Провадження № 2/127/2145/14
Вступна та резолютивна частини
Вінницький міський суд Вінницької
у складі головуючого - судді Романчук
при секретарі Алексюк В. О.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
Вінницького міського суду Вінницької
області цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
"Приватбанк" про визнання кредитного
договору недійсним,-
В позові ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк "Приватбанк" про визнання
кредитного договору № VIW3AU07742101 від
23.07.2007 року недійсним - відмовити.
Судові витрати віднести за рахунок
Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
Вінницької області через Вінницький
міський суд Вінницької області. Особи,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення. Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

СУДДЯ

Повне рішення буде виготовлено 04.04.2014 р.

Справа № 127/23124/13-ц

Провадження № 2/127/2145/14

Р
І Ш Е Н Н Я

І М Е Н
Е М У К Р А Ї Н И

31.03.2014 року
м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької
області

у складі головуючого - судді Романчук
Р. В.

при секретарі Алексюк В. О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
Вінницького міського суду Вінницької
області цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
"Приватбанк" про визнання кредитного
договору недійсним,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк "Приватбанк" про
визнання кредитного договору
недійсним, мотивуючи позовні вимоги
тим, що 23.07.2007 року між ним та Закритим
Акціонерним товариством КБ "Приват
Банк" було укладено кредитний договір
№ VIW3AU07742101 про отримання позивачем
кредиту в сумі 75 616 грн. виходячи із 1,34 %
в місяць, для придбання автомобіля.
Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і
погодженні ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства. Проте,
спірний договір не містить всіх
обов'язкових умов, зокрема умов його
припинення. А порядок зміни умов
Договору пе редбачено лише для зміни
відсоткової ставки (п. п. 2.3.1 договору).
Ні розділ 2, ні договір вза галі, не
містять порядку зміни договору, який
враховував би інтереси споживача
(позичальника). Отже, договір не
відповідає п. 8 ч. 1 ст. 6 Закону України
"Про фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг".
Згідно ч. 4 ст. 11 Закону України «Про
захист прав споживачів» договір про
надання споживчого кредиту має
містити: детальний розпис загальної
вартості кредиту для споживача; річну
відсоткову ставку кредиту та інші
умови. Згідно п. 3.3 Правил надання
банками України інформації споживачу
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту, затверджених
Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 р. №
168 банки зобов'язані зазначити в
кредитному договорі сукупну вартість
кредиту, а також зазначити її в
процентному значенні та в грошовому
виразі у валюті платежу за кредитним
договором у вигляді реальної
процентної ставки та абсолютного
значення подорожчання кредиту. Проте
дані показники в договорі відсутні.
Також в спірному договорі не зазначена
річна відсоткова ставка кредиту
(тільки місячна п. 7.1 Договору). Таким
чином, спірний договір не містить всіх
необхідних умов, які вимагаються
законодавством про захист прав
споживачів для договорів споживчого
кредитування. Під час укладання
договору було порушено порядок
розрахунку та погодження сторонами
ціни договору, зокрема встановлення
загальної сукупної вартості кредиту та
погодження вартості послуг банку.
Згідно п. 7 ч. 1 ст. 21 Закону України "Про
захист прав споживачів" права
споживача вважаються у будь-якому разі
порушеними, якщо ціну продукції
визначено неналежним чином. У той же
час, ціна є істотною умовою договору
споживчого кредитування. Тому, у
випадку порушення законодавства в
частині формування та погодження ціни
договору, договір є недійсним в цілому
на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 та ст.217
ЦК України. Порушення законодавства
вбачаються в наступному. Згідно абз. "д"
ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав
споживачів" перед укладанням до говору
банк зобов'язаний в письмовій формі
повідомити споживачу: орієнтовну
сукупну вартість кредиту; вартість
послуги з оформлення договору про
надання кредиту (перелік усіх витрат,
пов'язаних з одержанням кредиту, його
обслуговуванням та поверненням,
зокрема таких, як адміністративні
витрати, витрати на страхування,
юридичне оформлення тощо). Також,
згідно ч. 4 ст. 11 Закону України "Про
захист прав споживачів" в договорі має
бути наведений детальний розпис
загальної вартості кредиту для
споживача. Відповідно до розділу 3
Правил надання банками України
інформації споживачу про умови
кредитування та скупну вартість
кредиту, затверджених Постановою
Правління НБУ від 10.05.2007 р. № 168
детальний розпис сукупної вартості
кредиту має включати: значення
процентної ставки та порядок
обчислення процентних доходів
відповідно до вибраного банком методу
згідно з вимогами нормативно-правових
актів Національного банку; перелік,
розмір і базу розрахунку всіх комісій
(тарифів) банку, що пов'язані з наданням,
обслуговуванням і погашенням кредиту,
у тому числі комісії за обслуговування
кредитної заборгованості,
розрахунково-касове обслуговування,
здійснення валютно- обмінних операцій,
юридичне оформлення тощо; перелік і
розмір інших фінансових зобов'язань
споживача, які виникають на користь
третіх осіб згідно з вимогами
законодавства України та/або умовами
кредитного дого вору (страхові платежі
під час страхування предмета застави,
життя та працездатності споживача,
розмір зборів до Пенсійного фонду
України, комісії під час купівлі-
продажу іноземної валюти для погашення
кредиту та процентів за користування
ним, біржові збори, послуги
реєстраторів, нотаріусів, інших осіб
тощо). Банки зобов'язані в кредитному
договорі зазначати сукупну вартість
кредиту з урахуванням процентної
ставки за ним, вартості всіх супутніх
послуг та інтпих фінансових
зобов'язань споживача, які пов'язані з
отриманням, обслуговуванням і
погашенням кредиту, а також зазначити
її в процентному значенні та в
грошовому виразі у валюті платежу за
кредитним договором, у вигляді:
реальної процентної ставки (у
процентах річних); абсолютного
значення подорожчання кредиту (у
грошовому виразі) банки зобов'язані в
кредитному договорі зазначити: вид і
предмет кожної супутньої послуги, яка
надається споживачу; обґрунтування
вартості супутньої послуги
(нормативно-правові акти щодо
визначення розмірів зборів та
обов'язкових платежів, тарифів
нотаріусів, страхових компаній,
суб'єктів оціночної діяльності,
реєстраторів за надання витягу з
Державного реєстру об тяжень рухомого
майна про наявність чи відсутність
обтяжень рухомого майна, інтпих
реєстрів тощо); про відкриття
банківського рахунку, відкритого з
метою зарахування на нього суми
наданого кредиту або надання кредиту
за рахунком (овердрафт), умови
відкриття, ведення та закриття такого
рахунку, тарифи та всі суми коштів, які
споживач має сплати ти за договором
банківського рахунку у зв'язку з
отриманням кредиту, його
обслуговуванням і погашенням; правило,
за яким змінюється процентна ставка за
кредитом, якщо договором про надання
кредиту передбачається можливість
зміни процентної ставки за кредитом
залежно від зміни облікової ставки
Національного банку або в інших
випадках. Проте, дані вимоги Закону
Ураїни "Про захист прав споживачів" та
Правил надання банками України
інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту, затверджених Постановою
Правління НБУ від 10.05.07 р. № 168 не були
дотримані. Договір передбачає сплату
відсотків та комісійної винагороди (п.
7.1 договору). Проте, розрахунок його
загальної вартості відсутній. Також,
при укладанні договору споживачу не
була повідомлена вся ви щеназвана
інформація. А тому, позивач був
позбавлений можливості достеменно
оцінити розмір своїх майбутніх витрат,
які він буде зобов'язаний зробити на
виконання договору. Відповідно до п. 3.2
Правил надання банками України
інформації споживачу про умо ви
кредитування та скупну вартість
кредиту, затверджених Постановою
Правління НБУ від 10.05.2007 р. № 168
кредитний договір має містити графік
платежів (згідно зі строковістю, за
значеною у договорі, - щомісяця,
щокварталу тощо) у розрізі сум
погашення основного боргу, сплати
процентів за користування кредитом,
вартості всіх супутніх послуг, а також
інших фі нансових зобов'язань
споживача за кожним платіжним
періодом. У графіку платежів має бути
докладно розписана сукупна вартість
кредиту за кожним платіжним періодом.
Проте, такий графік не було складено.
Отже, при укладанні договору мали місце
порушення законодавства в частині
формування та погодження його ціни.
Тому, даний договір є недійсним в
цілому на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 та
ст.217 ЦК України, ч. 2 та ч. 4 ст. 11 Закону
України "Про захист прав споживачів",
розділу 3 Правил надання банками
України інформації споживачу про умови
кредитування та скупну вартість
кредиту, затверджених Постановою
Правління НБУ від 10.05.07 р. № 168. Пункти
2.2.4, 2.3.3, 2.3.7 договору встановлюють
дискримінаційні для споживача умови,
які надають банку право вимагати від
позичальника достроково виконання
зобов'язань щодо повернення всієї суми
отриманого кредиту, сплати відсотків,
комісії та неустойки тощо. Згідно ч. 10
ст. 11 Закону України "Про захист прав
споживачів" банк може вимагати від
позичальника достроково повернути
кредит лише у чотирьох випадках:
затримання сплати частини кредиту
та/або відсотків щонайменше на один
календар ний місяць; перевищення сумою
заборгованості суми кредиту більш як
на десять відсотків: несплати
споживачем більше однієї виплати, яка
перевищує п'ять відсотків суми кре
диту; іншого істотного порушення умов
договору про надання споживчого
кредиту. Важливо, що даний перелік
випадків є вичерпним і не може
розширюватися за домовленістю сторін,
тим більше на шкоду споживачу. При
укладанні договору правове становище
позивача було суттєво погіршене, на
шкоду його інтересам та всупереч
законодавству. Банк суттєво розширив
перелік випадків, коли йому надається
право вимагати достроково повернути
кредит. Більше того, за умовами
договору таке право надається банку
навіть у разі незначного, або навіть
дрібного порушення позичальником його
зобов'язань. Наприклад, прострочення
сплати комісії чи відсотків на
незначну суму, затримка подання
відомостей про фінансовий стан
позивача тощо. Такі незначні порушення
умов договору зі сторони практично
ніколи не спричиняють настання значних
негативних наслідків для відповідача.
Прямого зв'язку із ними та загрозою
неповернення кредиту немає, адже
навіть втративши роботу або частину
заробітку позивач може продо вжувати
сумлінно виконувати свої зобов'язання,
наприклад, знайшовши нову роботу. Такі
сиуації створюють загрозу
неповернення кредиту лише гіпотетично.
А значить, несправедливо надавати
відповідачу право вимагати повернення
кредиту достроково у разі їх настання,
тим більше в порушення ч. 10 ст. 11 Закону
України "Про захист прав споживачів".
Таким чином, встановлення такого
несприятливого для споживача наслідку,
як дострокове повернення всієї суми
кредиту навіть за дрібне порушення
договору, є дискримінаційною,
несправедливою та незаконною умовою,
що є підставою для визнання договору
недійсним згідно ч. 6 ст. 18 Закону
України "Про захист прав споживачів".
Також, спірний договір порушує
законодавство в частині регулювання
порядку реалі заці відповідачем права
вимагати дострокового повернення
кредиту. У другій частині п. 2.3.3
договору даний прядок дотримано. Він
практично повністю списаний з ч. 10 ст. 11
Закону України "Про захист прав
споживачів". Проте перша частина даного
пункту його повністю порушує. Зокрема,
позичальник зобов'язується повернути
кредит достроково на дату, вказану у
повідомленні банку про дострокове
повернення. Це суперечить ч. 10 ст. 11
Закону України "Про захист прав
споживачів", адже за нею банк, отримавши
право вимагати дострокового виконання
зобов'язань позивачем, направляє
вимогу. Після її одержання
позичальнику надається 30 днів для
здійснення оплати. Якщо протягом цього
строку споживач усуне порушення умов
договору, вимога банку втрачає
чинність. Натоміть, в п. 2.3.3 договору цей
механізм порушено. Таким чином пункти
2.2.4, 2.3.3, 2.3.7 договору порушують ч. 10 ст. 11
Закону України "Про захист прав
споживачів" оскільки надають право
банку вимагати від споживача
достроково повернути кредит у
випадках, коли згідно із
законодавством відповідач такого
права не має. Такі умови договору є не
тільки незаконними, але і
дискримінаційними, оскільки ставлять
споживача у невигідне становище,
порівняно з тим, яке він має згідно
законодавства, що також є підставою для
визнання договору недійсним згідно ч. 6
ст. 18 Закону України "Про захист прав
споживачів". Договір надає право банку
в односторонньому порядку змінити,
розірвати, чи відмовитися від нього.
Зокрема: пункт 12.1. договору, у
передбачених ним випадках, надає банку
право а) вимагати дострокового
проведення кредиту, б) розірвати
договір в судовому порядку, в)
здійснити одностороннє розірвання з
надісланням позичальнику
повідомлення. При цьому в останній день
дії договору, визначений банком,
позичальник зобов'язаний повністю
погасити кредит. Пункт 6.3.8. надає банку
право відмовити позичальнику у видачі
кредиту чи будь-якої його частини у
випадку відсутності вільних коштів.
Пункт 6.3.5. надає банку право зупинити
видачу кредиту у випадку невиконання
позичальником будь-яких зобов'язань,
передбачених договором (тобто, навіть
найдрібніших порушень, оскільки мова
про істотне порушення договору тут не
йдеться). Пункт 6.3.8. надає банку право
відмовитися від договору у випадку
будь-якого порушення позичальником
умов договору. Проте, дані умови
договору порушують чинне
законодавство в наступному. Згідно ст.
651 ЦК України зміна або розірвання
договору допускається лише за згодою
сторін, якщо інше не встановлено
договором або законом. Договір може
бути змінено або розірвано за рішенням
суду на вимогу однієї із сторін у разі
істотного порушення договору другою
стороною та в інших випадках,
встановлених договором або законом.
Натоміть договір надає відповідачу
таке право навіть у випадку порушення
позивачем умов договору, навіть якщо
таке порушення не є істотним. Згідно ч. 3
ст. 18 Закону України «Про захист прав
споживачів» несправедливими
визнаються умови договору, які надають
продавцю (виконавцю, виробнику) права
розірвати договір із спо живачем на
власний розсуд, якщо споживачеві таке
право не надається (п.6). Одностороння ві
дмова від договору, відмова від видачі
кредиту є по суті його розірванням. А
оскільки договір не надає споживачу
право розірвати договір на власний
розсуд, - умови договору, які надають
аналогічні права банку є
несправедливими. Пункти 6.3.6. та 6.3.7.
договору містять дискримінаційні
умови розкриття інформації, яка стала
відомою відповідачу про клієнта, що дає
можливість використати їх на шкоду
споживачу. За ними банк отримує
можливість передавати інформацію про
позивача та розмір його заборгованості
третім особам. Про яку саме інформацію
йдеться, в договорі не уточнюється.
Тому, можна зробити припущення, що
йдеться про будь-яку інформацію, у тому
числі ту, яка становить банківську
таємницю. Ці положення є вкрай
невигідними для позивача. Адекватних
важелів впливу та способів запобігання
поширенню відповідачем такої
інформації споживач не має. Такі умови
договору є незаконними, оскільки
суперечать ч. 3 ст. 11 Закону України "Про
захист прав споживачів". Тут сказано, що
персональні дані, одержані від
споживача або іншої особи у зв'язку з
укладенням та виконанням договору про
надання споживчого кредиту, можуть
використовуватися виключно для оцінки
фінансового стану споживача та його
спроможності виконати зобов'язання за
таким договором або для передачі в Бюро
кредитних історій. Слово "виключно",
використане законодавцем в даному
контексті говорить про те, що така
інформація про споживача не може
передаватися третім особам, у тому
числі колекторським компаніям, навіть
за наявності згоди позичальника.
Можливість отримання згоди споживача в
якій-небудь формі для даного випадку
Законом України "Про захист прав
споживачів" не передбачена. Отже,
можливості відповідачу щодо
розголошення третім особам та
розповсюджен ня персональних даних
його клієнтів суттєво обмежено
законодавством. Таким чином, положення
договору про надання відповідачу права
на розголошення конфіденційної
інформації є незаконними. Відповідно
до законодавства про захист прав спо
живачів, персональні дані, одержані від
споживача або іншої особи у зв'язку з
укладенням та виконанням договору про
надання споживчого кредиту, можуть
використовуватися виключно для оцінки
фінансового стану споживача та його
спроможності виконати зобов'язання за
таким договором. Відповідач не має
право передавати їх третім особам,
зокрема компаніям по роботі з
проблемною заборгованістю
(колекторським компаніям), у тому числі
в рамках процедури відступлення права
вимоги, а умови договору про це є неспра
ведливими та недійсними. Пункт 6.3.1
договору місить дискримінаційні умови
зміни банком відсоткової ставки в
односторонньому порядку. Згідно п. 3.5
Правил надання банками України
інформації спожи вачу про умови
кредитування та скупну вартість
кредиту, затверджених Постановою
Правління НБУ від 10.05.07 р. №168 "банки
мають право змінювати процентну ставку
за кредитом лише в разі настання події,
не залежної від волі сторін договору,
яка має безпосередній вплив на ва
ртість кредитних ресурсів банку". Тому
відповідач не має права змінювати
процентну ставку за кре дитом без
належних для цього підстав. В п. у п. 3.9
договору встановлено, що позивач несе
всі валютні ризики. Зокрема, за останні
півтора року курс долара піднявся
майже вдвічі. А оскільки позичальник
отримує всі доходи в гривнях, таке
значне підняття курсу іноземної валюти
суттєво збільшує витрати позичальника
на погашення договору. На тлі
фінансової кризи ця обставина може
довести позичальника до скрутного
фінансового становища. На додачу, п. 2.3.1
договору передбачено, що банк має право
в односторонньому порядку збільшити
відсоткову ставку пропорційно
збільшенню курсу долара США. Тобто, при
укладанні договору банк розраховував,
що на тлі підняття курсу долара майже
вдвічі, він міг би вдвічі збільшити
відсоткову ставку за договором. Такі
умови договору виходять за межі
здорового глузду, та є дуже
несприятливими та несправедливими для
споживача. Частина 5 ст. 11 та ч. 6 ст. 18
Закону України "Про захист прав
споживачів" встановлю ють правило,
згідно якого положення договору якими
встановлюється дискримінаційні
правила зміни відсоткової ставки може
бути визнане недійсними. Відповідно ст.
1051 ЦК України позичальник має право
оспорити договір на тій підставі, що
грошові кошти або речі насправді не
були одержані ним від позикодавця або
були одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Згідно пункту 7.1
договору відповідач надає позивачу
кредит на таких базових умовах:
загальний розмір кредиту: 107 775 грн. 40
коп., мета кредиту: а) частина кредиту в
розмірі 75 616,00 грн. надається з метою
придбання позичальником автомобіля; б)
частина кредиту в розмірі 32 159,40 грн.
надається з метою оплати страхових
платежів за договорами страхування; в)
частина кредиту в розмірі 34.0 грн.
надається з метою оплати коштів за
реєстрацію предмета застави в
Державному Реєстрі; г) частина кредиту
в розмірі 1 077,75 надається з метою оплати
винагороди на надання фінансового
інструменту, що сплачується в момент
видачі кредиту. Отже кошти у сумі 32 159.40
грн. (34 грн. + 32 159,40 грн. + 1 077,75 ) були зняті
відповідачем з позивача безпідставно.
Насправді відповідач не виконав умову
договору і не зареєстрував заставу в
Державному реєстрі обтяжень рухомого
майна та не надав фінансовий
інструмент. Підтвердженням цього є той
факт, що між позивачем та відповідачем
на суму нібито наданих послуг 1 077 грн.
75 коп. повинен бути складений акт, чи
інший документ, який би підтвердив
надання послуг на відповідну суму.
Згідно п. 5 ч. 1 ст. 18 Закону України "Про
захист прав споживачів"
несправедливими є умови, згідно яких
для надання кредиту необхідно передати
як забезпечення певну суму або частину
суми кредиту. Співробітники
відповідача, в порушення законодавства
про захист прав споживачів, примусили
позивача з узятих в борг 107 775 грн. 40 коп.
залишити 32 159 грн. 40 коп. на рахунку
відповідача, а нараховують позивачу
плату за користування та штрафні
санкції на повні 107 775 грн. 40 коп. Тобто
32 159 грн. 40 коп, отриманих позивачем в
кредит, користувався та розпоряджався
на свій розсуд відповідач, а сплачувати
за це мусить позивач. Ця умова також не
справедлива, що є підставою її
недійсності згідно ст.18 Закону Украї
ни «Про захист прав споживачів» та ст.
1051 ЦК України. Згідно ч. 2 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»
перед укладенням договору про надання
споживчого кредиту банк зобов'язаний
повідомити позичальника у письмовій
формі про: ціль одержання споживчого
кредиту; форму його забезпечення;
існуючі форми кредитування з коротким
описом відмінностей між ними, у тому
числі між зобов'язаннями споживача; тип
процентної ставки; можливу суму
кредиту; орієнтовну сукупну вартість
кредиту й вартість послуги з
оформлення кредитного договору
(перелік всіх витрат, пов'язаних з
одержанням кредиту, його
обслуговуванням і поверненням;
наприклад, таких, як: адміністративні
витрати, витрати на страхування,
юридичне оформлення й т.д.); строк, на
який кредит може бути отриманий;
варіанти повернення кредиту і його
умови; можливість дострокового
погашення кредиту і його умови;
необхідність здійснення оцінки майна
й, якщо оцінка необхідна, ким вона
здійснюється; податковий режим сплати
відсотків і державні субсидії, на які
споживач має право, або вказівка, від
кого споживач може одержати докладну
інформацію; позитивні й негативні
аспекти пропонованих схем
кредитування. Згідно пунктів 2.1, 2.4 та 2.5
Правил надання банками України
інформації споживачу про умови
кредитування та скупну вартість
кредиту, затверджених Постановою
Правління НБУ від 10.05.2007 року №168 банки
зобов'язані отримати письмове
підтвердження споживача про
ознайомлення з вищенаведеною
інформацією. Для цього вони
розробляють форму (бюлетень, довідка,
повідомлення тощо). Отже, відповідач
був зобов'язаний не тільки отримати від
споживача письмове підтвердження про
ознайомлення з усією інформацією,
перелік якої наведено в ч. 2 ст. 11 Закону
України "Про захист прав споживачів",
але і саме це ознайомлення провести в
письмовій формі. Проте, цього зроблено
не було. Як наслідок позивач не отримав
необхідну, доступну, достовірну та
своєчасну інформацію про кредит, що
мала забезпечити можливість його
свідомого і правильного вибору.
Позивач не отримав можливості
правильно сприйняти умови
кредитування, реально оцінити можливі
ризики та власну платоспроможність, а
також прийняти зважене рішення щодо
вибору відповідача та умов отримання
споживчого кредиту. Це мало наслідком
укладання договору на незаконних та
дуже невигідних для позивача умовах.
Також, відповідно до ч. 2 ст. 19 Закону
України "Про захист прав споживачів"
встановлено, якщо під час пропонування
продукції споживачу не надається або
надається у нечіткий, незрозумілий або
двозначний спосіб інформація,
необхідна для здійснення свідомого
вибору це вважається нечесною
підприємницькою практикою. Правочини,
здійснені з використанням нечесної
підприємницької практики, є недійсними
(ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист
прав споживачів"). Згідно ч. 2 ст. 18
Закону України «Про захист прав
споживачів» умови договору, які
створюють істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків сторін є
несправедливими. Згідно ч. 5 ст. 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»
положення цього Закону про
несправедливість умов договору можуть
застосовуватися і до договорів
споживчого кредиту вання. Натоміть
законодавство забороняє продавцям
послуг включати в договори із спожива
чами умови, які є несправедливими (ч. 1
ст. 18 Закону України «Про захист прав
споживачів»). Перелік таких умов є
невичерпним (ч. 4 ст. 18 цього Закону). Під
визначення несправедливих умов
потрапляють будь-які умови, які
всупереч принципу добросовісності
ставлять споживача в вочевидь
невигідне положення порівняно із
продавцем послуги. Спірний договір
містить чимало умов, які порушують
законодавство про фінансові послуги та
про захист прав споживачів. При чому, у
кожному такому випадку, порушення,
вочевидь, були допущені виключно в
інтересах відповідача. Натомість,
інтереси позивача були ущемлені, а
статус погіршений у порівнянні з тим,
який він має за законодавством. Такі
умови створюють дисбаланс договірних
прав та обов'язків на шкоду споживачу, а
отже, є несправедливими. Згідно ч.5 та ч.
6 ст. 18 Закону України "Про захист прав
споживачів" у разі, якщо положення
договору визнано несправедливим, таке
положення може бути змінено або
визнано недійсним. Якщо ж зміна
положення або визнання його недійсним
зумовлює зміну інших положень
договору, на вимогу споживача: такі
положення також підлягають зміні; або
договір може бути визнаним недійсним у
цілому. Враховуючи велику кількість
пунктів кредитного договору, які
носять дискримінаційний,
несправедливий характер, можна
стверджувати, що несправедливим є
характер договору в цілому. Всі спірні
умови договору надають перевагу
відповідачу, і жодна не надає перевагу
позивачу. Крім того, несправедливими є,
зокрема, умови, які регулюють предмет
та ціну договору. Оскільки такі умови
договору є істотними, зміна або
визнання їх недійсними окремо виключає
можливість подальшого існування
договору. Оскільки такі умови договору
є істотними, зміна або визнання їх
недійсними окремо ви ключає
можливість подальшого існування
договору. Тому, є всі підстави
стверджувати, що даний договір має бути
визнаний судом недійсним в цілому на
підставі ч. 6 ст. 18 Закону України «Про
захист прав споживачів». Згідно ч. 1 ст.
15 Закону України «Про захист прав
споживачів» споживач має право на
одержання необхідної, доступної,
достовірної та своєчасної інформації
про продукцію, що забезпечує
можливість її свідомого і
компетентного вибору. Інформація
повинна бути надана споживачеві до
придбання ним товару чи замовлення
роботи (послуги). Кредитний договір є
договором приєднання (ст. 634 ЦК України),
оскільки складений в стандартній
формі, повністю розробленій
відповідачем. Всі умови договору від
початку пропонувалися відповідачем і є
стандартними для багатьох споживачів.
Однак, відповідач включив в договір
незаконні умови, які прямо порушують
законодавство про захист прав
споживачів та створюють дуже
несприятливі умови для позивача,
переконавши при цьому споживача, що
договір складено правильно. Дана
обставина є доказом намагання звести
споживача в оману, тим більше, що
споживачу не було надано всієї
необхідної інформації про умови
кредитування, яка має бути надана
відповідно до вимог законодавства про
захист прав споживачів. Банк свідомо
спонукав споживача на укладання
договору на несправедливих незаконних
умовах, які істотно порушують баланс
договірних прав та обов'язків на корить
банку. При цьому позивач не був
попереджений про ризики, які він несе у
разі укладання такого договору, та про
обмеження його прав, яке матиме місце.
Не маючи спеціальної юридичної освіти,
або освіти в галузі кредитування
позичальник не міг в повній мірі
оцінити відповідність договору
вимогами законодавства, а також
юридичні та фінансові ризики для себе.
Позичальник сподівався, що банк -
солідна фінансова установа, яка не
перший рік працює в галузі
кредитування не може запропонувати до
укладання договір, якій містить
безграмотні чи незаконні умови. І лише
проконсультувавшись з юристами дізнав
ся, наскільки несприятливими є для
нього такі умови договору, які до тог ж
є незаконними. На томіть,
необізнаність споживача із
законодавством у галузі кредитування
та попередня довіра до кредитодавця не
давали банку право укладати договір на
незаконних умовах, обмежувати права
споживача на інформацію тощо. Таким
чином, скориставшись своєю професійною
перевагою банк ввів споживача в ома ну
щодо законності укладання договору на
таких умовах, порушивши при цьому ч. 1
ст. 203 ЦК України. Згідно ст. 230 ЦК
України такі дії розцінюються як
введення в оману щодо обставин, які
мають істотне значення для правочинну.
Такий правочин має бути визнаний судом
недійсним. Підприємницька практика є
такою, що вводить в оману, якщо піл час
пропонування продукції споживачу не
надається або надається у нечіткий,
незрозумілий або двозначний спо сіб
інформація, необхідна для здійснення
свідомого вибору (ч. 2 ст. 19 Закону «Про
захист прав споживачів»).
Підприємницька практика вважається
такою, що вводить в оману, якщо спону
кає споживача дати згоду на укладання
правочину. на який за інших умов він би
не погодився. Відповідно до ч. 1 ст. 19
Закону України «Про захист прав
споживачів» будь-яка діяль ність, що
вводить споживача в оману є нечесною
підприємницькою практикою. Так,
споживачу не була надана в належній і
зрозумілій формі вся необхідна інфор
мація про кредит, у тому числі не було
надано розрахунки загальної вартості
кредиту, не зазначено вартість всіх
супутніх послуг. Також позичальник не
був попереджений про ві дсутність в
договорі умов, які є обов'язковими для
договорів даного виду згідно законо
давства, про наявність в договорі умов,
які в порушення законодавства про
захист прав споживачів є незаконними
та несправедливими, обмежують його в
правах та створюють істотний дисбаланс
прав та обов'язків сторін на користь
банку. Якби споживач був в на лежній
формі попереджений про наявність таких
обставин він нізащо б не поголився на
укладання договору на таких невигідних
для себе умовах. Крім цього, під
нечесною підприємницькою практикою
розуміється вчинення дій, що
кваліфікуються як прояв
недобросовісної конкуренції (ч. 1 ст. 19
Закону «Про за хист прав споживачів»).
Згідно п. 14 ст. 1 Закону «Про захист прав
споживачів» нечесною підп риємницькою
практикою є будь-яка підприємницька
діяльність або бездіяльність, що
супере чить правилам, торговим та
іншим чесним звичаям та впливає або
може вплинути на еко номічну поведінку
споживача щодо продукції. Аналогічно,
ст. 32 ГК України встановлює наступне.
Недобросовісною конкуренцією
визнаються будь-які дії у конкуренції,
що суперечать правилам, торговим та
іншим чесним звичаям у підприємницькій
діяльності. Недобросовісною
конкуренцією є неправомірне ви
користання ділової репутації суб'єкта
господарювання, створення перешкод
суб'єктам господа рювання у процесі
конкуренції та досягнення
неправомірних переваг у конкуренції,
неправомірне збирання, розголошення та
використання комерційної таємниці, а
також інші дії, що кваліфікуються
відповідно до ч. 1 ст. 32 ГК України.
Згідно ст. 1 Закону «Про захист від
недобросовісної конкуренції»
недобросовісною кон куренцією є
будь-які дії у конкуренції, що
суперечать торговим та іншим чесним
звичаям у господарській діяльності.
Згідно ст. 15-1 Закону «Про захист від
недобросовісної конкуренції»
поширенням ін формації, що вводить в
оману, є повідомлення одній, кільком
особам або невизначеному колу осіб,
неповних, неточних, неправдивих
відомостей, зокрема внаслідок обраного
способу їх викладення, замовчування
окремих фактів чи нечіткості
формулювань, що вплинули або можуть
вплинути на наміри цих осіб щодо
придбання (замовлення) чи реалізації
(продажу, пос тавки, виконання, надання)
товарів, робіт, послуг цього суб'єкта
господарювання. З вищеназваних норм
законодавства випливає, що перелік
форм недобросовісної кон куренті є
невичерпним, оскільки під її
визначення потрапляють будь-які дії у
конкуренції, що суперечать правилам, чи
іншим торговим та чесним звичаям у
підприємницькій дія льності. Введення
чи намагання ввести споживача в оману
також є недобросовісною конкуренці єю,
оскільки ведення клієнта в оману та
укладання з ним договору на умовах, що
супере чать чинному законодавству не
відповідає жодним правилам та не є
чесним звичаєм у пі дприємницькій
практиці. Законодавство про захист
споживачів встановлює чимало
специфічних умов, які мають бути
дотриманні при укладанні договору
споживчого кредитування із фізичною
особою, і які не ставляться до
звичайних договорів кредитування,
позичальником в яких виступає юридична
особа чи приватний підприємець.
Дотримання всіх вимог, які висуваються
законодавством до договорів
споживчого кредитування, створює
додаткове навантаження та ризики для
банку - кредитодавця. Зокрема, із
набранням чинності Закону України "Про
внесення змін до Закону України "Про
захист прав споживачів" від 01 грудня 2005
року, яким було викладено в новій
редакції статтю 11 «Права споживача в
разі придбання ним продукції у кредит»
і врегульовано особли вості укладання
договорів споживчого кредитування,
Укладаючи договір з пору шенням
законодавства, на несправедливих та
незаконних умовах, банк намагається
мінімалізувати свої ризики за рахунок
позичальника, свідомо порушуючи його
права та створюючи дода ткові переваги
для себе. При цьому банк отримує
перевагу перед іншими фінансовими
устано вами, які надають послуги
кредитування та добросовісно
виконують всі умови законодавства про
захист прав споживачів, беручі на себе
всі ризики, які випливають із такого
роду відносин. Таким чином, укладання
спірного Договору стало наслідком
нечесної підприємни цької практики зі
сторони банку, яка полягала також у
вчиненні дій, які є проявом недо
бросовісної конкуренції (ч. 1 ст. 19
Закону «Про захист прав споживачів»).
Такий договір є недійсним на підставі
ч. 6 ст. 19 Закону «Про захист прав
спожива чів». Згідно ст. ст. 203, 215 ЦК
України особа, яка укладає договір,
повинна мати необхід ний обсяг
цивільної дієздатності. Згідно ч. 2 ст.
207 ЦК України правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо він підписаний його стороною
(сторонами). Правочин, який вчиняє
юридична особа, підписується особами,
уповноваженими на це її установчими
докумен тами, довіреністю, законом або
іншими актами цивільного
законодавства, та скріплюється пе
чаткою. Як видно в преамбулі договору,
він укладався «особою», зазначеною в п.
8.1. Натомість в договорі не називається
посада цієї особи та немає жодного
посилання на документи, згідно з якими
ця особа отримала свої повноваження.
Офіційним підтвердженням повноважень
особи можуть слугувати документи, що
підтверджують факт обрання або
призначення керівників під приємства
(укладання з ними контракту) та витяг зі
Статуту, що встановлює його повноважен
ня, довіреність тощо. В преамбулі
договору цього не зазначено. При
укладанні договору банк не підтвердив
повноваження представника банку, в
договорі не вказано правові підстави
(№ та дата довіреності на
представлення інтересів відповідача) і
для підписання ним Договору. Таким
чином, можна поставити під сумнів факт
підписання договору належною особою,
яка мала необхідний обсяг повноважень.
Як наслідок, спірний договір має бути
ви знаний недійсним. В ст. 215 ЦК України
визначено, що недодержання в момент
вчинення правочину сторонами або
однією із сторін вимог, передбачених
ст. 203 ЦК України, є підставою не
дійсності правочину (у тому числі
договору). Зокрема, це такі вимоги:
зміст договору не повинен суперечити
законодавству та моральним засадам
суспільства; волевиявлення учасника
правочинну має бути вільним і
відповідати його внут рішній волі.
Спірний договір було укладено з
порушенням законодавства на
несправедливих умовах, які порушують
права позивача, як споживача. Також при
укладанні договору мали місце випадки
обману споживача шляхом ненадання йому
всієї необхідної ін формації щодо
кредиту. Кількість несправедливих
умов, у тому числі щодо предмету та ціни
договору дає підстави для визнання
договору недійсним на підставі ч. 6 ст.18
Закону «Про захист прав споживачів».
Зокрема, тут сказано: «Уразі коли зміна
положення або визнання його недійсним
зумовлює зміну інших положень
договору, на вимогу споживача: 1) такі
положення також підлягають зміні; або 2)
договір може бути визнаним недійсним у
цілому». Позивач вважає, що договір має
бути визнаний недійсним цілому. Крім
того, спірний договір був укладений в
результаті ведення нечесної
підприємницької практики зі сторони
банку. Згідно ст. 1 Закону України «Про
захист прав споживачів» нечесною
підприємницькою практикою є будь-яка
підприємницька діяльність або
бездіяльність, що суперечить правилам,
торговим та іншим чесним звичаям та
впливає або може вплинути на еконо
мічну поведінку споживача щодо
продукції. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 19
Закону України «Про захист прав
споживачів» нечесна підприє мницька
практика включає: вчинення дій, що
кваліфікуються як прояв
недобросовісної конкуренції; будь-яку
діяльність (дії або бездіяльність), що
вводить споживача в оману або є
агресивною. Нечесна підприємницька
практика вводить споживача в оману,
якщо вона спону кає або може спонукати
його дати згоду на здійснення
правочину, на який в іншому випадку він
не погодився б. Підприємницька
практика є такою, що вводить в оману,
якщо під час пропонування продукції
споживачу не надається або надається у
нечіткий, незрозумілий або двозначний
спосіб інформація, необхідна для
здійснення свідомого вибору. Всі
ознаки нечесної підприємницької
практики мали місце під час укладання
договору. Тому, на підставі ч. 6 ст. 19
Закону України «Про захист прав
споживачів» даний договір є недійсним.
Просить визнати недійсним кредитний
договір № VIW3AU07742101 від 23 липня 2007 року
укладений між Закритим Акціонерним
товариством КБ «Приват Банк» та
позивачем з моменту його укладення,
звільнити позивача від сплати судового
збору на підставі ст. 22 Закону України
«Про захист прав споживачів».

Позивач ОСОБА_1 та його представник
ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилися,
надавши до суду заяву про розгляд
справи без участі позивача та його
представника по наявних у справі
матеріалах, позовні вимоги
підтримують.

Представник відповідача Публічного
акціонерного товариства комерційного
банку "Приватбанк" - Мазур О.О. в
судовому засіданні позов не визнала та
пояснила, що 23.07.2007 року між позивачем
та відповідачем було укладено
кредитний договір, згідно якого
позивач отримав . кредит в сумі 75 616 грн.
Графік погашення заборгованості
передбачений п. 7.1 договору, яким
передбачено, що погашення
заборгованості здійснюється
щомісячно, сума щомісячних платежів
фіксована та погоджена сторонами,
також передбачено розмір відсотків за
користування кредитом. Відповідно до п.
1.6 договору позивач дав згоду на збір,
зберігання та використання інформації
про себе. Пунктом 6.4 договору
встановлено розмір річної відсоткової
ставки. Пунктом 7.1 договору передбачено
строк дії договору, пунктом 7.5 договору
передбачено умови дострокового
погашення кредиту. Відповідальність
сторін за невиконання умов договору
передбачена розділом 4 договору.
Розділом 5 договору передбачено термін
дії договору й порядок зміни умов
договору. Вважає, що всі істотні умови
договору сторонами погоджені та
вказані в договорі. Позивач підписав
даний договір, а отже погодився з усіма
умовами договору. Банком було надано
позивачу всю необхідну інформацію.
Кредитування було здійснено
відповідно до вимог законодавства.
Кошти були надані позивачу відповідно
до умов договору. Позивач отримав кошти
відповідно до умов договору, однак свої
зобов'язання за договором позивач не
виконує, тому банк був змушений
звернутися до суду із позовом про
стягнення заборгованості. 12.11.2012 року
відповідно до рішення Індустріального
районного суду м. Дніпропетровська з
позивача на користь банку було
стягнуто заборгованість за даним
кредитним договором. Вважає, що
підстави, зазначені позивачем в позові,
не є підставою для визнання договору
недійсним з моменту укладення. Факт
недобросовісної конкуренції позивачем
не доведено. Просить відмовити в
позові.

Суд, заслухавши пояснення представника
відповідача, оцінивши надані докази в
їх сукупності, прийшов до висновку, що
позов є необґрунтованим та
задоволенню не підлягає з наступних
підстав.

В судовому засіданні встановлено, що
23.07.2007 року між позивачем та Закритим
акціонерним товариством "Приватбанк"
(правонаступником якого є Публічне
акціонерне товариство комерційний
банк "Приватбанк") в особі Вінницької
філії укладено кредитний договір №
VIW3AU07742101.

Відповідно до п. 1 договору Банк
зобов'язується надати "Позичальникові"
кредитні кошти шляхом видачі готівки
через касу чи/або перерахування на
рахунок, зазначений в п.7.1 цього
Договору. Строк, вид кредиту, цілі,
розмір кредиту, відсотків, винагород,
розмір щомісячного платежу, період
сплати, порядок погашення
заборгованості за цим Договором,
зазначені у розділі 7 Договору.

Відповідно до п. 1.2 договору
позичальник доручає Банку провадити
погашення заборгованості по даному
Кредитному договору в передбачені
даним договором строки за рахунок
коштів, розміщених на рахунку
Позичальника, що відповідає платіжній
картці, емітованої ПриватБанком. Номер
рахунку зазначений у п.7.2 Договору.
Зазначене доручення Позичальника не
підлягає виконанню Банком у випадку
пред'явлення Позичальником документа,
що підтверджує сплату заборгованості
іншим способом. Кредит надається в
обмін на зобов'язання Позичальника по
поверненню Кредиту, сплаті відсотків,
винагороди в зазначені даним Договором
строки.

Відповідно до п. 1.3 договору
забезпечення виконання Позичальником
зобов'язань за даним Договором
зазначено в п.7.3 Договору, а також всі
інші види застави, поруки й т.п., надані
Банку з метою забезпечення зобов'язань
за даним Договором.

Частинами 1, 3 ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, установлених договором, а
позичальник повернути кредит та
сплатити відсотки. Особливості
регулювання відносин за договором про
надання споживчого кредиту
встановлені законом.

До загальних засад цивільного
законодавства згідно зі ст. 3 ЦК України
відносяться справедливість,
добросовісність та розумність, а також
свобода договору.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України
відповідно сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

За змістом ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст
договору становлять умови (пункти),
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір
є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2, 3 ст. 203, ст.
204 ЦК України, зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
моральним засадам суспільства. Особа,
яка вчиняє правочин, повинна мати
необхідний обсяг цивільної
дієздатності. Волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин є правомірним, якщо його
недійсність прямо не встановлена
законом або якщо він не визнаний судом
недійсним.

Відповідно до положень ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Недійсним є правочин,
якщо його недійсність встановлена
законом (нікчемний правочин). У цьому
разі визнання такого правочину
недійсним судом не вимагається. У
випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Відповідно до ст. 236 ЦК України
нікчемний правочин або правочин,
визнаний судом недійсним, є недійсним з
моменту його вчинення. Якщо за
недійсним правочином права та
обов'язки передбачалися лише на
майбутнє, можливість настання їх у
майбутньому припиняється.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 14
Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ "Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин" від 30.03.2012 року № 5 при
вирішенні спорів про визнання
кредитного договору недійсним суди
мають враховувати вимоги, додержання
яких є необхідним для чинності
правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052,
1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України "Про
захист прав споживачів". Зокрема,
кредитний договір обов'язково має
укладатись у письмовій формі (стаття 1055
ЦК); недодержання письмової форми тягне
його нікчемність та не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його нікчемністю. При
вирішенні справ про визнання
кредитного договору недійсним суди
повинні враховувати роз'яснення,
наведені у постанові Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року № 9 "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними". Суди повинні
розмежовувати кредитний договір, який
є недійсним у силу закону (нікчемний)
або може бути визнаний таким у судовому
порядку (оспорюваний) з підстав,
встановлених частиною першою статті 215
ЦК, та кредитний договір, який є
неукладеним (не відбувся), що не може
бути визнаний недійсним, зокрема, у
випадку, коли сторони в належній формі
не досягли згоди щодо хоча б з однієї
його істотної умови або зміст яких
неможливо встановити виходячи з норм
чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1
ЦК).

Відповідно до роз'яснень постанови № 9
Пленуму Верховного Суду України від 6
листопада 2009 року "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", судам
необхідно враховувати, що згідно із
статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не
може суперечити ЦК, іншим законам
України, які приймаються відповідно до
Конституції України та ЦК, міжнародним
договорам, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України, актам
Президента України, постановам
Кабінету Міністрів України, актам
інших органів державної влади України,
органів влади Автономної Республіки
Крим у випадках і в межах, встановлених
Конституцією України та законом, а
також моральним засадам суспільства.
Зміст правочину не повинен суперечити
положенням також інших, крім актів
цивільного законодавства,
нормативно-правових актів, прийнятих
відповідно до Конституції України
(статті 1, 8 Конституції України).

Позивач в позовній заяві зазначає, що
договір є недійсним, оскільки договір
не відповідає законодавству України,
інтересам та волі позивача, порушує
його права та законні інтереси,
погіршує його становище, як споживача у
порівнянні із законодавчо визначеними
умовами, договір не містить всіх
необхідних умов, зокрема, умов його
припинення та порядку зміни умов
договору, детальний розпис вартості
кредиту, річну відсоткову ставку
кредиту, при укладені договору було
порушено порядок розрахунку та
погодження сторонами ціни договору,
позивачу не було повідомлено всю
необхідну інформацію, договір не
містить графіку платежів, договором
встановлено дискримінаційні умови
щодо розкриття інформації,
дострокового виконання договору та
зміни банком відсоткової ставки в
односторонньому порядку, кошти
позивачем було отримано в меншому
розмірі, ніж це встановлено договором,
позивачу не було надано всю необхідну
інформацію, договір є несправедливим.
Вважає, що при укладені договору
позивача було введено в оману, з боку
відповідача мала місце недобросовісна
конкуренція та нечесна підприємницька
практика.

Суд критично оцінює дані твердження
позивача з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що
розділом 5 договору передбачено термін
дії договору й порядок зміни умов
договору. Зокрема, відповідно до п. п. 5.1,
5.2, 5.3 договору даний договір у частині
сплати винагороди за надання
фінансового інструменту, згідно п. 7.1
набуває чинності з моменту його
підписання обома сторонами, в інших
частинах - з моменту надання
Позичальником розрахункових
документів або оформлення касових
документів з метою використання
кредиту в межах зазначених у них сум, і
діє в обсязі виданих Позичальникові
коштів до повного виконання сторонами
зобов'язань за цим Договором. Договір
може бути змінений у встановленому
даним договором порядку. Припинення
дії даного договору здійснюється
відповідно до діючого законодавства
України.

Пунктом 7.1 договору передбачено, що
Банк зобов'язується надати
Позичальникові кредитні кошти шляхом:
перерахування на поточний рахунок на
строк з 23 липня 2007 р. по 21 липня 2014 р.
включно, у вигляді не поновлюваної
кредитної лінії у розмірі 107 775, 40
грн. на наступні цілі: купівля
автомобіля 75 616, 00 грн., а також у розмірі
34 грн. для сплати за реєстрацію
предмету застави в Державному реєстрі
обтяжень рухомого майна шляхом
перерахування відповідно до п. 1.2 та у
розмірі 32 159, 40 грн. на сплату страхових
платежів у випадках та згідно порядку,
передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 даного
Договору, зі сплатою за користування
кредитом відсотків у розмірі 1,34 % на
місяць на суму залишку заборгованості
за Кредитом, винагороди за надання
фінансового інструменту у розмірі 1 %
від суми виданого кредиту у момент
надання кредиту та винагороди за
надання фінансового інструменту у
розмірі 0,14% від суми виданого кредиту
щомісячно в період сплати, відсотки за
дострокове погашення кредиту згідно з
п. 3.11. даного Договору та винагороди за
проведення додаткового моніторингу,
згідно п.6.2. даного Договору. Періодом
сплати вважати період з "25" по "30 "число
кожного місяця. Погашення
заборгованості за цим
договором (за винятком винагороди, що
сплачується в момент надання кредиту)
здійснюється в наступному порядку:
щомісяця в період сплати Позичальник
повинен надавати Банку кошти
(щомісячний платіж) у сумі 1620, 87 грн. для
погашення заборгованості за Кредитним
договором, що складається із
заборгованості по кредиту, відсоткам,
винагороди.

Відповідно до п. 7.4 договору згідно ст.
212 ЦК України, при порушенні
Позичальником зобов'язань по погашенню
кредиту, передбачених пп. 1.1., 2.2 4. 2.3.3
цього Договору Позичальник
сплачує Банку відсотки за користування
Кредитом у розмірі 2,5 % на місяць,
розраховані на суму непогашеної в
строк заборгованості за Кредитом.

Відповідно до п. 7.5 договору при
достроковому (як повному, так і
частковому) погашенні кредиту
Позичальник додатково сплачує Банку за
користування кредитом 0% від суми
кредиту, що погашається достроково.

Відповідно до п. 1.6 договору
Позичальник згідно Закону України
„Про організацію формування та обігу
кредитних історій" дає Банку згоду на
збір, зберігання, використання,
розповсюдження, передачу та отримання
Банком в/від бюро кредитних історій
інформації про себе, а саме доступ до
своєї кредитної історії, як для
укладання даного Договору, так і на
період його дії. Факт згоди
Позичальника підтверджується
підписанням ним Договору. До
інформації про Позичальника
відносяться: відомості, що
ідентифікують особу Позичальника,
відомості про грошові зобов'язання
Позичальника.

Відповідно до п. 6.4 договору розмір
річної відсоткової ставки дорівнює
дванадцяти місячним відсотковим
ставкам.

Відповідно до п. 6.5 договору детальний
опис загальної вартості кредиту
вказаний у п. 6.2. та в розділі 7 цього
Договору: сума кредиту, відсотки,
винагороди, комісії, неустойки,
затрати, збитки.

Відповідальність сторін за
невиконання умов договору передбачена
розділом 4 договору.

В судовому засіданні встановлено, що
договір між сторонами укладено в
письмовій формі, тобто у формі,
встановленій законом, сторони в
належній формі досягли згоди щодо
істотних умов договору, зміст
правочину не суперечить ЦК України,
іншим актам цивільного законодавства,
а також моральним засадам суспільства.
Сторони мали необхідний обсяг
цивільної дієздатності, волевиявлення
їх було вільним і відповідало їх
внутрішній волі. Договір був
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Крім того, суд зазначає, що договір
підписано сторонами, а отже, позивач,
підписавши договір, тим самим
погодився з його умовами. Позивачем не
доведено, що він помилявся щодо
правової природи правочину, його
змісту, предмета, ціни, сторони, якості
об'єкта. Кредитування було здійснено
відповідно до вимог законодавства.

Кошти були надані позивачу відповідно
до умов договору. Позивач отримав кошти
відповідно до умов договору, однак свої
зобов'язання за договором позивач не
виконував, 12.11.2012 року відповідно до
рішення Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська з позивача на
користь банку було стягнуто
заборгованість за даним кредитним
договором.

Відповідачем дотримано положення
ст.ст. 11, 15, 18, 19 Закону України "Про
захист прав споживачів", а також Правил
надання банками України інформації
споживачу про умови кредитування та
сукупну вартість кредиту, позивач
погодився з умовами договору, що
засвідчив власним підписом.

На підставі викладеного суд приходить
до висновку, що позивачем не доведено
обставин, які свідчать про недійсність
кредитного договору в цілому так і
окремих його положень.

Доказів того, що з боку відповідача
мала місце недобросовісна конкуренція
та нечесна підприємницька практика
позивачем не надано.

Що стосується посилання позивача у
позові на норми ст. 230 ЦК України як на
підставу для визнання договору
недійсним суд зазначає наступне.

Відповідно до ч. ч. 1 - 2 ст. 230 ЦК України
якщо одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього
Кодексу), такий правочин визнається
судом недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

Як вбачається з роз'яснень, що
містяться в п. 20 постанови № 9 Пленуму
Верховного Суду України від 6 листопада
2009 року "Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними", правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину. На
відміну від помилки, ознакою обману є
умисел у діях однієї зі сторін
правочину. Наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману, і сам факт обману повинна
довести особа, яка діяла під впливом
обману. Обман щодо мотивів правочину
не має істотного значення.

Судом не встановлено жодної обставини,
яка б вказувала на те, що договір
вчинено під впливом обману. Тому суд
приходить до висновку, що посилання
позивача в позовній заяві на те, що
договір вчинено під впливом обману є
надуманими і спростовуються спірним
договором, підписаним позивачем та
відповідачем та іншими доказами у
справі.

На підставі викладеного, суд приходить
до висновку, що при укладенні
кредитного договору сторони діяли в
межах норм цивільного законодавства,
однаково розуміли значення і умови
цього правочину та його правові
наслідки, підтвердили дійсність
намірів при укладені договору та те що
договір не носить характеру фіктивного
чи удаваного правочину, не є правочином
зловмисним, не приховує інший правочин
і відповідає дійсним намірам сторін.
Сторони уклали договір без будь-яких
погроз, примусу чи насильства, як
фізичного так і психічного. Ці
обставини підтверджуються змістом
договору. А тому суд приходить до
висновку про відсутність підстав для
визнання даного правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень.
Доказування підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку, що в задоволенні позову слід
відмовити. Позивачем суду не доведено
тих обставин, на які він посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
а судом, за результатами розгляду
справи, не встановлено підстав,
передбачених законодавством для
задоволення позовних вимог.

Відповідно до ч. 4 ст. 88 ЦПК України, у
разі залишення позову без задоволення,
закриття провадження у справі або
залишення без розгляду позову
позивача, звільненого від оплати
судових витрат, судові витрати,
понесені відповідачем, компенсуються
за рахунок держави.

При вирішенні питання щодо судових
витрат, суд враховує, що позивача
звільнено від сплати судового збору
відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 5 Закону
України «Про судовий збір», в
задоволені позову відмовлено, тому суд
приходить до висновку, що судові
витрати слід віднести за рахунок
держави.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 10, 11, 57, 60, 88, 212 - 215 ЦПК України,

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк "Приватбанк" про визнання
кредитного договору № VIW3AU07742101 від
23.07.2007 року недійсним - відмовити.

Судові витрати віднести за рахунок
держави.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення до Апеляційного суду
Вінницької області через Вінницький
міський суд Вінницької області. Особи,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення. Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

СУДДЯ