ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ
СПРАВ
У х в а л а

іменем україни

26 лютого 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А.,
суддів:Євграфової Є.П., Євтушенко О.І.,
Завгородньої І.М.,Іваненко Ю.Г.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до
Пологівського РВ ГУМВС України в
Запорізькій області прокуратури
Запорізької області Державної
казначейської служби України про
відшкодування шкоди, завданої
незаконними рішеннями, діями, чи
бездіяльністю органу дізнання,
попереднього (досудового) слідства,
прокуратури, суду, за касаційною
скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7
на рішення Пологівського районного
суду Запорізької області від 01 липня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Запорізької області від 05 листопада 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2012 року ОСОБА_6 звернувся до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що 16 жовтня 2002 року
він був притягнутий до кримінальної
відповідальності за злочин,
передбачений п. п. 2, 9, 10 ч. 2 ст.
115, ч. 4 ст. 152, ч. 3 ст. 153 КК України та
арештований 16 жовтня 2002 року. Із
вказаного часу за вироком суду від 24
червня 2004 року відбував покарання в
містах позбавлення волі. В подальшому,
вирок відносного нього був скасований,
а кримінальна справа закрита у зв'язку
з відсутністю в його діях складу
злочину. 10 січня 2011 року він звільнений
з-під арешту. Просив суд стягнути з
відповідача матеріальну шкоду -
втрачений заробіток за час перебування
в містах позбавлення волі, витрати на
юридичну допомогу у сумі 56 803,61 грн, а
також моральну шкоду в сумі 5 000
000 грн.

Рішенням Пологівського районного суду
Запорізької області від 01
липня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду Запорізької
області від 05 листопада 2013 року, у
задоволенні позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі скаржник просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду,
мотивуючи свою вимогу порушенням судом
норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права, ухвалити нове
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі.

Перевіривши доводи, викладені у
касаційній скарзі, колегія суддів
приходить до висновку, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Судами першої та апеляційної інстанції
встановлено, що 16 жовтня
2002 року позивача було притягнуто до
кримінальної відповідальності за
вчинення злочинів, передбачених ч. 2 п. 2,
9, 10, ст. 115, ч. 4 ст. 152, ч. 3
ст.153 КК України

Вироком апеляційного суду Запорізької
області від 24 червня 2004 року позивача
було визнано винним та засуджено за п.
п. 2, 9, 10 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 152,
ч. 3 ст.153 КК України з застосуванням ст.
70 КК України було призначено покарання
у виді 15 років позбавлення волі.

Ухвалою Верховного Суду України від 02
грудня 2004 року вирок апеляційного суду
Запорізької області від 24 червня 2004
року відносно позивача було залишено
без змін.

Генеральною прокуратурою України
внесено заяву про перегляд судових
рішень за нововиявленими обставинами в
порядку, передбаченому ст. 400-5 КПК
України.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 23 грудня 2010 року
вирок апеляційного суду Запорізької
області від 24 червня 2004 року та ухвалу
Верховного Суду України від 02 грудня 2004
року скасовано, справу направлено на
нове розслідування.

Постановою старшого слідчого з
особливо важливих справ Генеральної
прокуратури України від 21 лютого 2011
року кримінальна справа відносно
ОСОБА_6 за фактом умисного вбивства,
поєднаного зі зґвалтування
із задоволенням статевої
пристрасті неприродним способом
малолітньої ОСОБА_8 закрита
на підставі п. 2 ч. 1 ст. 6 КПК України.

Із вказаного часу за вироком суду від 24
червня 2004 року позивач відбував
покарання в містах позбавлення волі. В
подальшому, вирок відносного нього був
скасований, а кримінальна справа
закрита у зв'язку з відсутністю в його
діях складу злочину.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й
апеляційний суд, виходив з того, що під
час слідства та судового провадження
позивач визнавав обвинувачення, свою
вину, та шляхом самообмови перешкоджав
з'ясуванню істини і цим сприяв
незаконному засудженню.

З такими висновками суду першої та
апеляційної інстанції погодитися не
можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності - на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що
під час ухвалення рішення суд вирішує
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин;

5) чи слід позов задовольнити або в
позові відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави допустити негайне виконання
судового рішення; 8) чи є підстави для
скасування заходів забезпечення
позову.

Проте зазначеним вимогам рішення судів
не відповідають.

Відповідно до ст. 1176 ЦК України право на
відшкодування шкоди, завданої фізичній
особі незаконними діями органів
дізнання, досудового слідства,
прокуратури або суду, виникає у
випадках, передбачених законом.

Порядок відшкодування такої шкоди
встановлюється законом (ч. 7 ст. 1176 цього
Кодексу)

Відшкодування шкоди, завданої органами
дізнання, попереднього слідства,
прокуратури та суду, передбачено
Законом України «Про порядок
відшкодування шкоди незаконними діями
органів дізнання, досудового слідства,
прокуратури і суду», відповідно до
положень якого така шкода
відшкодовується у випадках: 1)
постановлення виправдувального вироку
суду; 2) встановлення в обвинувальному
вироку суду чи іншому рішенні суду
(крім ухвали чи постанови суду про
повернення справи на додаткове
розслідування чи новий судовий
розгляд) факту незаконного
притягнення, незаконного взяття і
тримання під вартою, незаконного
проведення в ході розслідування чи
судового розгляду кримінальної справи
обшуку, виїмки, незаконного накладення
арешту на майно, незаконного
відсторонення від роботи (посади) та
інших процесуальних дій, що обмежують
чи порушують права та свободи
громадян, незаконного проведення
оперативно-розшукових заходів;
закриття кримінальної справи з
підстав, зазначених у п. 2 ч. 1 цієї
статті; закриття справи про
адміністративне правопорушення.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суди керувались положенням ч. 4
ст. 1176 ЦК України, що виключає
відшкодування шкоди у разі якщо особа,
яка у процесі дізнання, попереднього
(досудового) слідства або судового
розгляду шляхом самообмови
перешкоджала з'ясуванню істини і цим
сприяла незаконному засудженню,
незаконному притягненню до
кримінальної відповідальності,
незаконному застосуванню як
запобіжного заходу тримання під вартою
або підписки про невиїзд, незаконному
затриманню, незаконному накладенню
адміністративного стягнення у вигляді
арешту чи виправних робіт.

Суди повинні зважати на те, що
самообмова, яка виключає відшкодування
шкоди, повинна бути добровільною,
завідомо неправдивою, яка може
заплутати, мати на меті перешкодити
з'ясуванню істини і бути зафіксованою в
матеріалах справи.

Крім того, застосовуючи до даних
правовідносин положення ч. 4
ст. 1176 ЦК України, суд має з'ясувати до
чого саме привела самообмова, а саме: чи
сприяла незаконному засудженню,
незаконному притягненню до
кримінальної відповідальності,
незаконному застосуванню як
запобіжного заходу тримання під вартою
або підписки про невиїзд, незаконному
затриманню, незаконному накладенню
адміністративного стягнення у вигляді
арешту чи виправних робіт та
встановити причинно-наслідковий
зв'язок між цими подіями.

Як вбачається з позовної заяви ОСОБА_6
просив відшкодувати шкоду на підставі
ст. 1176 ЦК України з підстав незаконного
перебування під слідством та в місцях
позбавлення волі, посилаючись на те, що
кримінальну справу стосовно нього було
закрито.

Однак, вирішуючи спір, суди не з`ясували
належним чином фактичних обставин
справи щодо заявлених вимог, не
визначився з характером спірних
правовідносин.

З урахуванням цього ухвалені у справі
судові рішення підлягають скасуванню з
направленням справи в цій частині на
новий розгляд до суду першої інстанції
з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК
України.

Колегія суддів, враховуючи
вищевикладене, дійшла висновку, що
судами допущено порушення норм
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи, що є
підставою для скасування судових
рішень з направленням справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 -
ОСОБА_7 задовольнити
частково.

Рішення Пологівського районного суду
Запорізької області від
01 липня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Запорізької області
від 05 листопада 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Н.А.
Горелкіна

Судді:
О.І.
Євтушенко

Є.П. Євграфова

І.М. Завгородня

Ю.Г.Іваненко