Головуючий суду 1 інстанції - Юхимук
Доповідач - Ступіна Я.Ю.
Справа № 2-1782/11
Провадження № 22ц/782/30/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2014 р. Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Луганської області у
складі:

головуючого Ступіної Я. Ю.,

суддів: Коновалової В. А., Темнікової В.
І.,

при секретарі Булгаковій М.Е.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Луганську
апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на
рішення Сєвєродонецького міського
суду Луганської області від 13
листопада 2013 р. у цивільній справі за
позовом Лисичансько-Рубіжанської
міжрайонної природоохоронної
прокуратури в інтересах держави в
особі Держземагенства України в особі
управління Держземагенства у м.
Сєвєродонецьку Луганської області до
Сєвєродонецької міської ради, ОСОБА_3
та ОСОБА_2 про визнання незаконними та
скасування рішення, державного акту на
право приватної власності на земельну
ділянку, визнання недійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки,
повернення земельної ділянки із
незаконного володіння і зобов'язання
звільнити незаконно зайняту земельну
ділянку та про визнання права
власності на земельну ділянку,

в с т а н о в и л а:

Прокурор Лисичансько-Рубіжанської
міжрайонної природоохоронної
прокуратури звернувся в суд із
зазначеним позовом, в обґрунтування
якого посилався на такі обставини.

При проведенні прокуратурою перевірки
передачі земельної ділянки ОСОБА_3
встановлено, що рішенням
Сєвєродонецької міської ради № 2408 від
21.08.2008 року йому надана у власність
земельна ділянка в районі будинку
АДРЕСА_1 площею 0,10 га під будівництво та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка) розташована на
землях рекреаційного призначення - на
території парку культури та відпочинку
ім. Горького м.Сєвєродонецька, що є
порушенням ст. 60 Закону України «Про
охорону навколишнього природного
середовища», ст.ст. 19, 39, 51, 52 Земельного
кодексу України та ст.ст. 25, 27 Закону
України «Про рослинний світ». Тому на
підставі ч.1 ст. 21 ЦК просив зазначене
рішення міськради визнати незаконним
та скасувати, як і державний акт серії
ЯЕ № 870024, виданий 30.09.2008 року ОСОБА_3 на
право приватної власності на цю
земельну ділянку на підставі такого
рішення.

Враховуючи те, що 15.01.2010 року між ОСОБА_3
та ОСОБА_2 був укладений договір
купівлі-продажу спірної земельної
ділянки, то прокурор просив визнати
його недійсним з моменту його вчинення
і як правовий наслідок зобов'язати
ОСОБА_2 звільнити незаконно зайняту
земельну ділянку та повернути її до
земель запасу Сєвєродонецької міської
ради, яка є власником та розпорядником
цієї земельної ділянки, а ОСОБА_3
зобов'язати повернути ОСОБА_2 кошти,
отримані за договором купівлі-продажу
цієї земельної ділянки.

Рішенням Сєвєродонецького міського
суду Луганської області від 23.10.2012 року,
залишеним без змін ухвалою
Апеляційного суду Луганської області
17.01.2013 року, позов задоволено. Визнано
незаконним та скасовано рішення
Сєвєродонецької міської ради № 2408 від
21.08.2008 року «Про передачу у власність
земельної ділянки гр. ОСОБА_3». Визнано
незаконним та скасовано державний акт
серії ЯЕ № 870024 виданий 30.09.2008 року
ОСОБА_3 на право приватної власності на
земельну ділянку в районі буд. АДРЕСА_1,
площею 0,10га для будівництва та
обслуговування жилого будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка). Визнано недійсним
з моменту вчинення договір
купівлі-продажу спірної земельної
ділянки, кадастровий № :02:003:0026,
укладений 15.01.2010 року між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 і зобов'язано ОСОБА_2 звільнити
незаконно зайняту спірну земельну
ділянку та повернути її до земель
запасу Сєвєродонецької міської ради, а
ОСОБА_3 - повернути ОСОБА_2 кошти
отримані за цим договором
купівлі-продажу спірної земельної
ділянки в розмірі 9 810грн.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 24.04.2013 року
рішення Сєвєродонецького міського
суду Луганської області від 23.10.2012 року
та ухвалу Апеляційного суду Луганської
області 17.01.2013 року скасовано з
направленням справи на новий розгляд в
суд першої інстанції.

Під час нового розгляду прокурор
уточнив позовні вимоги: не підтримав
позовні вимоги про зобов'язання ОСОБА_3
повернути ОСОБА_2 кошти, отримані за
договором купівлі-продажу спірної
земельної ділянки; змінив вимоги щодо
ОСОБА_2 - просив повернути земельну
ділянку із незаконного володіння,
зобов'язавши ОСОБА_2 звільнити
незаконно зайняту спірну земельну
ділянку; заявив нові вимоги про
визнання права власності на спірну
земельну ділянку за Сєвєродонецькою
міською радою та повернення її до
земель запасу Сєвєродонецької міської
ради, зобов'язавши Сєвєродонецьку
міську раду прийняти цю земельну
ділянку до земель запасу; в решті
позовні вимоги підтримав.

Рішенням Сєвєродонецького міського
суду Луганської області від 13.11.2013 року
позов задоволено повністю: визнано
незаконним та скасовано рішення
Сєвєродонецької міської ради № 2408 від
21.08.2008 року «Про передачу у власність
земельної ділянки ОСОБА_3». Визнано
незаконним та скасовано державний акт
серії ЯЕ № 870024, виданий 30.09.2008 року
ОСОБА_3 на право приватної власності на
земельну ділянку в районі будинку
АДРЕСА_1, площею 0,10га, для будівництва
та обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд
(присадибна ділянка). Визнано
недійсним з моменту вчинення договір
купівлі-продажу земельної ділянки
площею 0,10га в м. Сєвєродонецьку,
кадастровий номер :02:003:0026,
укладений 15.01.2010 року між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 Повернуто земельну ділянку із
незаконного володіння, зобов'язавши
ОСОБА_2 звільнити незаконно зайняту
земельну ділянку площею 0,10га,
розташовану в м.Сєвєродонецьку в
районі будинку АДРЕСА_1. Визнано право
власності на земельну ділянку площею
0,10 га, розташовану в АДРЕСА_1 та
повернуто її до земель запасу
Сєвєродонецької міської ради,
зобов'язавши Сєвєродонецьку міську
раду прийняти вказану земельну ділянку
до земель запасу.

Ухвалою Сєвєродонецького міського
суду Луганської області від 18.11.2013 року
виправлена описка, допущена в
резолютивній частині рішення суду від
13.11.2013 року. Резолютивна частина
викладена в такій редакції: „Позов
задовольнити частково: визнати
незаконним та скасувати рішення
Сєвєродонецької міської ради № 2408 від
21.08.2008 року «Про передачу у власність
земельної ділянки ОСОБА_3». Визнати
незаконним та скасувати державний акт
серії ЯЕ № 870024, виданий 30.09.2008 року
ОСОБА_3 на право приватної власності на
земельну ділянку в районі будинку
АДРЕСА_1, площею 0,10га, для будівництва
та обслуговування житлового будинку,
господарських будівель та споруд
(присадибна ділянка). Повернути
земельну ділянку із незаконного
володіння, зобов'язавши ОСОБА_2
звільнити незаконно зайняту земельну
ділянку площею 0,10га, розташовану в
м.Сєвєродонецьку в районі будинку
АДРЕСА_1. Визнати право власності на
земельну ділянку площею 0,10 га,
розташовану в АДРЕСА_1 та повернути її
до земель запасу Сєвєродонецької
міської ради, зобов'язавши
Сєвєродонецьку міську раду прийняти
вказану земельну ділянку до земель
запасу. У задоволені інших позовних
вимог відмовити".

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 та ОСОБА_3,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просили скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення, яким відмовити
позивачу в задоволені позовних вимог.

В судовому засіданні представник
апелянтів ОСОБА_8 підтримав апеляційну
скаргу, просив її задовольнити.

Прокурор Смирнов О.О. заперечував проти
доводів апеляційної скарги, просив її
відхилити, а рішення суду - залишити без
змін.

Інші особи, які беруть участь у справі,
в судове засідання не з'явилися, що
згідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України не
перешкоджає розглядові справи,
оскільки про час і місце розгляду
справи були повідомлені належним
чином.

Обговоривши доводи апеляційної скарги,
заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення представників осіб, які
беруть участь у справі, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
дійшла такого висновку.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції. Апеляційний суд
досліджує докази, які судом першої
інстанції були досліджені з порушенням
встановленого порядку або в
дослідженні яких було неправомірно
відмовлено, а також нові докази,
неподання яких до суду першої
інстанції було зумовлено поважними
причинами. Апеляційний суд не
обмежений доводами апеляційної скарги,
якщо під час розгляду справи буде
встановлено неправильне застосування
норм матеріального права або порушення
норм процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК
України під час ухвалення рішення суд
вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Оскільки під час постановлення ухвали
про виправлення описки, суд в порушення
положень ст. 219 ЦПК та роз'яснень
Пленуму Верховного Суду України в п.19
постанови від 18.12.2009 року № 14 „Про
судове рішення у цивільній справі"
фактично змінив зміст судового
рішення, проголошеного в судовому
засіданні 13.11.2013 року, яким позов
задоволено повністю, а не частково, то
колегія суддів при перегляді судового
рішення виходить з резолютивної
частини судового рішення,
проголошеного в судовому засіданні
13.11.2013 року, яким позов задоволено
повністю.

Як встановлено судом і як вбачається з
матеріалів справи, рішенням
Сєвєродонецької міської ради № 2408 від
21.08.2008 року п.1 затверджено ОСОБА_3
проект землеустрою щодо відведення
земельної ділянки під будівництво та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка) за адресою:
АДРЕСА_1, приміська зона, п.2 передано у
власність ОСОБА_3А земельну ділянку
площею 0,10 га кадастровий № :02:003:0026
за адресою: АДРЕСА_1, приміська зона, за
рахунок земель міської ради. Цільове
призначення земельної ділянки - землі
житлової забудови (під будівництво та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка)), п. 3 Управлінню
земельних ресурсів у м. Сєвєродонецьк
організувати роботу по реєстрації та
видачі державного акту на право
власності на земельну ділянку ОСОБА_3

30.09.2008 року управлінням земельних
ресурсів м. Сєвєродонецьк Луганської
області на підставі зазначеного
рішення ОСОБА_3 виданий державний акт
на право власності на спірну земельну
ділянку серії ЯЕ № 870024 з цільовим
призначенням - землі житлової забудови.

15.01.2010 року ОСОБА_3 продав, а ОСОБА_2
купила спірну земельну ділянку;
договір купівлі-продажу посвідчено
приватним нотаріусом Сєвєродонецького
міського нотаріального округу
Луганської області ОСОБА_9, реєстр № 120.

Згідно комісійного висновку
спеціалістів ТОВ «Землевпорядна фірма
Лан» від 01.04.2011 року виділена у
власність ОСОБА_3 спірна земельна
ділянка знаходиться на землях
рекреаційного призначення - на
території парку культури та відпочинку
ім. Горького в м. Сєвєродонецьк;
внаслідок відведення декількох
земельних ділянок громадянам, в тому
числі і ОСОБА_3, площа парку зменшена на
0,6950га і складає 24,3050га. Крім того, з
цього висновку вбачається, що при
виділенні спірної земельної ділянки
ОСОБА_3 були допущені такі порушення:
невірно визначено цільове призначення
земельної ділянки, за рахунок якого
здійснено відведення землі «землі
житлової та громадської забудови»
замість «землі рекреаційного
призначення», внаслідок чого проектною
документацією та рішенням
Сєвєродонецької міської ради не
передбачалась зміна категорії земель;
неправильно визначено вид угіддя -
«піски» замість «деревно-чагарникові
насадження»; відсутні каталоги
координат поворотних точок меж
земельних ділянок; в результаті
здійснення геодезичної зйомки та
співставлення виконаної геодезичної
зйомки та наданих файлів обміну з
даними результатів землевпорядних
робіт в електронному вигляді (офіційно
зареєстрована інформація про земельні
ділянки, відведені у власність
громадян, в тому числі і ОСОБА_3) було
встановлено чіткі визначення межі
парку культури та відпочинку ім.
Горького у вигляді паркану окрім
частини за озером, де межа проходить по
просіці, що свідчить про те, що спірна
земельна ділянка виділена ОСОБА_3 із
земель лісопаркової зони - парку
культури та відпочинку ім. Горького.

Задовольняючи позов, суд виходив з
того, що оскільки спірна земельна
ділянка знаходиться на землях
рекреаційного призначення - на
території парку культури та відпочинку
ім. Горького в м. Сєвєродонецьк, у
зв'язку з чим згідно ст. 52 ЗК і ст. 60
Закону України «Про охорону
навколишнього природного середовища»
не могла передаватися у власність
громадян, тому на підставі ч.1 ст. 21 ЦК
необхідно визнати незаконними та
скасувати оспорюване рішення
Сєвєродонецької міської ради про
передачу у власність земельної ділянки
ОСОБА_3 та оспорюваний державний акт
виданий ОСОБА_3 на право приватної
власності на земельну ділянку на
підставі цього рішення. Оскільки
Сєвєродонецька міська рада є власником
спірної земельної ділянки, тому на
підставі ст.ст. 391, 392 ЦК за нею необхідно
визнати право власності на цю земельну
ділянку, зобов'язавши ОСОБА_2 звільнити
незаконно зайняту спірну земельну
ділянку та зобов'язати Сєвєродонецьку
міську раду прийняти цю земельну
ділянку до земель запасу.

З такими висновками суду повністю
погодитися не можна, виходячи з
наступного.

Згідно ст. 19 ЗК землі України за
основним цільовим призначенням
поділяються на такі категорії: б) землі
житлової та громадської забудови; ґ)
землі рекреаційного призначення (ч.1).
Земельні ділянки кожної категорії
земель, які не надані у власність або
користування громадян чи юридичних
осіб, можуть перебувати у запасі (ч.2).

Відповідно до ст. 20 ЗК віднесення
земель до тієї чи іншої категорії
здійснюється на підставі рішень
органів державної влади, Верховної
Ради Автономної Республіки Крим, Ради
міністрів Автономної Республіки Крим
та органів місцевого самоврядування
відповідно до їх повноважень. Зміна
цільового призначення земельних
ділянок здійснюється за проектами
землеустрою щодо їх відведення ( ч.1 ).
Зміна цільового призначення земельних
ділянок державної або комунальної
власності провадиться Верховною Радою
Автономної Республіки Крим, Радою
міністрів Автономної Республіки Крим,
органами виконавчої влади або органами
місцевого самоврядування, які
приймають рішення про затвердження
проектів землеустрою щодо відведення
земельних ділянок та передачу цих
ділянок у власність або надання у
користування відповідно до
повноважень, визначених статтею 122
цього Кодексу (ч.2 ).

Відповідно до ч.1 ст. 122 ЗК сільські,
селищні, міські ради передають
земельні ділянки у власність або у
користування із земель комунальної
власності відповідних територіальних
громад для всіх потреб.

Відповідно до ст. 50 ЗК до земель
рекреаційного призначення належать
землі, які використовуються для
організації відпочинку населення,
туризму та проведення спортивних
заходів.

Відповідно до ст. 51 ЗК до земель
рекреаційного призначення належать
земельні ділянки зелених зон і зелених
насаджень міст та інших населених
пунктів, навчально-туристських та
екологічних стежок, маркованих трас,
земельні ділянки, зайняті територіями
будинків відпочинку, пансіонатів,
об'єктів фізичної культури і спорту,
туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів,
стаціонарних і наметових
туристично-оздоровчих таборів,
будинків рибалок і мисливців, дитячих
туристичних станцій, дитячих та
спортивних таборів, інших аналогічних
об'єктів, а також земельні ділянки,
надані для дачного будівництва і
спорудження інших об'єктів
стаціонарної рекреації.

Відповідно до ч. 1, ч.ч. 3, 4 ст. 52 ЗК землі
рекреаційного призначення можуть
перебувати у державній, комунальній та
приватній власності. На землях
рекреаційного призначення
забороняється діяльність, що
перешкоджає або може перешкоджати
використанню їх за призначенням, а
також негативно впливає або може
вплинути на природний стан цих земель.
Порядок використання земель
рекреаційного призначення
визначається законом.

Відповідно до ст. 60 Закону України «Про
охорону навколишнього природного
середовища» особливій охороні
підлягають природні території та
об'єкти, що мають велику екологічну
цінність як унікальні та типові
природні комплекси, для збереження
сприятливої екологічної обстановки,
попередження та стабілізації
негативних природних процесів і явищ.
Природні території та об'єкти, що
підлягають особливій охороні,
утворюють єдину територіальну систему
і включають території та об'єкти
природно-заповідного фонду, курортні
та лікувально-оздоровчі, рекреаційні,
водозахисні, полезахисні та інші типи
територій та об'єктів, що визначаються
законодавством України.

Оскільки за комісійним висновком
спеціалістів ТОВ «Землевпорядна фірма
Лан» від 01.04.2011 року виділена у
власність ОСОБА_3 спірна земельна
ділянка знаходиться на землях
рекреаційного призначення - на
території парку культури та відпочинку
ім. Горького в м. Сєвєродонецьк та
внаслідок відведення декількох
земельних ділянок із цих земель
громадянам, в тому числі і ОСОБА_3, площа
парку зменшена, то суд з дотриманням
положень ст.ст. 57-62, 64, 212 ЦПК на підставі
ст. 52 ЗК і ст. 60 Закону України «Про
охорону навколишнього природного
середовища» дійшов обґрунтованого
висновку про те, що спірна земельна
ділянка не могла передаватися
відповідачем Сєвєродонецькою міською
радою у власність відповідачу ОСОБА_3
під будівництво та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд (присадибна ділянка).

Доводи апелянтів щодо відсутності
доказів знаходження спірної земельної
ділянки на землях рекреаційного
призначення - на території парку
культури та відпочинку ім. Горького в м.
Сєвєродонецьк та, що спірна земельна
ділянка та земельна ділянка парку
культури та відпочинку ім. Горького
розташовані поруч та мають різні
категорії та призначення є
необґрунтованими, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Апелянтами на спростування
комісійного висновку спеціалістів ТОВ
«Землевпорядна фірма Лан» від 01.04.2011
року не надано жодного доказу.

Згідно ст. 143 ЦПК для з'ясування
обставин, що мають значення для справи
і потребують спеціальних знань у
галузі науки, мистецтва, техніки,
ремесла тощо, суд призначає експертизу
за заявою осіб, які беруть участь у
справі.

Апелянтами не заявлялося клопотання
про призначення відповідної
експертизи.

ТОВ «Землевпорядна фірма Лан» є
суб'єктом господарювання, який на
момент складання висновку у
встановленому порядку отримав
ліцензію на проведення робіт із
землеустрою, землеоціночних робіт та
земельних торгів на території
Луганської області.

Оцінюючи комісійний висновок
спеціалістів ТОВ «Землевпорядна фірма
Лан» від 01.04.2011 року, колегія суддів
виходить з того, що цей письмовий доказ
не суперечить іншим доказам, наданим
позивачем.

Так, рішенням Сєвєродонецької міської
ради № 2258 від 07.12.1999 року, яке у свою
чергу було досліджено при підготовці
комісійного висновку ТОВ
«Землевпорядна фірма «Лан», згідно
відповідного проекту відведення у
тимчасове довгострокове користування
строком на 25 років ТОВ фірма «ВІСЛА»
земельної ділянки, розташованої за
адресою: АДРЕСА_2, площею 25га під парк
культури та відпочинку ім. Горького,
зазначена категорія цієї земельної
ділянки - «землі рекреаційного
призначення», що також зазначено і в
акті встановлення меж земельної
ділянки ТОВ фірма «ВІСЛА». Це рішення
прийнято відповідачем Сєвєродонецькою
міською радою відповідно до ст. 29
Закону України „Про місцеве
самоврядування України" та відповідно
до ст. 20 ЗК в редакції, чинною на момент
прийняття рішення.

Відповідно до ситуаційного плану
земельної ділянки 1999 року, замовником
якого є ТОВ фірма «ВІСЛА», оригінал
якого знаходиться в ТОВ фірма «ВІСЛА»,
межі земельної ділянки парку культури
та відпочинку ім. Горького, співпадають
з межами цього парку, зазначеними в
Генплані м. Сєвєродонецька 1994 року.

Відповідно до ситуаційного плану
земельної ділянки 1999 року, замовником
якого є ТОВ фірма «ВІСЛА», другий
оригінал якого знаходився у
відповідача Сєвєродонецькій міській
раді, межі земельної ділянки парку
культури та відпочинку ім. Горького, не
відповідають межам цього парку,
зазначеними в Генплані м.
Сєвєродонецька 1994 року, а саме: межа
земельної ділянки парку зазначена за
мінусом земельних ділянок, відведених
у власність фізичним особам, в тому
числі і відповідачу ОСОБА_3, про що
зазначено у комісійному висновку
спеціалістів ТОВ «Землевпорядна фірма
Лан» від 01.04.2011 року і з приводу чого
ухвалена відповідна постанова
органами досудового слідства в
кримінальній справі, яка досліджена
апеляційним судом.

Рішенням виконавчого комітету
Сєвєродонецької міської ради № 76 від
16.01.2001 року парку культури та
відпочинку ім. Горького надано статус
лісопаркової зони.

Рішенням Сєвєродонецької міської ради
№ 768 від 19.06.2003 року землі парку
культури та відпочинку ім. Горького
зараховані до земель резервного фонду
у зв'язку з припиненням права
користування цією земельною ділянкою
ТОВ фірма „ВІСЛА".

Будь-яке рішення Сєвєродонецькою
міською радою щодо зміни цільового
призначення цих земель (землі
рекреаційного призначення) не
приймалося.

Комісійний висновок спеціалістів ТОВ
«Землевпорядна фірма Лан» від 01.04.2011
року підтверджено і висновком № 1 від
30.11.2011 року судово-землевпорядної
експертизи по матеріалам кримінальної
справи № 37/2011/9138, проведеною директором
ТОВ «Землевпорядна фірма Лан»,
предметом дослідження якої також був і
Генплан м. Сєвєродонецька 1994 року. Цей
висновок експерта оцінений
апеляційним судом як письмовий доказ,
який не викликає сумніву в
достовірності і приймається
апеляційним судом як належний і
допустимий доказ.

Згідно вироку Лисичанського міського
суду Луганської області від 04.04.2012 року,
який набрав законної сили, за ст.367 ч.2 КК
України за службову недбалість, що
спричинило тяжкі наслідки, засуджено
ОСОБА_10, який працюючи на посаді
виконуючого обов'язки начальника
відділу міськбудівництва і
архітектури - головного архітектора м.
Сєвєродонецька, в порушення вимог
діючого законодавства, знаючи, що в
акті вибору спірної земельної ділянки
зазначено, що вона розташована на
землях рекреаційного призначення, а не
на землях житлової забудови, та знаючи,
що згідно Генплану м. Сєвєродонецька,
затвердженого рішенням ради № 717 від
26.04.1994 року, спірна земельна ділянка
розташована на території лісопаркової
зони - парку культури та відпочинку ім.
Горького, узгоджував акт вибору
спірної земельної ділянки, а також
складав і видавав висновки щодо
спірної земельної ділянки, на підставі
яких відповідачем Сєвєродонецькою
міською радою приймалося оспорюване
рішення та в наступному видавався
оспорюваний державний акт.

Згідно ч.4 ст. 61 ЦПК вирок у
кримінальному провадженні, що набрав
законної сили, обов'язкові для суду, що
розглядає справу про цивільно-правові
наслідки дій особи, стосовно якої
ухвалено вирок, з питань, чи мали місце
ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Тому доводи апеляційної скарги не
дають підстав вважати, що спірна
земельна ділянка та земельна ділянка
парку культури та відпочинку ім.
Горького розташовані поруч та мають
різні категорії та призначення.

Також є необгрунтованими доводи
апелянтів, що Держземагенство є
неналежним позивачем за цими позовними
вимогами.

Згідно ст.ст. 13, 14 Конституції України
земля та інші природні ресурси, які
знаходяться в межах території України,
є об'єктами права власності
Українського народу. Від імені
Українського народу права власника
здійснюють органи державної влади та
органи місцевого самоврядування в
межах, визначених цією Конституцією.
Земля є основним національним
багатством, що перебуває під особливою
охороною держави.

Згідно Положення про Державне
агентство земельних ресурсів України,
затвердженого Указом Президента
України від від 8.04.2011 року № 445,
Державне агентство земельних ресурсів
України (Держземагентство України) є
центральним органом виконавчої влади з
питань земельних ресурсів та
топографо-геодезичної і
картографічної діяльності, входить до
системи органів виконавчої влади і
забезпечує реалізацію державної
політики у сфері земельних відносин та
топографо-геодезичної і
картографічної діяльності. Основними
завданнями Держземагентства України є
реалізація державної політики у сфері
земельних відносин та
топографо-геодезичної і
картографічної діяльності та інш. Крім
того, цим Положенням передбачені
повноваження Держземагентство
відповідно до покладених на нього
завдань, в тому числі звернення з
позовами до суду за захистом своїх прав
та з питань порушення вимог
законодавства.

Виходячи з наведених
нормативно-правових актів прокурор мав
право звертатися в суд з таким позовом
в інтересах держави в особі
Держземагенства України в особі
управління Держкомзему у м.
Сєвєродонецьку Луганської області.

Крім того, під час розгляду справи
судом першої інстанції до участі у
справі залучено правонаступника
управління Держкомзему у м.
Сєвєродонецьку Луганської області -
управління Держземагентва у м.
Сєвєродонецьку Луганської області (
територіальний орган Держземагенства
України) на підставі постанов КМУ від
17.08.2011 року № 974, від 20.10.2011 року № 1074, від
10.04.2013 року № 251, наказів
Держземагенства України від 21.11.2012 року
№ 419, від 30.05.2013 року № 218, від 30.07.2013 року
№ 309, яке зареєстровано в ЄДРПОУ 21.06.2013
року.

Разом з тим судом неправильно
застосовані правові наслідки такого
порушення Сєвєродонецькою міськрадою
на підставі помилково застосованої ч.1
ст. 21 ЦК та не застосованого п. „г" ч.3 ст.
152 ЗК, який регулює спірні
правовідносини.

Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК суд визнає
незаконним та скасовує правовий акт
індивідуальної дії, виданий органом
державної влади, органом влади
Автономної Республіки Крим або органом
місцевого самоврядування, якщо він
суперечить актам цивільного
законодавства і порушує цивільні права
або інтереси.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК положення
цього Кодексу застосовуються до
врегулювання відносин, які виникають у
сферах використання природних
ресурсів та охорони довкілля, а також
до трудових та сімейних відносин, якщо
вони не врегульовані іншими актами
законодавства.

Відповідно до п. „г" ч.3 ст. 152 ЗК захист
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється шляхом
визнання недійсними рішень органів
виконавчої влади або органів місцевого
самоврядування.

Оскільки ЗК врегульовані відносини
щодо захисту прав осіб на земельні
ділянки, то способом захисту
порушеного права є визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування на
підставі п. „г" ч.3 ст. 152 ЗК, а не
визнання незаконним та скасування
рішення органу місцевого
самоврядування, як це передбачено ч.1
ст. 21 ЦК.

Тому оспорюване рішення
Сєвєродонецької міської ради та
оспорюваний державний акт виданий на
підставі цього рішення необхідно
визнати недійсними.

Щодо інших позовних вимог про визнання
недійсним договору купівлі-продажу
земельної ділянки, повернення
земельної ділянки із незаконного
володіння і зобов'язання звільнити
незаконно зайняту земельну ділянку та
про визнання права власності на
земельну ділянку, то колегія суддів
вважає їх необгрунованими, виходячи з
наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Тобто право особи захищається
пред'явленням позову до тієї особи, яка
словами чи діями порушує, не визнає або
оспорює її права, свободи чи інтерес.

Згідно ч. 2 ст. 45 ЦПК з метою
представництва інтересів держави в
суді прокурор в межах повноважень,
визначених законом, звертається до
суду з позовною заявою, бере участь у
розгляді справ за його позовами.
Прокурор, який звертається до суду в
інтересах держави, в позовній заяві
самостійно визначає, в чому полягає
порушення інтересів держави, та
обґрунтовує необхідність їх захисту, а
також зазначає орган, уповноважений
державою здійснювати відповідні
функції у спірних правовідносинах. У
разі відсутності такого органу або
відсутності у нього повноважень щодо
звернення до суду прокурор зазначає
про це в позовній заяві і в такому разі
прокурор набуває статусу позивача.

Прокурором пред'явлено позов в
інтересах держави в особі
Держземагенства України в особі
управління Держземагенства у м.
Сєвєродонецьку Луганської області, яке
не є власником спірної земельної
ділянки і в нього відсутні
повноваження щодо розпорядження нею.

Відповідно до ч.2 ст. 152 ЗК власник
земельної ділянки або землекористувач
може вимагати усунення будь-яких
порушень його прав на землю, навіть
якщо ці порушення не пов'язані з
позбавленням права володіння
земельною ділянкою, і відшкодування
завданих збитків.

Як зазначено в ухвалі Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 24.04.2013 року, яким рішення
Сєвєродонецького міського суду
Луганської області від 23.10.2012 року та
ухвала Апеляційного суду Луганської
області 17.01.2013 року скасовані з
направленням справи на новий розгляд в
суд першої інстанції, висновки і мотиви
якої згідно ч.4 ст. 338 ЦПК є обов'язковими
для суду при новому розгляді справи,
„згідно ч. 2 ст. 16, ст. 215 ЦК України
одним із способів захисту порушеного
права є визнання недійсним правочину,
укладеного з недодержанням вимог,
встановлених ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього
Кодексу, а згідно з роз'ясненнями,
викладеними в абз. 5 п. 5 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
6.11.2009 року № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», відповідно до
статей 215 і 216 ЦК України вимога про
визнання оспорюваного правочину
недійсним та про застосування
наслідків його недійсності, а також
вимога про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину може
бути заявлена як однією зі сторін
правочину, так і іншою заінтересованою
особою, права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину, зокрема,
співвласником спірного майна, якими й
були у справі позивачі, як співвласники
багатоквартирного будинку, у тому
числі допоміжних приміщень.Цивільним
кодексом України передбачені засади
захисту права власності. Зокрема, ст. 387
ЦК України надає власнику право
витребувати майно із чужого
незаконного володіння. Згідно із ч. 1 ст.
388 ЦК України, якщо майно за відплатним
договором придбане в особи, яка не мала
права його відчужувати, про що набувач
не знав і не міг знати (добросовісний
набувач), власник має право витребувати
це майно від набувача лише у разі, якщо
майно було загублене власником або
особою, якій він передав майно у
володіння; було викрадене у власника
або особи, якій він передав майно у
володіння; вибуло з володіння власника
або особи, якій він передав майно у
володіння, не з їхньої волі іншим
шляхом. Оскільки добросовісне набуття
в розумінні ст. 388 ЦК України можливе
лише тоді, коли майно придбано не
безпосередньо у власника, а в особи, яка
не мала права відчужувати це майно,
наслідком угоди, укладеної з таким
порушенням, є не двостороння
реституція, а повернення майна з
незаконного володіння. Права особи, яка
вважає себе власником майна, не
підлягають захистові шляхом
задоволення позову до добросовісного
набувача з використанням правового
механізму, установленого статтями 215, 216
ЦК України. При встановленні наявності
речово-правових відносин, до таких
відносин не застосовується
зобов'язальний спосіб захисту. У
зобов'язальних відносинах захист прав
особи, яка вважає себе власником майна,
можливий лише шляхом задоволення
віндикаційного позову, якщо є підстави,
передбачені ст. 388 ЦК України, які дають
право витребувати майно у
добросовісного набувача. У разі, якщо
особа, яка вважає себе власником майна,
не може належним чином реалізувати
свої правомочності у зв'язку з
наявністю щодо цього права сумнівів
або претензій з боку третіх осіб, то
відповідно до ст. 392 ЦК України права
такої особи підлягають захисту шляхом
пред'явлення позову про визнання права
власності на належне цій особі майно.
Суд у порушення вимог статей 214, 215 ЦПК
України на зазначене уваги не звернув,
у достатньому обсязі не визначився з
характером спірних правовідносин і
визнав недійсним договір
купівлі-продажу будинку від 15.01.2010 року,
хоча управління Держкомзему в
м.Сєверодонецьку стороною цього
договору не було.„.

Суд першої інстанції на порушення
вимог ч.4 ст. 338 ЦПК не взяв до уваги
висновки і мотиви, з яких скасовані
попередні судові рішення, внаслідок
чого дійшов помилкового висновку про
задоволення позовних вимог про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки,
повернення земельної ділянки із
незаконного володіння і зобов'язання
звільнити незаконно зайняту земельну
ділянку та про визнання права
власності на земельну ділянку.

Оскільки позивач Держземагенство не
було стороною зазначеного договору
купівлі-продажу, то у суду були
відсутні правові підстави для
задоволення таких позовних вимог.

Оскільки позивач Держземагенство не є
власником спірної земельної ділянки,
то у нього згідно положень ст. 152 ЗК,
ст.ст. 387, 388, 392 ЦК відсутні правові
підстави вимагати повернення спірної
земельної ділянки із незаконного
володіння ОСОБА_2 і зобов'язання її
звільнити незаконно зайняту земельну
ділянку та про визнання права
власності на земельну ділянку за
відповідачем Сєвєродонецькою міською
радою, яка не давала позивачу
Держземагенству захищати порушені
свої права.

Тобто за цими позовними вимогами
позивач Держземагенство є неналежним
позивачем.

За таких обставин колегія суддів
вважає за необхідне апеляційну скаргу
задовольнити частково, рішення суду
скасувати і ухвалити нове рішення, яким
позов задовольнити частково: визнати
недійсними оспорюванні рішення
Сєвєродонецької міської ради та
державний акт на спірну земельну
ділянку; у задоволенні решти вимог
відмовити за необгрунованістю.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 9, 16, 215, 216, 387, 388, 391, 392 ЦК України,
ст.ст.19, 20, 38, 39, 50-52, 122, 152 ЗК України, ст. 60
Закону України «Про охорону
навколишнього природного середовища»,
ст.ст. 25, 27 Закону України «Про
рослинний світ», ст.ст. 3, 45, 303, 307, 309, 316,
319, 325, 338 ч.4 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 та ОСОБА_3
задовольнити частково.

Рішення Сєвєродонецького міського
суду Луганської області від 13
листопада 2013 р. скасувати.

Позов Лисичансько-Рубіжанської
міжрайонної природоохоронної
прокуратури в інтересах держави в
особі Держземагенства України в особі
управління Держземагенства у м.
Сєвєродонецьку Луганської області
задовольнити частково.

Визнати недійсним рішення
Сєвєродонецької міської ради № 2408 від
21 серпня 2008 року "Про передачу у
власність земельної ділянки ОСОБА_3".

Визнати недійсним державний акт серії
ЯЕ № 870024, виданий 30 вересня 2008 року
управлінням земельних ресурсів м.
Сєвєродонецьк Луганської області
ОСОБА_3 на право приватної власності на
земельну ділянку в районі будинку
АДРЕСА_1 площею 0,10 га під будівництво та
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд
(присадибна ділянка), зареєстрований в
Книзі записів реєстрації державних
актів на право власності на землю та на
право постійного користування землею,
договорів оренди землі за № 46.

У задоволенні позову
Лисичансько-Рубіжанської міжрайонної
природоохоронної прокуратури в
інтересах держави в особі
Держземагенства України в особі
управління Держземагенства у м.
Сєвєродонецьку Луганської області до
Сєвєродонецької міської ради, ОСОБА_3
та ОСОБА_2 про визнання недійсним
договору купівлі-продажу земельної
ділянки, повернення земельної ділянки
із незаконного володіння і
зобов'язання звільнити незаконно
зайняту земельну ділянку та про
визнання права власності на земельну
ділянку відмовити за необгрунованістю.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, однак може
бути оскаржене протягом двадцяти днів
з дня його проголошення безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ шляхом подання
касаційної скарги.

Головуючий:

Cудді: