Справа № 370/325/13-ц Головуючий у І
інстанції Оберемко В.О.Провадження №
22-ц/780/1385/14 Доповідач у 2 інстанції
Воробйова Н.С.Категорія 4
РІШЕННЯ

Іменем України

31 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Київської області у
складі:

головуючого судді Воробйової Н.С.

суддів: Березовенко Р.В., Верланова С.М.,

при секретарі Франюк Т.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні у м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Макарівського районного суду
Київської області від 30 грудня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третя особа: КП КОР
«Макарівське БТІ» про визнання
житлового будинку об»єктом права
спільної сумісної власності та
визнання права власності на 1/2 частину
будинку,-

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до суду з
названим позовом, посилаючись на те, що
24 квітня 1999 року між ним та
відповідачкою зареєстровано шлюб. На
даний час вони проживають разом, мають
від шлюбу двох дітей та ведуть спільне
господарство, проте між ними виник спір
щодо житлового будинку АДРЕСА_1, в якому
вони на даний час проживають.

Зазначав, що відповідачка
одержала спірний житловий будинок у
дар від свого батька на підставі
договору дарування ВЕА №049868 від 19
липня 2006 року, проте позивач своїми
зусиллями, вклавши свою працю та кошти,
одержані від продажі земельних
ділянок, а також кошти своїх батьків,
відбудував та реконструював будинок,
привів його у придатний для проживання
стан, у зв'язку із чим його вартість
істотно збільшилась, що є наслідком
виникнення права спільної власності.

Просив суд визнати спірний
житловий будинок об»єктом права
спільної сумісної власності подружжя
та визнати за ним право власності на 1/2
частину спірного житлового будинку.

Рішенням Макарівського районного
суду Київської області від 30 грудня
2013 року у задоволенні позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач
просив скасувати рішення суду з
підстав невідповідності висновків
суду обставинам справи та вимогам
матеріального і процесуального права
та ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог.

Апеляційна скарга підлягає до
задоволення частково з таких підстав.

По справі встановлено, що сторони
перебувають у зареєстрованому шлюбі з
квітня 1999 року (а.с. 5).

З договору дарування від 19 липня
2006 року видно, що дарувальник ОСОБА_4
передав, а обдарована ОСОБА_3 прийняла у
свою власність безоплатно майно -
належний дарувальнику житловий
будинок за номером АДРЕСА_1. Будинок
побудований в 1943 році, капітальний
ремонт проведено в 1978 році. Будинок
позначений на технічному плані літерою
А, дерев»яний, обкладений 0,5 цеглою,
загальною площею 97,3 кв.м., житловою - 54,5
кв.м. Дар сторонами оцінено в 75202 грн.
(а.с.30-31).

Право власності на вказаний будинок
зареєстровано в органах БТІ 03.08.2006 року
за ОСОБА_3(а.с.32).

З технічного паспорту на садибний
будинок АДРЕСА_1 станом на 31.07.2013 року
вбачається, що в будинку проводилися
внутрішні переобладнання основної
частини житлового будинку літ. А та
сіней, з демонтажем існуючих та
влаштування нових стін -перегородок,
знесено веранду А-1, яка була
відображена у технічній документації
на будинок станом на 18.08.1997 року, 28.08.2001
року,18.04.2006 року і на її місці здійснено
самовільну добудову А-3 площею 5,20 х11,65
кв.м та веранду А-4, площею 4,50х2.50 кв.м., у
зв»язку з чим загальна площа будинку
збільшилася з 97,3 кв.м. до 131,9 кв.м. (а.с.167).
Згідно характеристики будинку та
господарських будівель прибудови та
добудови здійснено в період 2007-2010 р.р.
(а.с.169); переобладнання будинку,
знесення окремих приміщень та добудову
до будинку нових приміщень здійснено
самовільно і на день розгляду справи
власником будинку не узаконено.

З матеріалів справи встановлено, що
по даній справі проводилася судова
будівельно-технічна
(оціночно-будівельна) експертиза.

Згідно висновків експертизи
№СЕ-1-1-173/13 від 11.12.2013 року, ринкова
вартість житлового будинку АДРЕСА_1,
без врахування реконструйованих та
добудованих частин, станом на 05.03.2007
року складала 99 273 грн., ринкова
вартість вказаного житлового будинку,
станом на 31.07.2013 року становить 765173 грн.
(а.с.112).

Відмовляючи позивачу у задоволенні
позову, суд виходив з того, що позивачем
не надано доказів на обґрунтування
позовних вимог, а саме, що будинок на
час його дарування відповідачці був
непридатним до проживання, а також, що
позивач, за рахунок коштів, одержаних
від продажу земельних ділянок та
наданих грошових коштів його батьками,
а також за рахунок його зусиль здійснив
будівництво та реконструкцію будинку,
а тому дійшов висновку, що у
задоволенні позовних вимог позивачу
слід відмовити через недоведеність та
необґрунтованість.

Проте, з таким висновком суду у повній
мірі погодитися не можна.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом та ст.61 цього
Кодексу.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 Сімейного
кодексу України, особистою приватною
власністю подружжя є майно, набуте нею,
ним за час шлюбу, але на підставі
договору дарування або в порядку
спадкування.

Згідно ч. 1 ст. 62 СК України, якщо майно
дружини, чоловіка за час шлюбу істотно
збільшилося у своїй вартості внаслідок
спільних трудових чи грошових затрат
або затрат другого з подружжя, воно у
разі спору може бути визнане за
рішенням суду об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Судом встановлено, що відповідачці на
праві особистої приватної власності
належить спірний житловий будинок на
підставі договору дарування від 19
липня 2006 року.

З висновку № СЕ-1-1-173/13 судової
будівельно-технічної експертизи від
11.12.2013 року, вбачається, що вартість
спірного житлового будинку істотно
збільшилась за період 2007-2010 роки під
час перебування сторін у шлюбі .

По справі встановлено також, що в
зазначений період в будинку
проводилися перепланування та
внутрішнє переобладнання основної
частини житлового будинку, демонтаж
існуючих та влаштування нових
стін-перегородок, знесення окремих
приміщень та здійснено добудову нових
приміщень, у зв»язку з чим, загальна
площа будинку збільшилася з 97,3 кв.м. до
131,9 кв.м. та відповідно - збільшилася і
ринкова вартість спірного будинку.

При цьому, вказані переобладнання та
добудова до будинку нових приміщень
здійснено самовільно і на день
розгляду справи власником будинку не
узаконено.

З огляду на викладене, колегія суддів
вважає, що підстави для визнання
житлового будинку АДРЕСА_1, що належить
на праві власності відповідачці на
підставі договору дарування від 19
липня 2006 року і, який в період шлюбу
сторін у зв»язку з самовільними
переобладнаннями та добудовами,
істотно збільшив свою ринкову
вартість, об»єктом права спільної
сумісної власності подружжя та
визнання за позивачем права власності
на ? частину вказаного будинку
відсутні. А тому з цих підстав у
задоволенні позовних вимог позивача
необхідно відмовити.

За таких обставин, рішення суду
першої інстанції не може бути
залишеним без змін та підлягає
скасуванню. По справі слід ухвалити
нове рішення, яким необхідно відмовити
позивачу у позові з урахування
обставин, викладених вище.

Керуючись ст..ст.307, 309 ЦПК
України, колегія,

Вирішила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Макарівського районного суду
Київської області від 30 грудня 2013
року скасувати. Ухвалити нове
рішення.

У задоволені позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене у касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: