Справа № 434/3099/13-ц
Провадження № 22ц/782/5192/13
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у
складі:

Головуючого: Маляренко І.Б.

Суддів: Яреська А. В.,
Луганської В.М.

За участю секретаря:
Веселова С.С.,
розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Луганську цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1, поданою
через представника ОСОБА_2,

на рішення Артемівського районного
суду м. Луганська від 14 листопада 2013
року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про
визнання майна сумісним, визнання
права власності на частку у спільному
майні,

зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3
про виділ частки зі спільного майна,

В С Т А Н О В И Л А:

Оскаржуваним рішенням позовні
вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Суд першої інстанції визнав об'єктом
права спільної сумісної власності
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 домоволодіння за
адресою: АДРЕСА_1; визнав за ОСОБА_3
право власності на 12 частку
домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1; у
задоволенні позовних вимог про
визнання об'єктом права спільної
сумісної власності автомобіля Mitsubishi
Lancer, державний номерний знак НОМЕР_1, і
про визнання за ОСОБА_3 права власності
на 12 частку даного автомобіля -
відмовив.

Також відмовив суд у задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3
про виділ 12 частки автомобіля Hyundai Getz,
державний номерний знак

НОМЕР_2.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
поданій через представника ОСОБА_2,
ставиться питання про скасування
рішення Артемівського районного суду
м. Луганська від 14 листопада 2013 року як
такого, що не відповідає вимогам
матеріального і цивільного
процесуального права, і ухвалення
нового рішення про відмову у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 та
задоволення зустрічних позовних вимог
ОСОБА_1

Обговоривши доводи апеляційної
скарги, заслухавши доповідача,
пояснення осіб,

що брали участь у справі, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і

обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що скарга підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Так, статтею 213 ЦПК України
встановлено, що рішення суду повинно
бути законним і обґрунтованим, тобто
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, повинен вирішити справу
згідно із законом, ухваливши рішення на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 цього
Кодексу під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Суд першої інстанції при вирішенні
справи виходив з того, що сторони
перший раз зареєстрували шлюб 14 лютого
1998 року; мають спільну доньку ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1; даний шлюб було розірвано
за рішенням Ленінського районного суду
м. Луганська від 18.11.2008 року, розірвання
шлюбу було зареєстровано 02.12.2008 року; 20
грудня 2011 року сторони вдруге
зареєстрували шлюб, який, в свою чергу,
було розірвано за рішенням
Артемівського районного суду м.
Луганська від 19.06.2013 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про виділ 12
частки автомобіля Hyundai Getz, державний
номерний знак НОМЕР_2, суд виходив з
того, що позивачем невірно обрано
спосіб захисту порушеного права,
внаслідок чого автомобіль залишається
спільною сумісною власністю сторін, і
ОСОБА_1 не позбавлений права знову
звернутись до суду, вірно
сформулювавши свої вимоги.

Даний висновок колегія суддів
вважає законним і обґрунтованим.

Також вірним вважає колегія суддів
і викладений в оспорюваному рішенні
висновок суду щодо безпідставності
вимог ОСОБА_3 в частині визнання
об'єктом права спільної сумісної
власності автомобіля Mitsubishi Lancer,
державний номерний знак НОМЕР_1, і про
визнання за нею права власності на 12
частку даного автомобіля.

При цьому колегія суддів бере до
уваги те, що сама ОСОБА_3 з рішенням суду
погодилась, з апеляційною скаргою на
нього не зверталась

Тобто, автомобіль Mitsubishi Lancer,
державний номерний знак НОМЕР_1,
залишено в особистій власності ОСОБА_1,
і його права рішенням суду в цій
частині не порушено.

Проте не може погодитись колегія
суддів із рішенням суду в частині
визнання об'єктом права спільної
сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1
домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1; і
визнання за ОСОБА_3 права власності на 12
частку домоволодіння за адресою:
АДРЕСА_1.

Як роз'яснив Пленум Верховного
Суду України в пп. 23, 24 своєї постанови
від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання.

Задовольняючи позовні вимоги
ОСОБА_3 в частині, що стосуються
домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1, суд
виходив з того, що дане домоволодіння
було куплене сторонами за спільні
кошти недобудованим, а потім,
перебуваючи у шлюбі, вони поступово
здійснили його добудову, і довели
будинок до такого стану, в якому його
вже можна було ввести в експлуатацію.

При цьому суд послався на те, що
підстави вважати, що фактично сторони
купили лише будівельні матеріали,
відсутні, сторони припинили стосунки
02.12.2008 року, а Свідоцтво про право
власності на будинок було отримано
відповідачем 25.12.2008 року, тобто через 23
дні після розірвання шлюбу.

Проте судом не враховано наступного.

Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у

цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не

доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо

якої встановлено ці обставини.

Як уже зазначалося вище, сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі з
14.02.1998 року.

Шлюб було розірвано за рішенням
Ленінського районного суду м.
Луганська від 18.11.2008 року.

Цим рішенням встановлено, що
фактично шлюбні відносини між
сторонами припинено у вересні 2008 року,
рішення набрало чинності.

За таких обставин висновок суду
щодо того, що шлюбні відносини між
сторонами

було припинено 02.12.2008 року, є
безпідставним.

Повторний шлюб між сторонами було
зареєстровано 20.11.2011 року, а

згідно із рішенням Артемівського
районного суду м. Луганська від 19.06.2013
року, шлюбні відносини було припинено з
червня 2012 року.

Як зазначив сам суд, право
власності на недобудований будинок
перейшло до ОСОБА_1 на підставі
судового рішення.

Представник ОСОБА_1 в суді першої
інстанції, посилаючись на дане судове
рішення, зазначав, що будь-які
правовстановлюючі документи на
незавершений будівництвом будинок на
момент ухвалення рішення були
відсутні.

Відповідно, не було встановлено і
проценту його готовності, переліку і
кількості

використаних матеріалів.

Виходячи зі змісту частин першої і
другої статті 331 ЦК України, частини

першої статті 182 ЦК України та
Тимчасового положення про порядок
державної

реєстрації прав власності на нерухоме
майно (в редакції, що діяла станом на 2008
рік),

право власності на новостворене
нерухоме майно виникає у особи, яка
створила це майно,

після закінчення будівництва об'єкта
нерухомості, введення його в
експлуатацію,

отримання свідоцтва про право
власності та реєстрації права
власності.

Отже, до прийняття об'єкта
новоствореного нерухомого майна до
експлуатації та його державної
реєстрації право власності на цей
об'єкт не виникає.

До виникнення права власності на
новозбудоване нерухоме майно право
власності існує лише на матеріали,
обладнання та інше майно, що було
використано в процесі

будівництва (частина третя статті 331 ЦК
України

Як уже зазначалося раніше, сторони
реєстрували шлюб двічі, між цими

реєстраціями існували періоди, коли
сумісно вони не проживали.

Цими періодами є період з вересня 2008
року по листопад 2011 року, і період з

червня 2012 року.

І, як вірно зазначив суд першої
інстанції, рівні стосунки між
сторонами в ці

періоди не доказують конкретно факту
їх спільного проживання однією сім'єю.

ОСОБА_1 наполягав на тому, що
фактично будівництво велося ним в
період

після припинення спільного проживання
з ОСОБА_3, сам факт реєстрації

права власності на будівлю не свідчить
про те, що всі роботи в ньому було
виконано,

роботи продовжувались і у 2009-2011 рр.,
його доводи підтверджено показами
свідків, які

ці роботи виконували.

З урахуванням наведеного колегія
суддів вважає, що висновок суду про те,
що домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 є
об'єктом права спільної сумісної
власності ОСОБА_3 та ОСОБА_1 не
відповідає фактичним обставинам
справи і наявним в ній доказам.

Згідно зі ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є:

1) неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими;

3) невідповідність висновків суду
обставинам справи;

4) порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, а також розгляд і
вирішення справи неповноважним судом;
участь в ухваленні рішення судді, якому
було заявлено відвід на підставі
обставин, що викликали сумнів у
неупередженості судді, і заяву про його
відвід визнано судом апеляційної
інстанції обґрунтованою; ухвалення чи
підписання постанови не тим суддею,
який розглядав справу.

Норми матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

Порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, якщо це порушення
призвело до неправильного вирішення
справи.

Враховуючи наведене, керуючись
ст.ст. 303,307,309,316 ЦПК України,

колегія суддів -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1,
подану через представника ОСОБА_2, -
задовольнити частково.

Рішення Артемівського
районного суду м. Луганська від 14
листопада 2013 року - змінити:

скасувати в частині визнання об'єктом
права спільної сумісної власності
ОСОБА_3 і ОСОБА_1 домоволодіння за
адресою: АДРЕСА_1, і визнання за ОСОБА_3
права власності на ? частку
домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 і
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 в
цій частині - відмовити;

в іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення набирає чинності
негайно, але протягом 20 днів може бути
оскаржене

шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: