АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження №22-ц/796/5209/14
інстанції - Гуменюк А.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого Желепи О.В.

суддів Кабанченко
О.А., Рубан С.М.

при секретарі Онищенко
О.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 на рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 16 грудня 2013
року в справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, треті особи: ОСОБА_4, Приватний
нотаріус Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_5, Перша
Київська державна нотаріальна контора
про визнання недійсним заповіту, -

Заслухавши доповідь судді Желепи О.В.,
пояснення відповідача, представників
сторін, третьої особи ОСОБА_4,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_2 (далі - Позивач) 10 квітня 2012 року,
в особі свого представника, звернулася
до Шевченківського районного суду м.
Києва з позовом до ОСОБА_3 (далі -
Відповідач), треті особи: ОСОБА_4 (далі -
Третя особа № 1), Приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 (далі -Третя особа № 2),
Перша Київська державна нотаріальна
контора (далі -Третя особа № 3), про
визнання заповіту недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер її син ОСОБА_6.
Зауважує, що після смерті сина їй стало
відомо, що 24 лютого 2005 року син склав
заповіт (далі - Заповіт), спадкоємцями
за яким є вона, Відповідач та Третя
особа № 1. Вказує, що після смерті сина в
його квартирі вона виявила документ,
написаний 01 жовтня 2008 року власноручно
її сином, в якому він застережував, що
викреслює Відповідача з переліку своїх
спадкоємців за Заповітом. Зауважує на
тому, що за життя її сину неодноразово
погрожували. На її думку, Відповідач
також чинив на її сина психологічний
тиск, у зв'язку з чим вона вважає, що при
складанні Заповіту, волевиявлення сина
не було вільним. Просила суд ухвалити
судове рішення, яким визнати недійсним
вищевказаний Заповіт.

В подальшому позивачка доповнила
свої позовні вимоги та просила суд
визнати заповіт недійсним з підстав
порушення нотаріусом при його
посвідченні вимог цивільного
законодавства , щодо його форми та
змісту, а також не вчинення нотаріусом
дій з приводу роз`яснення права на
обов`язкову частку.

Рішенням Шевченківського
районного суду м. Києва від 16 грудня 2013
року в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням,
позивачка через свого представника
подала апеляційну скаргу, в якій
просила про його скасування з
ухваленням нового рішення про
задоволення позову.

В скарзі посилалась на те, що при
посвідченні заповіту нотаріус не
зазначила часу посвідчення заповіту,
що є порушенням вимог ч.1 ст. 1247 ЦК
України, а також не роз`яснила змісту
ст. 1241 ЦК України та право на
обов`язкову частку у спадщині,
передбачене ст.. 1307 ЦК України. Скарга
також містить посилання на не
дотримання нотаріусом положень п. 157, 161
Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій.

Суд помилково не застосував ст. 1257 ЦК
України, відповідно до якої заповіт
складений з порушенням вимог щодо його
форми та посвідчення є нікчемним.

В судовому засіданні апеляційного суду
представник позивача доводи скарги
підтримав.

Відповідач, третя особа та їх
представник поти доводів скарги
заперечували.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість
постановленого судом рішення, колегія
суддів приходить до висновку, що скарга
не підлягає задоволенню з таких
підстав.

За змістом частин 1, 2 та 3 статті 1247
Цивільного кодексу України, заповіт
складається у письмовій формі, із
зазначенням місця та часу його
складення.

Заповіт має бути особисто підписаний
заповідачем.

Заповіт має бути посвідчений
нотаріусом або іншими посадовими,
службовими особами, визначеними у
статтях 1251-1252 цього кодексу.

Частиною 2 статті 1248 Цивільного кодексу
України закріплено, що нотаріус може на
прохання особи записати заповіт з її
слів власноручно або за допомогою
загальноприйнятих технічних засобів.

Судом встановлено, що 24 лютого 2005 року
за реєстровим № 630 приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_5
посвідчено заповіт від імені ОСОБА_6, за
яким він заповів все майно, яке буде
належати йому на момент смерті, в
рівних частинах, Позивачеві,
Відповідачу та Третій особі № 1 (а.с.
5).Судом також встановлено, що ОСОБА_6
помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а.с. 4).

Відповідно до частин 1 та 2 статті 215
Цивільного кодексу України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Відповідно до частин 1-3, 5 статті 203
Цивільного кодексу України, зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

Аналізуючи зміст Заповіту, суд
встановив, що він відповідає вимогами
законодавства щодо порядку його
посвідчення. Зокрема: заповіт
складений зі слів заповідача у
письмовій формі, із зазначенням місця
та часу його складення, особисто
підписаний ОСОБА_6 та нотаріально
посвідчений. Тому суд дійшов висновку
про відсутність передбачених законом
підстав для визнання заповіту
недійсним та вважав позов в цій
частині безпідставним.

Вищенаведені обставини справи, які суд
вважав встановленими є доведеними,
висновок суду про відсутність підстав
для задоволення позову відповідає цим
обставинам.

Доводи апеляційної скарги з приводу не
зазначення нотаріусом часу складання
заповіту, а також не роз`яснення ст.
1241ЦК України спростовуються текстом
заповіту (а.с. 5) з якого вбачається, що
ці вимоги були дотримані.

Доводи скарги з приводу не
застосування судом ст.1257 ЦК України та
недотримання нотаріусом вимог щодо
форми заповіту також є безпідставні,
тому, що заповіт складений письмово та
нотаріально посвідчений, а тому вимоги
щодо його форми, передбачені ст. 219 ЦК
України були дотримані.

Доводи представника позивача з приводу
недійсності заповіту через
присутність в нотаріальній конторі під
час посвідчення заповіту ОСОБА_4,
колегія суддів не приймає, тому, що
позивач не заявляв позовні вимоги до
останнього.

Крім того, суд першої інстанції
належним чином перевірив доводи
позивача про те, що Заповіт був
складений її сином під впливом
психічного тиску на нього з боку інших
осіб.

В обґрунтування своїх позовних вимог
Позивач надала суду власноруч написану
ОСОБА_6 «Поправку к завещанию» від 01
жовтня 2008 року, у якій останній
застережив, що позбавляє ОСОБА_3 права
на спадкування за оспорюваним
Заповітом (а.с. 6).

За змістом частини 1 статті 231
Цивільного кодексу України, правочин,
вчинений особою проти її справжньої
волі внаслідок застосування до неї
фізичного чи психічного тиску з боку
другої сторони або з боку іншої особи,
визнається судом недійсним.

Крім того, згідно з частиною 2 статті 1257
Цивільного кодексу України, за позовом
заінтересованої особи суд визнає
заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Суд першої інстанції виходив з того, що
позивачем суду не було надано жодних
доказів вчинення тиску на ОСОБА_6 під
час складання ним заповіту.

Як вбачається із матеріалів справи,
відповідно до Висновку експерта №
2196/13-32/2197/13-33 від 26 червня 2013 року, підпис
від імені ОСОБА_6, рукописний запис
«заповіт прочитано мною вголос,
підписано власноручно/ОСОБА_2.» у графі
«Підпис» в заповіті від 24 лютого 2005
року, зареєстрованому в реєстрі за № 630,
виконані самим ОСОБА_6. Вирішити
питання про те, чи виконані підпис та
рукописний запис у графі «Підпис» в
заповіті від 24 лютого 2005 року,
зареєстрованому в реєстрі за № 630
ОСОБА_6 під незначним впливом якихось
збиваючих факторів (нервування,
хвилювання, збудження, хворобливого
стану чи під дією медичних препаратів)
або вони виконані в звичайних умовах -
не виявилось можливим, оскільки
будь-які діагностичні почеркові ознаки
(уповільненість темпу рухів, ознаки
порушення їх координації першої та
другої груп, просторової орієнтації, не
диференційованість натиску) у
досліджуваному підписі відсутні. Разом
з тим, оцінюючи вияв загальних
почеркових ознак у досліджуваних
підписі та тексті (досить швидкий темп,
відсутність яскраво виражених ознак
порушення координації рухів та їх
просторової орієнтації, середній
диференційований натиск), а також
збіжність їх з загальними ознаками у
зразках почерку та підпису ОСОБА_6
свідчить про те, що будь-якому значному
впливу збиваючих факторів як природних
(таких, як сильні хвилювання.
сір.ес.ліяжкий_хворобливий стан та ін.),
так і штучних, які призвели б до
порушення письмово-рухових функцій,
ОСОБА_6 при виконанні досліджуваних
підпису та запису не піддавався (а.с,
а.с. 71-75).

Відповідно до частини 3 статті 214
Цивільного кодексу України, відмова
від правочину вчиняється у такій самій
формі, в якій було вчинено правочин.

Враховуючи вищенаведені встановлені
судом обставини та вимоги закону , суд
правильно оцінив вищезазначений
документ та вважав його неналежним
доказом у справі, оскільки «Поправку к
завещанию» від 01 жовтня 2008 року, жодним
чином не свідчить про відсутність у
ОСОБА_6 волевиявлення при складанні
заповіту від 24 лютого 2005 року про
призначення своїми спадкоємцями, у
тому числі і відповідача ОСОБА_3. Крім
того, вказаний документ не може бути
підставою для зміни заповіту,
складеного ОСОБА_6 від 24 лютого 2005 року,
оскільки при його написанні не були
дотриманні вимоги законодавства щодо
порядку та форми зміни заповіту.

Таким чином, суд першої інстанції повно
та всебічно розглянув справу, надав
всім доводам сторін належну правову
оцінку, оцінив належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності та постановив законне
рішення.

Рішення суду першої інстанції ухвалене
без порушення норм матеріального та
процесуального права, а тому підстави
для задоволення апеляційної скарги
відсутні.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах
ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 16 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом 20-ти днів з
дня набрання нею законної сили.

Головуючий
Судді