АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
інстанції Братасюк В.М. Провадження №
22-ц/789/468/14 Доповідач - Ткач О.І.Категорія
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 квітня 2014 р. Колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючого - Ткач О.І.

суддів - Бахметової В. Х., Гірського Б.
О.,

при секретарі - Майці Р.Ю.

з участю представників відповідачів

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Тернополі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Тернопільського
міськрайонного суду від 18 лютого 2014
року у цивільній справі за позовом
ОСОБА_2 до Дочірнього підприємства
"Комунальник 3" ГТзОВ "Мрія" про
поновлення на роботі, стягнення
заробітку за час вимушеного прогулу,
стягнення моральної шкоди та витрат на
правову допомогу, ОСОБА_2 до Дочірнього
підприємства "Комунальник 2" ГТзОВ
"Мрія", Дочірнього підприємства
"Комунальник 1 ГТзОВ "Мрія" про
стягнення середньомісячного заробітку
за час затримки розрахункових при
звільненні ,

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернулась з
позовом до ДП "Комунальник-3" ГТзОВ
"Мрія", в якому просить здійснити
виправлення в трудовій книжці,
виплатити середньомісячний заробіток
під час розрахунку при звільненні за
час простою, скасувати наказ про
звільнення, відшкодувати моральну
шкоду.

В грудні 2013 року ОСОБА_2 уточнила
позовні вимоги до ДП "Комунальник - 3
"ГТОВ і просить визнати її звільнення
з посади бухгалтера з нарахування
зарплати за ч. 1 п. 2 ст. 41 КЗпП України
незаконним та скасувати цей наказ,
поновивши на роботі, зобов'язати
відповідача виплатити їй
середньомісячний заробіток за весь
час вимушеного простою з моменту
незаконного звільнення, з 06.09.2013 року по
день ухвалення судового рішення в
сумі 3 857,28 грн, компенсувати моральну
шкоду в сумі 10000 грн та витрати на
правову допомогу в розмірі 1000 грн.

При цьому позивачка зазначила, що
відповідачем неправомірно її
звільнено із посиланням на ч. 1 п. 2 ст. 41
КЗпП України, без врахування того що її
посада не відноситься до категорій
професій із приймання, зберігання,
транспортування та обслуговування
товарно-матеріальних цінностей на
підприємстві та відповідачем не надано
доказів про дотримання ним
законодавства при звільненні з роботи.

Крім цього, позивачка одночасно
заявила позов до ДП "Комунальник -2"
ГТзОВ "Мрія" та ДП "Комунальник - 1 ГТзОВ
"Мрія" про виплату середньомісячного
заробітку за 28 робочих дні, час
фактичної затримки виплати
розрахункових при звільненні, оскільки
роботодавці виплатили належні суми
лише 1.03.2013 року, хоча була звільнена
23.01.2013 року.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду відмовлено в
задоволенні позову ОСОБА_2 до
дочірнього підприємства "Комунальник- 3
ГТзОВ "Мрія", Дочірнього підприємства
"Комунальник 2 ГТзОВ "Мрія", Дочірнього
підприємства "Комунальник 1" ГТзОВ
"Мрія" про:

- "зобов'язання ДП "Комунальник 2"
ГТОВ "Мрія", ДП "Комунальник 1" ГТзОВ
"Мрія" виплатити ОСОБА_2 середній
заробіток, за час фактичної затримки
при звільненні по час фактичного
розрахунку, в сумі 1146,32 гривень та 1146, 32
гривень;

- визнання звільнення ОСОБА_2 до ДП
"Комунальник 3 ГТзОВ "Мрія" за п. 2 ст. 41
КЗпП України незаконним, скасування
наказу про звільнення з роботи за № 10
від 06.09.2013 року;

- поновлення ОСОБА_2 ДП
"Комунальник 3" ГзТОВ "Мрія" на посаді
бухгалтера з нарахування заробітної
плати;

- зобов'язання ДП "Комунальник 3"
ГТзОВ "Мрія" виплатити на користь
ОСОБА_2 3857,28 гривень середнього
заробітку за час вимушеного прогулу з
06.09.2013 року по день постановлення
судового рішення;

- стягнення з ДП "Комунальник 3"
ГТзОВ "Мрія" на користь ОСОБА_2 10 000
гривень моральної шкоди, 1 000 витрат на
правову допомогу ".

В апеляційній скарзі ОСОБА_2
просить рішення суду скасувати та
задовольнити її позовні вимоги в
повному обсязі, посилаючись на те, що
судом першої інстанції не враховано що
її звільнення є незаконним оскільки
вона є одинокою матір'ю, про що нею
подавались докази суду першої
інстанції, та не відноситься до осіб
матеріально відповідальних із
безпосереднього зберігання, приймання,
транспортування та обслуговування
грошових цінностей, а тому до неї
неправомірно застосовано п. 2 ч.1 ст. 41
КЗпП України.

Крім цього, судом першої інстанції
невірно застосовано норми
матеріального права щодо строку
позовної давності у три місяці при
вирішення її вимог про
відповідальність роботодавців за
порушення строків виплати
розрахункових при звільненні з
посиланням на рішення Конституційного
суду України від 12.02.2012 року в справі №
1-52012 року.

Розглянувши справу в межах
доводів апеляційної скарги та межах
позовних вимог, перевіривши
законність та обґрунтованість
судового рішення, суд апеляційної
інстанції прийшов до висновку, що
апеляційну скаргу слід частково
задовольнити.

Відмовляючи в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 до ДП
"Комунальник 1" ГТзОВ "Мрія" та ДП
"Комунальник 2" ГТзОВ "Мрія" щодо
здійснення виплат середнього
заробітку за час фактичної затримки
при звільненні, суд першої інстанції
керувався рішенням Конституційного
суду України від 12.02.2012 року в справі №
1-52012 року про застосування строку
позовної давності до вказаних
правовідносин у три місяці .

Судом першої інстанції
встановлено, що 01.09.2009 року позивачку
переведено на посаду бухгалтера ДП
"Комунальник 1" ГТзОВ "Мрія" - 0,25 ставки
та бухгалтера ДП "Комунальник 2" ГТзОВ
"Мрія" - 0,25 ставки.

23.01.2013 року позивачку за згодою
сторін звільнено з роботи, як в ДП
"Комунальник 1", так і в ДП "Комунальник 2"
ГТзОВ "Мрія" ( а.с.39-42), а належні при
звільненні розрахункові суми
виплачено лише 1.03.2013 року. Дана
обставина визнається сторонами і
відповідно до ст. 61 ЦПК не підлягає
доказуванню.

До суду з вказаним позовом ОСОБА_2
звернулась в жовтні місяці 2013 року.

Рішенням Конституційного суду
України від 12.02.2012 року в справі № 1-52012
року за конституційним зверненням
громадянина ОСОБА_3 щодо офіційного
тлумачення положень статті 233 КЗпП у
взаємозв'язку з положеннями статей 117,
237-1 цього Кодексу визнано, що
непроведення з вини власника або
уповноваженого ним органу розрахунку з
працівником у зазначені в ст.116 КЗпП
строки є підставою для
відповідальності за ст.117 КЗпП, що по
суті є трудовим спором, зі строком
позовної давності в три місяці.

Таким чином, в силу ст.152
Конституції України, суд першої
інстанції вірно застосував норми
матеріального право щодо вирішенння
позовних вимог позивачки до ДП
"Комунальник 1" ГТзОВ "Мрія" та ДП
"Комунальник 2" ГТзОВ "Мрія" про
стягнення середнього заробітку за весь
час затримки розрахунку при
звільненні. Тому в цій частині рішення
є законним.

Відмовляючи в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 до ДП
"Комунальник 3" ГТзОВ "Мрія" про
поновлення на роботі, оплаті
вимушеного прогулу та компенсації
моральної шкоди, суд першої інстанції
виходив з того, що позивачка, будучи
бухгалтером з нарахування зарплати,
вчинила винні дії, сфальсифікувала
довідку про свої доходи, що дає
підстави власнику для втрати довіри,
тому звільнення за п. 2 ч.1 ст. 41 КЗпП
України є законним, а відповідно
відсутні підстави для компенсації
моральних страждань.

З вказаним висновком суду
частково погоджується суд апеляційної
інстанції, оскільки суд першої
інстанції про встановленні обставин
справи та їх оцінці упустив доводи
позивачки про її гарантії як одинокої
матері в силу ст.184 КЗпП.

Судом встановлено, що з 1 квітня 2011
року позивачка працювала на 0.5 ставки
на посаді бухгалтера з нарахування
зарплати в ДП "Комунальник 3" ГТзОВ
"Мрія" ( а.с.36-37). В червні 2013 року
позивачка, маючи доступ до печатки, з
метою отримання кредиту, підробила
довідку про свої доходи ( а.с.88). В серпні
2013 дана обставина стала відома
власнику установи і 6 вересня 2014 року
позивачку звільнено з посади
бухгалтера на підставі ч.1 п.2 ст.41 КЗпП -
за винні дії, які дають підстави для
втрати довіри ( а.с.5).

З матеріалів справи вбачається,
що позивачка є одинокою матір'ю, яка не
перебуває в шлюбі, сама утримує та
виховує малолітню дитину: сина ОСОБА_4
ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 11, 152-156).

З пояснень ОСОБА_2 в суді першої
інстанції вбачається, що вона є
одинокою матір'ю, яка не отримує жодної
матеріальної допомоги від батька сина
ОСОБА_5 - ІНФОРМАЦІЯ_2, з яким розлучена,
а також не отримує матеріальної
допомоги і на малолітнього сина ОСОБА_4.

Доказів про зворотнє
відповідачем не надано.

Дана обставина не заперечувалась
представниками відповідача в суді
апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП
України звільнення вагітних жінок і
жінок, які мають дітей віком до трьох
років, одиноких матеріалів при
наявності дитини віком до чотирнадцяти
років або дитини-інваліда з ініціативи
власника або уповноваженого ним органу
не допускається, крім повної
ліквідації підприємства, установи,
організації, коли допускається
звільнення з обов'язковим
працевлаштуванням.

Частиною 3 ст.10 ЦПК передбачено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог та заперечень,
крім випадків, встановлених законом.

Таким чином, з врахуванням вимог
трудового законодавства у справах, у
яких оспорюється незаконність
звільнення, саме відповідач повинен
довести, що звільнення відбулося без
порушення законодавства про працю.

Таким чином, проаналізувавши
вищевказане, суд апеляційної інстанції
приходить до висновку, що звільнення
позивачки за ч. 2 ч.1 ст. 41 КЗпП України є
неправомірним, оскільки остання є
одинокою матір'ю.

Враховуючи вищенаведене, позовні
вимоги ОСОБА_2 про поновлення на
роботі, виплату середнього заробітку
за за весь час вимушеного простою з
часу незаконного звільнення - з 06.09.2013
року по день ухвалення судового
рішення слід задовольнити.

Вимушений прогул становить 149
робочих дні ( з 7вересня 2013 по 8 квітня
2014 року). Середньоденний заробіток
позивачки становить 34,26 грн, виходячи з
її зарплати в 1541,74 грн за два місяці,
які передували її звільненню (а.с.82).
Тому стягненню підлягає сума 5104,74 грн
за вирахуванням податку на доходи
фізичних осіб та інших обов'язкових
платежів

Оскільки апелянткою не доведено
характер та ступінь спричинених їй
моральних страждань, тому судове
рішення в цій частині її вимог є
обгрунтованим.

В справі відсутні будь які докази
про понесені позивачкою витрати на
оплату правової допомоги. Тому і в цій
частині судове рішення є законним.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 309 ЦПК
України, суд апеляційної інстанції ,-

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
-задовольнити частково .

Рішення Тернопільського
міськрайонного суду від 18 лютого 2014
року скасувати в частині поновлення на
роботі та стягненні середньомісячного
заробітку за час прогулу і ухвалити в
цій частині нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до
Дочірнього підприємства "Комунальник 3"
ГзТОВ "Мрія" про визнання незаконним
звільнення з роботи, поновлення на
роботі, стягнення заробітку за час
вимушеного прогулу - задовольнити.

Визнати звільнення ОСОБА_2 з
Дочірнього підприємства "Комунальник 3"
ГзТОВ "Мрія" незаконним.

Поновити ОСОБА_2 в Дочірньому
підприємстві "Комунальник 3"ГзТОВ "Мрія"
на посаді бухгалтера.

Стягнути з Дочірнього
підприємства "Комунальник 3" ГзТОВ
"Мрія" в користь ОСОБА_2 5104 ( п'ять тисяч
сто чотири ),74 грн середнього заробітку
за час вимушеного прогулу (за
вирахуванням податку на доходи
фізичних осіб та інших обов'язкових
платежів) за період з 7 вересня 2013 року
по 08 квітня 2014 року, день ухвалення
судового рішення.

В решті- рішення залишити без змін

Рішення набирає чинності з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області О.І. Ткач