АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
провадження №22-ц/796/8027/2014
Головуючий у 1-й інстанції: Зінченко С.В.
Доповідач: Поліщук Н.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 липня 2014 року Колегія суддів Судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м.Києва в складі:

Головуючого - судді Поліщук Н.В.

суддів Шкоріної
О.І., Кулікової С.В.

при секретарі
Задорожному А.Г.

за участю

позивача ОСОБА_1

представника відповідача Баранової
О.В.

представника відповідача Швець О.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Києві в залі суду справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Солом»янського районного суду
м.Києва від 06 травня 2014 року у справі за
позовом ОСОБА_1 до Державної архівної
служби України про стягнення
невиплачених при звільненні грошових
коштів, стягнення середнього заробітку
за час затримки розрахунку та
відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду із позовом про вирішення
трудового спору із Державною архівною
службою України, позовні вимоги
неодноразово уточнювала та остаточно
просила:

- стягнути з відповідача грошову
компенсацію за частину невикористаної
додаткової відпустки в розмірі 898,90
грн.;

- стягнути з відповідача грошову
компенсацію за частину невикористаної
щорічної основної відпустки в розмірі
719,12 грн.;

- стягнути з відповідача компенсацію за
несвоєчасно виплачені грошові суми при
звільненні в розмірі 41708,96 грн.;

- стягнути з відповідача моральну шкоду
в розмірі 150000 грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 01
грудня 2005 року по 16 вересня 2013 року
перебувала з відповідачем у трудових
відносинах. З 18 травня 2007 року і до
моменту звільнення працювала на посаді
завідувача сектору режимно-секретної
та мобілізаційної роботи.

Наказом №213-к від 16 вересня 2013 року
звільнена на підставі п.2 ст.40 КЗПП
України у зв»язку із скасуванням
доступу до державної таємниці. Проте,
при звільнені з нею не були проведені
всі передбачені розрахунки.

Так, зазначає, що їй, як державному
службовцю із 30-денною відпусткою за
стажем роботи також була передбачена
додаткова оплачувана відпустка
тривалістю 11 календарних днів, з яких
нею був використаний 1 день. Проте, при
звільненні, визначаючи, яка сума
підлягає виплаті як компенсація
невикористаної відпустки, кадровими
працівниками помилково не було
ураховано 5 днів додаткової відпустки,
оскільки вони виходили з пропорційно
відпрацьованого часу, що дає на неї
право, у зв»язку із чим нею заявлено
вимогу про стягнення 898,90 грн. Зазначає,
що основну відпустку за період роботи з
01 грудня 2012 року по 16 вересня 2013 року
нею використано в обсязі 30 днів.

В обґрунтування вимоги про стягнення
компенсації за частину невикористаної
щорічної основної відпустки в розмірі
719,12 грн. посилається на помилку
кадрових працівників при обчисленні
строків роботи, що дають право на
основну щорічну відпустку.

Так, зазначає, що, виходячи з ст.81 КЗпП
України, кадрові працівники
обчислювали строки від дати 01 грудня 2012
року (01 грудня 2005 року була прийнята на
роботу), проте ними не було ураховано,
що позивач прийшла на цю посаду за
переведенням з установи, в якій вона
працювати з 01 серпня 2005 року, у
відпустці не перебувала та компенсації
не отримувала. Відтак, відповідачем
помилково не було включено до суми
розрахунку оплату за 4 дні.

Обґрунтовуючи позовні вимоги в частині
стягнення компенсації в розмірі 41708,96
грн., зазначає, що вказана сума
нарахована відповідно до ст.117 КЗпП
України у зв»язку із затримкою виплат
наведених вище сум за 14 днів вересня 2013
року, жовтень 2013 року-квітень 2014 року
та 6 днів травня 2014 року.

Окрім того, зазначає, що сам розрахунок
при звільненні також був проведений із
запізненням, так, частину коштів вона
отримала 18 вересня 2013 року, а іншу
частину 03 жовтня 2013 року.

Розмір моральної шкоди обґрунтовує
незаконним звільненням, а саме були
порушені вимоги ч.2 ст.40 та ч.1 ст.43 КЗпП
України - не запропоновано іншої роботи
та не було отримано згоди
профспілкового організації,
здійсненням неправильних нарахувань
грошових компенсацій, затримкою
нарахування сум при звільненні, а також
із життєвих обставин, що сталися
невдовзі після звільнення - смерть
родичів, річниці смерті інших родичів.

Рішенням Солом»янського районного
суду м.Києва від 06 травня 2014 року у
задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з ухваленим рішенням,
ОСОБА_1 подано апеляційну скаргу, у якій
просить рішення скасувати та ухвалити
нове про задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі посилається на
невідповідність матеріалам справи
висновку суду про те, що з нею при
звільненні був проведений повний
розрахунок. Зазначає, що судом не
ураховано п.2 ч.2 ст.127 КЗпП України, у
зв»язку із чим помилково надано оцінку
обставинам щодо частково використаної
відпустки наперед, а відтак і
розрахунку днів, які підлягають
компенсації. Посилається на
безпідставність як таких, що не мають
відношення до справи, висновків суду
про отримання нею допомоги по
безробіттю. Посилається на
помилковість висновків суду в частині
проведених нею розрахунків сум, які
вона просить стягнути. Зазначає, що
судом надано неправильну оцінку
обставинам, які передували звільненню.

В судовому засіданні позивач доводи
апеляційної скарги підтримала, просила
її задовольнити.

Представники відповідача проти
доводів апеляційної скарги
заперечували, посилаючись на
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
сторін., розглянувши справу в межах
доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого по справі
рішення, колегія суддів дійшла
висновку, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що порушень трудових прав
позивача не установлено.

Проте, повністю колегія суддів
погодитися з такими висновками суду
першої інстанції не може.

За змістом п.2 ч.1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку, зокрема, скасування
допуску до державної таємниці, якщо
виконання покладених на нього
обов»язків вимагає доступу до
державної таємниці.

Судом першої інстанції установлено, що
22 серпня 2013 року завідувачем сектору
режимно-секретної та мобілізаційної
роботи ОСОБА_1 була подана заява про
звільнення із займаної посади 23 серпня
2013 року за угодою сторін, згідно з
пунктом 1 статті 36 Кодексу законів про
працю України.

З 23 серпня 2013 року до 13 вересня 2013 року
позивач перебувала на лікарняному.

Під час перебування на лікарняному
позивач особисто звернулася із заявою
до Служби безпеки України з проханням
скасувати їй допуск до державної
таємниці (а.с. 83).

Після закриття листка
непрацездатності та виходу 16 вересня
2013 року на роботу позивач цим же днем
подала Голові Державної архівної
служби іншу заяву з проханням
звільнити її із займаної посади того ж
дня, 16 вересня 2013 року, у зв'язку зі
скасуванням допуску до державної
таємниці згідно з пунктом 2 статті 40
Кодексу законів про працю України (а.с
56).

У зв»язку із скасуванням допуску до
державної таємниці згідно з поданою
заявою ОСОБА_1, 16 вересня 2013 року видано
відповідний наказ №213-к про
звільнення ОСОБА_1 за ст.. 40 п.2 КЗпП
України з виплатою відповідно до
статті 44 КЗпП України вихідної
допомоги у розмірі середнього
місячного заробітку та грошової
компенсації за невикористану
відпустку 5 календарних днів.

Згідно даних Виписки за особовим
рахунком ОСОБА_1 грошові кошти
відповідно до наказу про звільнення
були виплачені 18 вересня 2013 року та 03
жовтня 2013 року.

Колегія суддів погоджується з доводами
апеляційної скарги в тій частині, що
відповідачем при звільненні невірно
нарахована кількість днів
невикористаної додаткової відпустки,
що фактично визнано відповідачем в
ході розгляду даної справи в суді
першої інстанції.

Відповідно до поданого відповідачем
розрахунку щорічної відпустки
позивача, остання за період роботи з 01
грудня 2012 року по 16 вересня 2013 року мала
право на 29 календарних днів основної
відпустки та 11 додаткової, з яких
використала 29 календарних днів
основної відпустки та 1 день
додаткової.

При звільнені позивачу було нараховано
грошову компенсацію за невикористану
відпустку 5 календарних днів за період
роботи з 01.12.2012 року по 16.09.2013 року.

Відповідно до ст.. 35 Закону України «Про
державну службу» державним службовцям
надається щорічна відпустка
тривалістю 30 календарних днів, якщо
законодавством не передбачено більш
тривалої відпустки, з виплатою
допомоги для оздоровлення у розмірі
посадового окладу. Державним
службовцям, які мають стаж роботи в
державних органах понад 10 років,
надається додаткова оплачувана
відпустка тривалістю до 15 календарних
днів. Порядок і умови надання
додаткових оплачуваних відпусток
встановлюється Кабінетом Міністрів
України.

Відповідно до постанови Кабінету
Міністрів України від 27 квітня 1994 року
№250 «Про порядок і умови надання
державним службовцям, посадовим особам
місцевого самоврядування додаткових
оплачуваних відпусток» із
відповідними змінами, установлено, що
державним службовцям, які мають стаж
державної служби понад 10 років,
посадовим особам місцевого
самоврядування, які мають стаж служби в
цих органах понад 10 років, надається
додаткова оплачувана відпустка
тривалістю 5 календарних днів, а
починаючи з 11-го року ця відпустка
збільшується на два календарних дні за
кожний наступний рік. Тривалість
додаткової оплачуваної відпустки не
може перевищувати 15 календарних днів.

Відповідно до п.2 ч.2 ст.. 127 КЗпП України
у разі звільнення за п.2 ст. 40 КЗпП
України не проводиться відрахування
при звільненні працівника до
закінчення того робочого року, в
рахунок якого він уже одержав
відпустку, за невідпрацьовані дні
відпустки.

Проте, Наказом №75-к від 20 березня 2014
року «Про повернення коштів ОСОБА_1» у
зв»язку з виявленою помилкою у
нарахуванні днів невикористаної
додаткової відпустки ОСОБА_1, за які
повинна бути виплачена грошова
компенсація під час її звільнення з
посади згідно з наказом Укрдержархіву
від 16.09.2013 року №213-к, наказано
фінансово-економічному управлінню
виплатити грошову компенсацію за
невикористану додаткову відпустку ( 5
календарних днів) за 2013 рік. Згідно
даних розрахунку
фінансово-економічного управління
нараховано компенсацію в розмірі 898
грн. 90 коп., про що 24 березня 2014 року
повідомлено ОСОБА_1 листом №02.2/947.

В суді апеляційної інстанції позивач
підтвердила отримання такого
повідомлення, проте, за грошовими
коштами не з»явилась, оскільки бажала
перерахування на свою адресу за місцем
проживання. Сторонами в судовому
засіданні в суді апеляційної інстанції
підтверджено, що позивачу роз»яснено
можливість здійснення будь-яких дій з
грошовими коштами лише на підставі
письмової заяви ОСОБА_1, проте остання
таку заяву не подавала.

Відтак, колегія суддів уважає, що при
звільненні з позивачем розрахунок було
проведено не в повному обсязі з вини
власника, проте, власником таке
порушення усунуто 24 березня 2014 року та
у зв»язку із неотриманням їх ОСОБА_1.
депоновано 01 квітня 2014 року. При
визначення періоду затримки
розрахунку при звільненні колегія
суддів виходить з того, що з 01 квітня 2014
року позивач, будучи обізнаною про
необхідність отримання грошових
коштів, не вживала будь-яких дій,
спрямованих на реалізацію такого
права, відтак, стягненню підлягає
середній заробіток за період з дати
звільнення до 01 квітня 2014 року, що
становить час затримки розрахунку з
вини відповідача.

Відповідно до ст..117 КЗпП України в разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу,
при відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа ,організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Розмір середньоденної заробітної
плати позивача, обрахованої відповідно
до постанови Кабінету Міністрів
України від 08.02.1995 року №100 ( з
відповідними змінами та доповненнями)
становить 179 грн. 78 коп.

З огляду на наведене, з відповідача на
користь позивача за затримку
розрахунку при звільненні за період з
дати звільнення до 01 квітня 2014 року
підлягає сума 24809 грн. 64 коп.

Доводи апеляційної скарги в частині
безпідставної відмови у задоволенні
вимог в частині стягнення з
відповідача грошової компенсації за
частину невикористаної щорічної
основної відпустки в розмірі 719,12 грн,
відхиляються колегією суддів, з огляду
на наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 81 КЗпП України якщо
працівник, переведений на роботу на
інше підприємство, в установу,
організацію, повністю або частково не
використав щорічні основну та
додаткові відпустки і не одержав за них
грошову компенсацію, то до стажу
роботи, що дає право на щорічні основну
та додаткові відпустки, зараховується
час, за який він не використав ці
відпустки за попереднім місцем роботи.

Відповідно до ч.1 ст. 83 КЗпП України у
разі звільнення працівника йому
виплачується грошова компенсація за
всі не використані ним дні щорічної
відпустки, а також додаткової
відпустки працівникам, які мають дітей.

Частиною 3 ст. 83 КЗпП України
встановлено, що у разі переведення
працівника на роботу на інше
підприємство, в установу, організацію
грошова компенсація за невикористані
ним дні щорічних відпусток за його
бажанням повинна бути перерахована на
рахунок підприємства, установи,
організації, куди перейшов працівник.
Аналогічні положення містить частина 3
ст.24 Закону України «Про відпустки».

Як убачається з матеріалів справи та
установлено судом першої інстанції,
позивач переведена на роботу до
Державного комітету архівів України 01
грудня 2005 року з Центрального архіву
вищих органів влади та управління
України, де вона працювала з 1 серпня 2005
року.

Проте, згідно із даними поданої ОСОБА_1
заяви від 30 листопада 2005 року про
звільнення у зв»язку із переведенням,
останньою не було зазначено про
перерахування грошової компенсації за
невикористані дні щорічної відпустки
на рахунок Держкомархіву, та
відповідно такі кошти перераховані не
були , що підтверджується даними листа
ЦДАВО від 05.05.2014 року №157.

Відтак, судом першої інстанції
обгрунтовано відмовлено у задоволенні
вимог в частині стягнення компенсації
за невикористані 4 дні відпустки за
період роботи в Центральному архіві
вищих органів влади та управління
України.

Окрім того, колегія суддів частково
погоджується з доводами апеляційної
скарги в частині безпідставної відмови
в задоволенні вимог щодо відшкодування
моральної шкоди.

Відповідно до ст.. 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв»язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Законодавством встановлено, що
моральна шкода - це втрати немайнового
характеру, яких позивач зазнав
внаслідок моральних чи фізичних
страждань або інших негативних явищ, що
настали через незаконні винні дії
відповідача. Як загальна умова
цивільно-правової відповідальності
законодавством передбачений зв»язок
між протиправною поведінкою та
наставши ми наслідками.

З урахуванням встановлення порушення
права позивача на отримання
своєчасного розрахунку при звільненні,
що призвело до додаткових зусиль для
організації свого життя, колегія
суддів уважає, що стягненню з
відповідача на користь позивача на
відшкодування моральної шкоди
підлягає сума 500 грн., а визначена
позивачем сума 150000 грн. є завищеною.

На підставі ст.88 ЦПК України з
Державної архівної служби України
підлягає стягненню 2570,80 грн. судового
збору на користь держави.

Керуючись ст.ст. 218, 303, 305, 307, 309, 314, 316, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Солом»янського районного суду
м.Києва від 06 травня 2014 року скасувати в
частині відмови в задоволенні позовних
вимог щодо стягнення грошової
компенсацію за частину невикористаної
додаткової відпустки, компенсації за
несвоєчасно виплачені грошові суми при
звільненні, відшкодування моральної
шкоди та ухвалити в цій частині нове
рішення наступного змісту.

Стягнути з Державної архівної служби
України на користь ОСОБА_1 грошову
компенсацію за частину невикористаної
додаткової відпустки в розмірі 898
гривень 90 копійок.

Стягнути з Державної архівної служби
України на користь ОСОБА_1 компенсацію
за несвоєчасно проведений розрахунок
при звільненні в сумі 24809 гривень 64
копійки.

Стягнути з Державної архівної служби
України на користь ОСОБА_1 на
відшкодування моральної шкоди 500
гривень.

Стягнути з Державної архівної служби
України на користь держави судовий
збір в сумі 2570 гривень 80 копійок.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржена у касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - суддя
Н.В. Поліщук

Судді
О.І. Шкоріна

С.В. Кулікова