АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Савчук М.< Головуючий
суддя / По-батькові >.

суддів: Бреславського О.Г.,
Половінкіної Н.Ю.

секретар Кусяк М.Д.

за участю представника КС «Буковина»,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до кредитної спілки «Буковина»
про захист прав споживача шляхом
визнання частково недійсним
кредитного договору, за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення
Першотравневого районного суду м.
Чернівців від 27 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

В грудні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до кредитної спілки
«Буковина» про захист прав споживача
шляхом визнання частково недійсним
кредитного договору, посилаючись на те,
що 14 вересня 2006 року між ним та КС
«Буковина» укладено кредитний договір
№ 001/1323, за умовами якого він отримав
кредит у розмірі 100 000 грн., який
надавався кількома траншами, зокрема:
на придбання житла у розмірі 52 000 грн.,
на оформлення візи та поїзду за кордон
у розмірі 23 000 грн. та на ремонт житла у
розмірі 25 000 грн. на термін з 14 вересня
2006 по 14 вересня 2016 рік, за використання
яких в рамках кредитної лінії
зобов'язувався сплачувати проценти за
користування кредитом у розмірі 30
процентів річних, в подальшому у
розмірі 36 процентів річних, які
нараховувались за період наявності
позичкової заборгованості по обліку
спілки до дня фактичного повернення
коштів за кредитом, і підлягали сплаті
в гривнях 24 числа кожного місяця за
повний календарний місяць.

Також вказував на те, що у п. 2.5
кредитного договору, укладеного між
сторонами визначено, що у разі
порушення поточних строків сплати
відсотків та частини кредиту, розмір
відсотків збільшується до 53 відсотків
річних за весь період прострочки.

____________________________________________________________________

22ц-455/2014 р.
Головуючий у 1нстанції Піхало
Н.В.

Категорія 55
доповідач Савчук М.В.

Разом з тим вважає, що визначений у п. 2.5
договору розмір підвищеної процентної
ставки у розмірі 53 відсотків річних
перевищує розумну межу плати за
послугу, яка встановлена законом, а
тому даний пункт договору має бути
визнаний недійсним, оскільки є
дискримінаційним, перевищує розумну
межу плати за послугу, яка встановлена
законом та суперечить положенням
Закону України «Про захист прав
споживачів».

Просив визнати недійсним з моменту
укладання пункт 2.5 кредитного договору
№001/1323 від 14 вересня 2006 року, укладеного
між ним та кредитною спілкою
«Буковина».

Рішенням Першотравневого
районного суду м. Чернівців від 27 січня
2014 року в задоволенні позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким позов задовольнити.

Посилається на незаконність та
необґрунтованість рішення суду першої
інстанції, неповне з'ясування обставин
справи, порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права.

В запереченнях на апеляційну скаргу КС
«Буковина» просить апеляційну скаргу
ОСОБА_1 відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін як законне
та обґрунтоване.

Колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач не довів, що спірний договір
кредиту містить умови, які є
несправедливими та такими, що містять
істотний дисбаланс прав та обов'язків
сторін і не відповідають вимогам
Закону України «Про захист прав
споживачів», не надав доказів, що
оспорюваний кредитний договір не
відповідає вимогам ст. 203 ЦК України і
підлягає визнанню недійсним на
підставі ст. 215 ЦК України, оскільки
умови договору на момент його
укладення були погоджені сторонами при
їх укладенні.

Такі висновки суду ґрунтуються на
нормах матеріального права та на
підставі поданих сторонами доказів.

Судом установлено, що 14 вересня 2006 року
між ОСОБА_1 та КС «Буковина» укладено
кредитний договір №001/1323, за умовами
якого Спілка надала позичальнику
кредит у розмірі 100 000 грн. на термін з 14
вересня 2006 року по 14 вересня 2016 року.
Даний кредит надавався кількома
траншами, зокрема: на придбання житла у
розмірі 52 000 грн., на оформлення візи та
поїзду за кордон у розмірі 23 000 грн. та
на ремонт житла у розмірі 25 000 грн.

Пунктом 2.4 договору та додаткової угоди
визначено, що позичальник сплачує
Спілці відсотки за користування
кредитом у розмірі 30 відсотків річних,
розмір яких у подальшому за додатковою
угодою збільшено до 36 відсотків річних,
які нараховуються за період наявності
позичкової заборгованості по обліку
спілки до дня фактичного повернення
коштів за кредитом, і підлягає сплаті у
гривнях 24 числа кожного місяця за
повний календарний місяць, та погашає
1/108 частину основного боргу станом на 1
жовтня 2007 року, в касу Спілки чи на
вказаний рахунок в п. 2.18 цього
договору.

Крім того, у п. 2.5 кредитного договору,
укладеного між сторонами визначено та
погоджено, що у разі порушення поточних
строків сплати відсотків та частини
кредиту, розмір відсотків збільшується
до 53 відсотків річних за весь період
прострочки.

Встановлено, що позичальник ОСОБА_1
надані у кредит кошти отримав у повному
обсязі та в обумовленому договором
розмірі, однак свої зобов'язання за
договором у визначеному ним порядку та
строки не виконує, що призвело до
утворення заборгованості, наявність
якої в розумінні положень ч. 3 ст. 61 ЦПК
України підтверджується рішенням суду
першої та апеляційної інстанції.

Зокрема, рішенням Першотравневого
районного суду м. Чернівці від 8 червня
2012 року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Чернівецької
області від 18 грудня 2013 року, позов КС
«Буковина» до ОСОБА_1, ОСОБА_3
задоволено, стягнуто солідарно на
користь спілки заборгованість за
кредитним договором від 14 вересня 2006
року в розмірі 93 539 грн. 90 коп.

Відповідно до частини 1, 3 ст. 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, установлених
договором, а позичальник - повернути
кредит та сплатити відсотки.
Особливості регулювання відносин за
договором про надання споживчого
кредиту встановлені законом.

Відповідно до умов кредитного договору
від 14 вересня 2006 року, який укладено між
сторонами, Спілка відкрила
позичальнику невідновлювальну
кредитну лінію на споживчі цілі,
особливості регулювання відносин
сторін визначаються Законом України
«Про захист прав споживачів» й
відповідно при укладенні цього
договору кредитна спілка зобов'язана
була дотримуватись вимог Закону
України «Про захист прав споживачів».

Згідно із положеннями ч. 5 ст. 11, ст. 18
Закону України «Про захист прав
споживачів» до договорів із
споживачами про надання споживчого
кредиту застосовуються положення
цього Закону про несправедливі умови в
договорах, зокрема положення згідно з
якими передбачаються зміни в будь-яких
витратах за договором, крім
відсоткової ставки. Продавець
(виконавець, виробник) не повинен
включати у договори із споживачем
умови, які є несправедливими. Умови
договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. Якщо положення договору
визнано несправедливими, включаючи
ціну договору, таке положення може бути
змінено або визнано недійсним.
Положення, що було визнане недійсним,
вважається таким з моменту укладення
договору.

Зокрема, відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18
Закону несправедливими є, у тому числі
й умови договору про встановлення
вимоги щодо сплати споживачем
непропорційно великої суми
компенсації (понад п'ятдесят відсотків
вартості продукції) у разі невиконання
ним зобов'язань за договором.

Статтею 203 ЦК України передбачені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину, а
саме: зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Згідно із положеннями ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою, та шостою статті 203
цього Кодексу.

Пунктом 14 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин» від 30 березня 2012 року №5
встановлено, що при вирішенні спорів
про визнання кредитного договору
недійсним суди мають враховувати
вимоги, додержання яких є необхідним
для чинності правочину, зокрема ЦК
(статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19
Закону України «Про захист прав
споживачів».

З матеріалів справи вбачається, що
сторони відповідно до положень ст.ст.
627, 628, 638 ЦК України шляхом вільного
волевиявлення в належній формі досягли
згоди з усіх істотних умов договору,
про що свідчать їх підписи в кредитному
договорі.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Доводи апеляційної скарги про те, що
визначений у п. 2.5 договору розмір
підвищеної процентної ставки 53 % річних
перевищує розумну плату за послугу, яка
встановлена законом, є
необґрунтованими, оскільки апелянтом
не надано доказів того, що зазначена
вище процентна ставка перевищує 50 %
вартості продукції, а, отже, є
несправедливою. Крім того, з вказаного
пункту кредитного договору
вбачається, що підвищена процентна
ставка за користування кредитом, а
відповідно до п. 5 ч. 3 ст. 18 Закону
несправедливими є, у тому числі й умови
договору про встановлення вимоги щодо
сплати споживачем непропорційно
великої суми компенсації (понад
п'ятдесят відсотків вартості
продукції) у разі невиконання ним
зобов'язань за договором.

Будь-якого доказів на підтвердження
даного факту надано не було.

З огляду на наведені обставини, колегія
суддів вважає, що рішення суду першої
інстанції відповідає вимогам
матеріального та процесуального права,
а доводи апеляційної скарги не дають
підстав для його скасування.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, ЦПК України,
колегія суддів,-

у х в а л и л
а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Першотравневого районного
суду м. Чернівців від 27 січня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий

Судді :