АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/1962/2014
Головуючий 1 інст. - Блага
Справа № 646/8531/13-ц
Категорія: договірні
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого - Кіся П.В.,

суддів: -
Котелевець А.В.,

- Макарова
Г.О.,

при секретарі - Прийміч А.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові справу за
апеляційною скаргою представника
публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПРИВАТБАНК» -
Шуліки Аліни Володимирівни на рішення
Червонозаводського районного суду м.
Харкова від 14 січня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_4 до публічного
акціонерного товариства комерційного
банку «ПРИВАТБАНК», товариства з
обмеженою відповідальністю
«Українське фінансове агентство
«Верус» про визнання договору поруки
недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

10.09.2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду з
вище зазначеним позовом і просив
визнати недійсним договір поруки б/н
від 22.03.2011 року укладений між публічним
акціонерним товариством комерційний
банк «ПРИВАТБАНК» (далі по тексту - ПАТ
«ПРИВАТБАНК») та товариством з
обмеженою відповідальністю
«Українське фінансове агентство
«Верус» в особі філії товариства з
обмеженою відповідальністю
«Українське фінансове агентство
«Верус» (далі по тексту ТОВ «УФА
«Верус») у Комінтернівському районі м.
Харкова, на підставі п.1 ст.203, п.1 ст.215 ЦК
України, як такий, що суперечить нормам
діючого законодавства України,
оскільки суперечить як самому поняттю
договору, визначеному ст.626 ЦК України,
так і ст.511 ЦК України щодо
неприпустимості створення
зобов'язанням обов'язку для третьої
особи.

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначив, що 16.07.2007р. між ним та ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» було укладено договір №
НАН2АК08970005, предметом якого було
надання банком кредиту позивачу у сумі
30478,50 доларів США терміном до 15.07.2014р. з
цільовим призначенням кредиту - на
придбання автомобілю Toyota Avensis, який був
об'єктом застави у забезпечення
виконання позичальником своїх
кредитних зобов'язань.

В подальшому вказаний автомобіль був
переданий позивачем у заклад банку і
був реалізований позикодавцем з
зарахуванням грошей від його продажу в
рахунок погашення кредитних
зобов'язань позичальника перед банком.

У квітні 2013 року віг випадково
дізнався, що 22.03.2011р. між банком та TOB
«УФА «Верус» було укладено договір
поруки б/н, за умовами якого поручитель
поручився перед банком за виконання
позичальником зобов'язань перед
банком. При цьому спірним договором
було встановлено розмір
відповідальності поручителя на суму
10000 грн., у той час, як сума наданого йому
кредиту становить 30478,50 доларів США.

Посилаючись на викладене, позивач
стверджував, що спірний договір є
недійсним, оскільки укладений без його
попередньої згоди, хоча впливає на
обсяг його прав і обов'язків, так як в
силу вимог ст.554, 556 ЦК України, боржник і
поручитель несуть солідарну
відповідальність перед кредитором.
Однак, у разі виконання зобов'язань
поручителем, до нього переходить усі
права кредитора.

Представник банку проти позову
заперечував, вважаючи, що укладення
договору поруки здійснено у
відповідності з вимогами закону.

Рішенням Червонозаводського районного
суду м. Харкова від 14 січня 2014 року
позов частково задоволено.

Суд вирішив визнати недійсним договір
поруки б/н від 22.03.2011 року укладений між
ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ТОВ «УФА «Верус»
в частині, що стосується поруки за
виконання ОСОБА_4 кредитного договору
№ НАН2АК08970005 від 16.07.2007 року, укладений
між ОСОБА_4 та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». У
задоволенні інших позовних вимог
відмовлено.

Крім того, суд вирішив стягнути
солідарно з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та ТОВ
«УФА «Верус» на користь ОСОБА_4 судовий
збір у розмірі 114 грн. 70 коп.

В апеляційній скарзі представника ПАТ
КБ «ПРИВАТБАНК» - Шуліка А.В. просить
скасувати вказане рішення, та ухвалити
нове рішення, яким повністю відмовити у
позові ОСОБА_4 та стягнути з позивача
судові витрати.

Вважає рішення суду необґрунтованим та
таким, що постановлено з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

В обґрунтування апеляційної скарги
апелянт зазначає, що суд першої
інстанції помилково дійшов висновку,
що договір поруки від 22.03.2011 року
укладений між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та
філією ТОВ «УФА «Верус» порушив права
ОСОБА_4, оскільки спірний договір був
укладений відповідно до вимог ст.ст.91,92,
547, 553 ЦК України в письмовій формі
юридичними особами, які мають
повноваження на укладення такого
договору. Апелянт вказує, що суд першої
інстанції не дослідив наявні в
матеріалах справи Положення про філію
ТОВ «УФА «Верус»», неправильно
витлумачив та застосував норми
матеріального права, його висновки
ґрунтуються на припущеннях про
доведеність факту порушення прав
позивача внаслідок укладення ос
пореного ним договору поруки.

В суді апеляційної інстанції
представник банку підтримала
апеляційну скаргу і просила її
задовольнити, посилаючись на
відсутність доказів порушення
охоронюваних законом прав позивача та
судову практику вищих судових
інстанції України, а ОСОБА_4 просив
апеляційну скаргу відхилити, вважаючи
рішення суду першої інстанції законним
і обґрунтованим.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, обговоривши доводи
сторін, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню, а рішення суду
першої інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нового про відмову у
задоволенні позову за таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено і
не оспорюється сторонами, що 16.07.2007р.
між ОСОБА_4 і ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було
укладено договір № НАН2АК08970005,
предметом якого було надання банком
кредиту позивачу у сумі 30478,50 доларів
США терміном до 15.07.2014р. на придбання
автомобіля Toyota Avensis. Також сторони
уклали договір застави рухомого майна,
у якості якого зазначили вказаний
автомобіль.

Крім того, 22.03.2011 року між ПАТ
«ПРИВАТБАНК» і філією ТОВ «Українське
фінансове агентство «Верус» у
Комінтернівському районі м. Харкова
укладено договір поруки (без номера), за
умовами якого останній поручився перед
банком за виконання боржниками,
вказаних у Додатку №1 серед яких
зазначений і ОСОБА_4, зобов'язань за
кредитними договорами, укладеними цими
боржниками з ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». При
цьому сторони договору поруки
визначили, що за зобов'язаннями
позичальника ОСОБА_4, тіло кредиту
якого становить 30478,50 доларів США,
поручитель несе відповідальність в
межах 10000 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що оскаржений договір суперечить
поняттю договору, зокрема ст.626 ЦК
України, як домовленості двох або
більше сторін, спрямованої на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків, що
встановлю права та обов'язки, у тому
числі для боржника (щодо солідарної
відповідальності), який не є стороною
договору.

Крім того, суд дійшов до висновку, що
філія ТОВ «УФА «Верус» у
Комінтернівському районі м.Харкова,
яка уклала спірний договір, не має
необхідного для цього обсягу цивільної
дієздатності.

Однак з таким рішенням колегія суддів
погодитися не може, оскільки висновки
суду не відповідають обставинам
справи, судом допущено порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
справи.

Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Цим вимогами закону оскаржене рішення
суду не відповідає.

Статтею 3 ЦПК України передбачено право
кожної особи звернутися до суду в
порядку, встановленого цим Кодексом, за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Разом з тим, статтею 10 ЦПК України
передбачено, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності і
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом, до яких дана справа не
відноситься.

Дійсно, позивачем доведено, а
відповідачем визнається той факт, що
договір поруки від 22.03.2011р. укладено без
відома та згоди на нього позичальника
ОСОБА_4, однак позивачем не доведено
шляхом надання належних та допустимих
доказів, що при укладенні договору
поруки його сторони порушили норми
закону, якими регулюється укладення
таких договорів, а також що при цьому
порушено охоронювані законом права
позивача.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої
інстанції не звернув увагу на ту
обставину, що частиною 2 ст.553 ЦК України
(«Договір поруки») передбачено
можливість забезпечувати порукою
виконання зобов'язань як у повному
обсязі, що зазвичай має місце при
вжитті позикодавцями заходів з метою
забезпеченні виконання зобов'язань
позичальниками, так і частково, що мало
місце при укладенні оспореного ОСОБА_4
договору поруки від 22.03.2011р., укладеного
ПАТ «ПРИВАТБАНК» і «Філією ТОВ
«Українське фінансове агентство
«Верус» у Комінтернівському районі м.
Харкова».

Крім того, ОСОБА_4, вказуючи на
передбачені ст.554 ЦК України правові
наслідки порушення зобов'язання,
забезпеченого порукою, у формі
солідарної відповідальності і
можливий дисбаланс такої
відповідальності у повному обсязі
його, як боржника, і поручителя - філії
ТОВ «УФА «Верус» у Комінтернівському
районі м. Харкова, який відповідає лише
в межах 10000 грн., не надав суду даних, які
б свідчили про те, що в дійсності
настало реальне порушення його
майнових прав та інших, охоронюваних
законом інтересів.

Разом з тим, частина 4 ст.60 ЦПК України
передбачає, що доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог, к
встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 ЦК України,
Згідно із зазначеними вимогами зміст
правочину не може суперечити
Цивільному кодексу України, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам; особа, яка
вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності; волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі;
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним, тощо.

За таких обставин оспорений ОСОБА_4
договір поруки, укладений між ПАТ КБ
«ПРИВАТБАНК» і філією ТОВ «Українське
фінансове агентство «Верус» у
Комінтернівському районі м. Харкова не
може бути визнаний недійсним із
підстав відсутності його, боржника
ОСОБА_4, згоди на укладення цього
договору та положень щодо відплатності
або безвідплатності послуг поручителя.

На відсутність передбачених законом
підстав для задоволення з цих підстав
позову боржника про визнання недійсним
договору поруки зазначено також і в
судовому рішенні Верховного Суду
України від 20.02.2012р. у справі №6-51цс11,
висновки якого, згідно ст.360-7 ЦПК
України, є обов'язковими.

Суд першої інстанції на ці обставини
уваги не звернув і дійшов до
помилкового висновку про доведеність
позовних вимог.

Посилання ОСОБА_4 на порушення засад
справедливості (п.6 ст.3 ЦК України) у
спірних правовідносинах, які виникли у
зв'язку з укладенням поза його волею
договору поруки від 22.03.2011р.
відноситься до законотворчої
діяльності, а не цивільного
судочинства.

Не відповідає фактичним обставинам і
висновок суду в тій частині, що «Філія
ТОВ «Українське фінансове агентство
«Верус» у Комінтернівському районі м.
Харкова» не мала повноважень на
укладення договору поруки, оскільки з
наданих представниками Банку доказів
вбачається, що ця особа зареєстрована у
якості самостійної юридичної особи, в
Положенні про її діяльність
передбачено повноваження на укладення
такого договору.

Крім того, позивач не посилався на ці
обставини, обґрунтовуючи позовні
вимоги, а ст.11 ЦПК України передбачає,
що суд уповноважений вирішувати справи
в межах заявлених позивачем вимог.

Крім того, не відповідає вимогам закону
і рішення суду першої інстанції в
частині висновку про стягнення з
відповідачів у солідарному порядку на
користь ОСОБА_4 судових витрат.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п.3,4
ст.309, ст..313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника
публічного акціонерного товариства
комерційного банку «ПРИВАТБАНК»
Шуліки Аліни Володимирівни
задовольнити.

Рішення Червонозаводського
районного суду м. Харкова від 14 січня 2014
року скасувати.

Рішення суду апеляційної
інстанції набирає законної сили з
моменту його проголошення, в
касаційному порядку може бути
оскаржене безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді: