УХВАЛА

іменем україни

26 березня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про стягнення заборгованості за
договором позики за касаційною скаргою
ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення апеляційного
суду Дніпропетровської області від 31
жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2002 року ОСОБА_6, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1 та правонаступниками
якого є ОСОБА_3 та ОСОБА_4, звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що ОСОБА_5 отримала від нього
10 тис. доларів США у борг та
зобов'язалась їх повернути до 7 вересня
1999 року, проте належним чином
свої зобов'язання не виконала.
Посилаючись на сплату відповідачкою
частини боргу у сумі, еквівалентній 1 220
доларам США, та з урахуванням уточнень,
позивачі, які вступили у справу після
смерті ОСОБА_6 та підтримали позов,
просили стягнути з ОСОБА_5 на їх користь
заборгованість за договором позики у
розмірі 8 780 доларів США, що
еквівалентно 69 274 грн 20 коп.

Рішенням Дніпропетровського районного
суду Дніпропетровської області від 10
грудня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_3,
ОСОБА_4 задоволено повністю. Стягнуто з
ОСОБА_5 на користь ОСОБА_3 суму в рахунок
повернення боргу за договором позики у
розмірі 34 637 грн 10 коп., судовий збір у
розмірі 290 грн 60 коп., витрати на
проведення експертизи у розмірі
210 грн 43 коп., а усього 35 138 грн 13
коп. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь
ОСОБА_4 в рахунок повернення боргу за
договором позики у розмірі
34 637 грн 10 коп., судовий збір у розмірі 290
грн 60 коп., витрати на проведення
експертизи у розмірі 210 грн 43 коп., а
усього 35 138 грн 13 коп. Стягнуто з ОСОБА_5
на користь держави судовий збір у
розмірі 111 грн 53 коп.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 31 жовтня
2013 року рішення суду першої
інстанції скасовано та ухвалено нове
рішення. У задоволенні позовних вимог
ОСОБА_3, ОСОБА_4 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, просять скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що
позичальник не повернула суму позики у
строк, встановлений договором, чим
порушила умови договору та права
позикодавця, спадкодавця позивачів
(ст. 1218 ЦК України).

Відмовляючи у задоволенні позову,
апеляційний суд виходив з доведеності
факту повернення позикодавцю,
померлому ОСОБА_6, суми боргу у повному
обсязі. При цьому апеляційний суд
послався на показання свідків у справі,
оскільки висновками експертизи не
встановлено підпису ОСОБА_6 під
розписками про повернення боргу.

Проте повністю погодитись із такими
висновками апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам закону судове
рішення апеляційного суду не
відповідає.

Судами попередніх інстанції
установлено, що ОСОБА_5 на прохання її
брата, ОСОБА_8, який загинув у
ІНФОРМАЦІЯ_2, 7 липня 1999 року написала
розписку про отримання від ОСОБА_6 у
борг грошової суми у розмірі 10 тис.
доларів США, яку зобов'язалась
повернути до 7 вересня
1999 року, що підтверджується розпискою,
яка знаходиться у позивачів.

У період з жовтня 2000 року по грудень 2001
року в порядку виконання умов договору
позики від 7 липня 1999 року ОСОБА_6 було
передано з урахуванням вимог
позикодавця та пені за прострочення
виконання зобов'язання 1 220 доларів США.

Факт отримання ОСОБА_6 суми
еквівалентної 1 220 доларам США не
оспорювався ні ОСОБА_6, ні його
спадкоємцями.

Апеляційний суд вважав встановленим
той факт, що у жовтні 2000 року на
погашення боргу за договором від 7
липня 1999 року ОСОБА_6 було передано 10
тис. доларів США.

Відповідно до вимог ст. 1051 ЦК України
позичальник має право оспорити договір
позики на тій підставі, що грошові
кошти або речі насправді не були
одержані ним від позикодавця або були
одержані ним від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором.

Згідно абз. 2 ч. 1 ст. 218 цього Кодексу
заперечення однією із сторін факту
вчинення правочину або оспорювання
окремих його частин може доводитися
письмовими доказами, засобами аудіо-,
відеозапису та іншими доказами.
Рішення суду не може ґрунтуватися на
свідченнях свідків.

Питання належності та допустимості
доказів врегульовано
ст. ст. 57-59 ЦПК України.

У абз. 2 п. 12 постанови Пленуму
Верховного Суду України від
6 листопада 2009 року № 9 «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними»
роз'яснено, що зі змісту абз. 2 ч. 1 ст. 218
ЦК України не може доводитися
свідченням свідків не лише заперечення
факту вчинення правочину або
оспорювання окремих його частин, а й
факт його вчинення, а також виконання
зобов'язань, що виникли з правочину.
Випадки, коли свідчення свідків
допускаються як засіб доказування
факту вчинення правочину, у ЦК України
визначені прямо ( ч. 2 ст. 937, ч. 3 ст. 949 ЦК
України).

Проте апеляційний зазначене не
врахував та всупереч цих статей
послався як на належний доказ на покази
свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10.

Також апеляційний суд послався як на
належний та допустимий доказ на
розписку ОСОБА_6 про отримання 10 тис.
доларів США.

При цьому апеляційний суд на підставі
висновків кількох судових
почеркознавчих експертиз вважав, що
достовірний, повний і об'єктивний
висновок з приводу питання щодо
здійснення (чи нездійснення) підпису
особисто ОСОБА_6 на розписці про
повернення боргу, спроможна надати
лише комплексна медико-почеркознавча
експертиза.

Проте у повідомленні № 70/04-629 від 23
вересня 2013 року, наданому у зв'язку з
проведенням судової комплексної
медико-почеркознавчої експертизи
зазначено про неможливість надання
висновку щодо того, чи саме ОСОБА_6 у
період з вересня 2000 року по 30 жовтня 2002
року, виконано підпис на розписці про
погашення боргу ОСОБА_5

З урахуванням наведеного повідомлення,
апеляційний суд прийшов до висновку
про необхідність прийняття зазначеної
розписки у якості належного та
допустимого доказу отримання ОСОБА_6 10
тис. доларів США в порядку виконання
умов договору позики від 7 липня 1999 року
у сукупності з показаннями свідків.

Також апеляційний суд вважав, що
надання суду позивачами оригіналу
розписки від 7 липня 1999 року не
спростовує доведеність факту
повернення ОСОБА_6 боргу у повному
обсязі, який є встановленим.

Проте відповідно до ст. 545 ЦК України
наявність боргового документу на руках
у боржника підтверджує факт виконання
ним зобов'язання. У разі неможливості
повернення боргового документа,
кредитор повинен вказати про це у
розписці, яку він видає. Отже, оскільки
розписки у боржника не було, то суду і
цей факт слід було оцінити.

Крім того, постановою про відмову у
порушенні кримінальної справи від
28 жовтня 2002 року встановлено, що
ОСОБА_5 позичила 10 тис. доларів США на
два місяці у ОСОБА_6 та до теперішнього
часу не повернула.

Апеляційний суд зазначене не взяв до
уваги, та прийшов до передчасного
висновку про доведеність факту
повернення позикодавцю суми боргу у
повному обсязі, його висновки
ґрунтуються на припущеннях, що
заборонено (ч. 4 ст. 60
ЦПК України).

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, апеляційним судом не
встановлені, рішення апеляційного суду
не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України
щодо законності й обґрунтованості, що в
силу ст. 338 ЦПК України є підставою для
їх скасування з передачею справи на
новий розгляд до суду апеляційної
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 31 жовтня
2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко