичну допомогу.
Вони проживали по АДРЕСА_1. ОСОБА_4
мешкала разом з батьками у будинку десь
з 1994 року. Потім, коли батьки почали
хворіти через свій похилий вік, до них
переїхала донька ОСОБА_4 ОСОБА_6 ховала
ОСОБА_4, оскільки інших ані братів ані
сестер остання не має.

Допитаний у судовому засіданні
представник ТОВ «ЗМБТІ» на підставі
матеріалів інвентарної справи № 5806/67717
на домоволодіння за адресою: м.
Запоріжжя, вул. Чапаєва, будинок 206,
пояснив, що відповідно до матеріалів
інвентарної справи, право власності на
житловий будинок літ «А»,
розташованого по АДРЕСА_1
зареєстровано за ОСОБА_5 на підставі
свідоцтва про право власності на
житловий будинок, виданого Запорізькою
ЗКХ, за № 514 від 23.07.1975 року. Остання
технічна інвентаризація будинку була
проведена 23.07.1985 року. На самочинний
будівель на той час не існувало.

Суд, вислухавши думки учасників
процесу, допитавши свідків та фахівця
ТОВ «ЗМБТІ», дослідивши матеріали
інвентаризаційної справи № 5806/67717
будинку АДРЕСА_1, вивчивши і дослідивши
письмові матеріали справи, аналізуючи
і оцінюючі всі надані сторонами докази
в їх сукупності, приходить до
наступного висновку.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України, юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносин, що виникають у
державі.

У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської
Конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод, ратифікованої
Україною, Законом України №475/97-ВР від
17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9
Конституції України є частиною
національного законодавства України,
кожна людина при визначенні її
громадянських прав та обов'язків має
право на справедливий розгляд справи
незалежним та безстороннім судом.

Відповідно до ст. 55 Конституції
України, кожному гарантується судовий
захист його прав і свобод.

Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд
розглядає справи на принципах
змагальності і диспозитивності.

Згідно зі ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних та юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст.ст. 57, 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.
Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Судом встановлені такі факти та
відповідні їм правовідносини.

Оскільки правовідносини по
спадкуванню відкрились в 1994 році, то
при розгляді спору необхідно
керуватись нормами ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до ст. 524 ЦК УРСР в редакції
1963 року, яка діяла на час відкриття
спадщини, спадкоємство здійснюється
за законом або за заповітом.

Згідно зі ст. 529 ЦК УРСР в редакції 1963
року, спадкоємцями за законом першої
черги є діти, батьки та дружина
спадкодавця в рівних частках кожний.

Відповідно до вимог ст.ст. 548, 549 ЦК УРСР
в редакції 1963 року визнається, що
спадкоємець прийняв спадщину якщо він
фактично вступив в управління чи
володіння спадковим майном, чи він
подав до державної нотаріальної
контори за місцем відкриття спадщини
заяву про прийняття спадщини.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 був
власником будинку АДРЕСА_1 на підставі
свідоцтва № 514, виданого виконкомом
Запорізької обласної ради 23.07.1975 року.

ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_5, що
підтверджене наданим суду свідоцтвом
про смерть.

Після його смерті відкрилась спадщина
у вигляді житлового будинку, що
знаходиться за адресою: м. Запоріжжя,
вул. Чапаєва, буд 206, який фактично
успадкувала ОСОБА_6, однак, не встигла
його перереєструвати.

ІНФОРМАЦІЯ_4 померла дружина ОСОБА_5 -
ОСОБА_6, що підтверджується наданим
суду свідоцтвом про смерть.

Згідно відповіді Шостої Запорізької
нотаріальної контори № 2838/01-16 від 01.10.2013
року після померлої ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_6
спадкова справа не заводилась.

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 мали доньку - ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_2, що підтверджується
свідоцтвом про народження останньої.

20.05.1967 року ОСОБА_4 уклала шлюб з ОСОБА_11,
що підтверджується свідоцтвом про
шлюб.

Судом встановлено, що право власності
на спадковий житловий будинок АДРЕСА_1,
зареєстрований за ОСОБА_5 на підставі
Свідоцтва про право власності № 514,
виданого 23.07.1975 року Запорізьким
виконкомом.

Відповідно до інформаційної довідки
щодо будинку АДРЕСА_1, у державному
реєстрі речових прав на нерухоме майно
відомості відсутні.

Згідно з положеннями ст.ст. 86, 128 ЦК УРСР
в редакції 1963 року, чинними на час
оформлення права власності на будинок
за спадкодавцем, право власності на
житловий будинок виникає з часу його
реєстрації у виконавчому комітеті
місцевої ради (п. 9 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 04.10.1991 року
№ 7 «Про практику застосування судами
законодавства, що регулює право
власності громадян на житловий
будинок»).

Згідно з п. 1 ст. 5 ЦК України акти
цивільного законодавства регулюють
відносини, які виникли з дня набрання
ними чинності. Пунктом 3 цієї ж статті
передбачено, що якщо цивільні
відносини виникли раніше і
регулювалися актом цивільного
законодавства, який втратив чинність,
новий акт цивільного законодавства
застосовується до прав і обов'язків,
які виникли з моменту набрання ним
чинності.

Однак, враховуючи те, що спірні
правовідносини виникли до 01.01.2004 року,
згідно із ч. 6 ст. 86 ЦК УРСР відносини
власності регулюються Законом України
«Про власність», цим Кодексом, іншими
законодавчими актами.

За положеннями ст. 86 ЦК УРСР, ст. 2
Закону України «Про власність» (у
редакції, чинній на час виникнення
спірних правовідносин) право
власності - це врегульовані законом
суспільні відносини щодо володіння,
користування і розпорядження майном.

Відповідно до ст. 12 Закону України від
07.02.1991 року «Про власність», чинного на
час виникнення спірних правовідносин,
громадянин набуває права власності на
доходу від участі в суспільному
виробництві індивідуальної праці,
підприємницької діяльності, вкладення
коштів у кредитні установи, акціонерні
товариства, а також на майно, одержане
внаслідок успадкування або укладення
інших угод, не заборонених законом.

Згідно зі ст. 49 зазначеного Закону
володіння майном вважається
правомірним, якщо інше не було
встановлено судом, арбітражним судом,
третейським судом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України
власник майна може подати позов про
визнання його права власності.

Згідно з п. 27 Порядку державної
реєстрації прав на нерухоме майно та їх
обтяжень, затвердженого
правовстановлюючими документами на
підставі яких проводиться Постановою
КМУ від 22.06.2011 року № 703, реєстрація
права власності на об'єкти нерухомого
майна, є рішення суду, що набрало
законної сили, щодо права власності та
інших речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до ст. 182 ЦК України та
Закону України «Про державну
реєстрацію по справі речових прав на
нерухоме майно та їх обмежень»
встановлено, що об'єкти нерухомого
майна підлягають спеціальній
реєстрації відповідним органом. Згідно
зі ст. 2 Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень» державна
реєстрація речових прав на нерухоме
майно - це офіційне визнання і
підтвердження державою факту
виникнення, переходу або припинення
речових прав на нерухоме майно.

На підставі вищевикладеного, суд,
дослідивши матеріали справи,
вислухавши пояснення учасників
процесу, приходить до висновку, що
позовні вимоги є законними,
обґрунтованими та підлягають
задоволенню, оскільки задоволення
позовних вимог не порушує невизнанні
або оспорюванні права, свободи чи
інтереси будь-яких осіб та вважає за
можливе визнати за позивачем право
власності в порядку спадкування за
законом на житловий будинок,
розташований за адресою: м. Запоріжжя,
вул. Чапаєва, будинок 206.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 3, 4, 10, 11, 57-60, 88, 209, 212-215 ЦПК України,
суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_4 до Запорізької
міської ради про встановлення факту
прийняття спадщини та визнання права
власності - задовольнити повністю.

Встановити факт прийняття ОСОБА_4
спадщини після смерті ОСОБА_6, померлої
ІНФОРМАЦІЯ_4.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на
будинок АДРЕСА_1 в порядку спадкування
за законом.

Апеляційна скарга на рішення суду
може бути подана протягом десяти днів з
дня його проголошення до Апеляційного
суду Запорізької області через
Комунарський районний суд м. Запоріжжя.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя Комунарського районного суду

м. Запоріжжя
М.М. Дмитрієва