Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/2370/14 Головуючий
у суді І-ї інстанції Плохотніченко Л.І.
Доповідач Чельник О. І.
РІШЕННЯ

іменем України

30.09.2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі:

головуючого: Чельник О.І.

суддів: Франко В. А., Суровицької Л. В.

при секретареві Пітель Г. М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Кіровограді апеляційні
скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3на рішення
Ленінського районного суду м.
Кіровограда від 11 липня 2014 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення від права
на спадкування за законом та визнання
Свідоцтва про право на спадщину за
законом недійсним, визнання права на
спадкування у зв'язку зі зміною
черговості одержання права на
спадкування, -

встановила:

У грудні 2013 року ОСОБА_4 подала
позов до ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення
від права на спадкування за законом та
визнання свідоцтва про право на
спадщину за законом недійсним,
визнання права на спадкування у зв'язку
зі зміною черговості одержання права
на спадкування. В обґрунтування
позовних вимог позивач зазначила, що
після смерті своєї матері, ОСОБА_5 вона
разом з братом ОСОБА_6 успадкували
кожен по ? частини будинку,
розташованого у АДРЕСА_1. Вказала, що
проживала разом зі своїм братом,
ОСОБА_6, в даному будинку з 2004 року по
день його смерті - ІНФОРМАЦІЯ_1. Після
смерті брата звернулась до
нотаріальної контори із заявою про
прийняття спадщини, яка відкрилась
після його смерті. Разом з нею до
нотаріальної контори звернулись двоє
дітей померлого, ОСОБА_3 та ОСОБА_2
Мотивуючи умисним ухиленням
відповідачів від надання допомоги
спадкодавцеві, який був хворий та
знаходився у безпорадному стані,
просила позовні вимоги задовольнити та
стягнути на її користь судові витрати.

Рішенням Ленінського районного
суду м. Кіровограда від 11 липня 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено в
повному обсязі. Вирішено питання
судових витрат.

В апеляційних скаргах
відповідачі просять скасувати рішення
суду першої інстанції і ухвалити нове
рішення, яким відмовити в задоволенні
позовних вимог через невідповідність
висновків суду обставинам справи,
неправильним застосуванням норм
матеріального права. Вказують на те, що
доказів, які б свідчили про умисне
ухилення від виконання своїх
обов'язків щодо утримання батька -
ОСОБА_6, відсутні.

Заслухавши доповідача, пояснення
сторін, їх представників, дослідивши
письмові докази по справі, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та доводи
апеляційних скарг в межах, визначених
ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла
висновку, що скарги підлягають
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Оспорюване рішення суду першої
інстанції зазначеним вимогам не
відповідає.

Судом першої інстанції
встановлено, що після смерті матері -
ОСОБА_5, позивач разом з братом - ОСОБА_6
успадкували по ? частині будинку у
АДРЕСА_1, в якому проживали разом.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 помер, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
серії НОМЕР_1 від 04 жовтня 2010 року,
виданого міським відділом реєстрації
смертей Головного управління юстиції у
Кіровоградській області (а.с.11). На день
смерті ОСОБА_6 залишилось спадкове
майно, яке прийнято позивачем, як
спадкоємцем другої черги, та
відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_2 - дітьми
спадкодавця. 21 жовтня 2013 року державним
нотаріусом Кіровоградської міської
Державної нотаріальної контори №1
відповідачам були видані свідоцтва про
право на спадщину за законом, на ?
частину будинку АДРЕСА_1 кожному
(а.с.13-14). Позивачеві було повідомлено,
що поділ спадкового майна буде
здійснюватись між спадкоємцями першої
черги за законом на підставі ст.1258 ЦК
України (а.с.12).

Відповідно до ч.5 ст.1224 ЦК України
за рішенням суду особа може бути
усунена від права на спадкування за
законом, якщо буде встановлено, що вона
ухилялася від надання допомоги
спадкодавцеві, який через похилий вік,
тяжку хворобу або каліцтво був у
безпорадному стані.

Проте, погодитись з висновком
суду про ухилення відповідачів від
виконання своїх обов'язків по догляду
за батьком у момент перебування його у
безпорадному стані не можна.

Виходячи зі змісту ч.5 ст.1224 ЦК
України та з урахуванням роз'яснень,
наданих у п.6 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30 травня 2008
року № 7 «Про судову практику у справах
про спадкування», правило ч.5 ст.1224 ЦК
України стосується всіх спадкоємців за
законом, зокрема й тих, які відповідно
до СК України не були зобов'язані
утримувати спадкодавця. Безпорадним
слід розуміти стан особи, зумовлений
похилим віком, тяжкою хворобою або
каліцтвом, коли вона не може самостійно
забезпечити умови свого життя,
потребує стороннього догляду,
допомоги та піклування. Суд при
вирішенні справи про усунення особи
від права на спадкування повинен
установити як факт ухилення особи від
надання спадкодавцеві допомоги, так і
факт перебування спадкодавця в
безпорадному стані через похилий вік,
тяжку хворобу або каліцтво та потребу
спадкодавця в допомозі цієї особи.

Ухилення особи від надання
допомоги спадкодавцеві, який потребує
допомоги, полягає в умисних діях чи
бездіяльності особи, спрямованих на
ухилення від обов'язку забезпечити
підтримку та допомогу спадкодавцю,
тобто ухилення, пов'язане з винною
поведінкою особи, яка усвідомлювала
свій обов'язок, мала можливість його
виконувати, але не вчиняла необхідних
дій. Таким чином, ухилення
характеризується умисною формою вини.

Як убачається з матеріалів справи
померлий ОСОБА_6 дійсно з 2004 року і по
день свої смерті проживав і був
зареєстрований у домоволодінні за
адресою: АДРЕСА_1, у якому йому належала
? частина, та помер у віці 51 рік (а.с.11),
тобто на день смерті не був ні
пенсіонером, ні людиною похилого віку.
Докази наявності у померлого тяжкої
хвороби або каліцтва, а також потреби
спадкодавця в сторонній допомозі у
матеріалах справи відсутні.

Задовольняючи позовні вимоги у повному
обсязі суд першої інстанції суд в
порушення ст.212 ЦПК України мотивував
своє рішення виключно поясненнями
позивача та показаннями свідків.
Посилаючись на норми ст.ст.202-203 СК
України про обов'язок дітей утримувати
батьків судом першої інстанції не
взято до уваги, що норми вказаних
статей передбачають утримання
непрацездатних батьків, які потребують
матеріальної допомоги, та не врахував,
що спадкодавець не був непрацездатною
особою, за життя не звертався до суду з
позовом про стягнення з відповідачів
аліментів на його утримання або
додаткових витрат, викликаних тяжкою
хворобою, інвалідністю або немічністю,
які письмовими доказами по справі не
підтверджуються.

Матеріали справи містять два висновки
поліклінічного відділення обласної
лікарні, а саме від 20.01.2009 року з
діагнозом «травматична десторзія
зв'язок правого колінного суглобу»
(а.с.28) та від 18.11.2009 року
«екзогенно-соматична
енцефалополірадікулопатія з
порушенням рухової функції,
вестибулолітичний синдром» (а.с.29). Як
пояснила відповідач ОСОБА_2, яка
працювала на той час в обласній лікарні
та водила батька на консультацію до
травматолога, від стаціонарного
лікування він відмовився, обмежившись
рекомендаціями лікаря.

Доказів того, що спадкодавець
потребував сторонньої допомоги,
звертався з цього приводу до
відповідачів, а відповідачі умисно
ухилялися від надання такої допомоги
матеріали справи не містять.

Суд першої інстанції не врахував, що
між сторонами склалися вкрай негативні
стосунки, про що не заперечувалось
сторонами у судовому засіданні, що
унеможливлювало часте відвідування
спадкодавця відповідачами, враховуючи
ще й той факт, що жилий будинок, в якому
проживала позивач разом з сім'єю та
спадкодавець, не було розділено в
натурі та спадкодавець не мав окремого
входу до будинку.

З показань свідків не можна зробити
беззаперечного висновку про те, що
відповідачі не відвідували
спадкодавця та будь-яким чином
ухилялися від його утримання.
Натомість з показань свідків ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11 убачається, що
відповідачі батька відвідували, ОСОБА_3
частіше від ОСОБА_2, яка на той час мала
малолітню дитину, а у 2009 році ОСОБА_3
проживав у батька разом з сім'єю.

З матеріалів справи убачається. що
позивач дійсно придбала для
спадкодавця інвалідний візок, а також
понесла витрати на поховання померлого
брата, проте з вимогами до відповідачів
про відшкодування вказаних витрат не
зверталася, вимог про одержання права
на спадкування разом із спадкодавцями
у порядку ч.2 ст.1259 ЦК України не
ставила.

Таким чином, вимоги позивача про
усунення відповідачів від права на
спадкування є необґрунтованими та
задоволенню не підлягають.

З цих підстав не може бути задоволено і
інші позовні вимоги, які є похідними
від основної - усунення відповідачів
від права на спадкування.

Відповідно до вимог ст.1301 ЦК України
свідоцтво про право на спадщину
визнається недійсним за рішенням суду,
якщо буде встановлено, що особа, якій
воно видано, не мала права на
спадкування, а також в інших випадках,
встановлених законом.

Враховуючи те, що відповідачі є
спадкоємцями першої черги за законом
після смерті батька, а підстав для
усунення їх від права на спадкування за
законом у судовому засіданні не
встановлено, вимоги про визнання
недійсними свідоцтв про право на
спадщину за законом, видані
відповідачам державним нотаріусом
Кіровоградської міської державної
нотаріальної контори №1 21.10.2013 року,
скасування державної реєстрації права
власності відповідачів та визнання
права на спадкування за позивачем
задоволенню не підлягають.

Слід зазначити, що суд першої інстанції
помилково застосував ч.2 ст.1259 ЦК
України, яка передбачає одержання
фізичної особи, яка є спадкоємцем за
законом наступних черг, права на
спадкування разом із спадкодавцями,
визнавши право на спадкування після
смерті ОСОБА_6 за ОСОБА_4, оскільки
позивач вимоги про визнання права на
спадкування разом із падкоємцями
першої черги не ставила.

Крім того, задовольняючи позовні
вимоги в частині скасування державної
реєстрації права власності ОСОБА_3 та
ОСОБА_2, суд першої інстанції вирішив
дане питання без притягнення до участі
у справі державного реєстратора.

Враховуючи вищевикладене колегія
суддів вважає, що висновки суду не
відповідають обставинам справи, тому
рішення суду підлягає скасуванню на
підставі п.3 ч.1 ст.309 ЦПК України з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303, 304, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Кіровоградської області, -

в и р і ш и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3на
задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Кіровограда від 11 липня 2014 року
скасувати.

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 про усунення від права
на спадкування за законом та визнання
Свідоцтва про право на спадщину за
законом недійсним, визнання права на
спадкування у зв'язку зі зміною
черговості одержання права на
спадкування відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржено у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: