УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А., суддів:
Журавель В.І.,
Завгородньої І.М.,
Іваненко
Ю.Г., Ситнік О.М., розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_4 до приватного підприємства
«Рейн-ЛТД», Сімферопольської міської
ради, третя особа - Міськрайонне
управління Держземагенства у м.
Сімферополі і Сімферопольському
районі про визнання недійсним рішення
та договору оренди земельної ділянки
за касаційною скаргою приватного
підприємства «Рейн-ЛТД» на рішення
Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 30 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2013 року позивач звернулася до
суду з даним позовом, зазначивши в його
обгрунтування, що вона на підставі
договору дарування від 17 листопада 2003
року, є власником Ѕ частини житлового
будинку з надвірними спорудами за
адресою: АДРЕСА_1, розташованого на
земельній ділянці розміром 1199 кв.м.

Власником іншої частини будинку була
ОСОБА_5 на підставі договору дарування
частини будинку від 11 лютого 2004 року.

Рішенням Київського районного суду м.
Сімферополя від 14 січня 2005 року
поділено будинок з надвірними будовами
в натурі порівну між співвласниками, а
також визначено порядок користування
земельною ділянкою згідно висновку
експертизи з наданням кожному
землекористувачу земельної ділянки
розміром 599,5 кв.м.

Рішенням Київського районного суду м.
Сімферополя від 19 грудня 2007 року
визнано дійсним договір
купівлі-продажу домоволодіння з
надвірними спорудами по АДРЕСА_1,
укладеного 25 лютого 2005 року між ОСОБА_5
та ПП «Рейн-ЛДТ» і визнано за останнім
право власності на вказану
нерухомість.

Рішенням господарського суду
Автономної Республіки Крим від
9 лютого 2010 року за ПП «Рейн-ЛТД»
визнано право власності на нерухоме
майно - медичний центр, що складається з
нежитлових будівель літ. «З» загальною
площею 1 086,3 кв.м та літ. «Н», на підставі
чого здійснено державну реєстрацію
права власності на вказаний об'єкт за
ПП «Рейн-ЛТД» .

Постановою Апеляційного
господарського суду Автономної
Республіки Крим від 1 листопада 2010
рішення господарського суду від
9 лютого 2010 року скасовано та
ухвалено нове про відмову у
задоволенні позову.

26 липня 2012 року Сімферопольською
міською радою VI скликання прийнято
рішення № 477 про затвердження
технічної документації та передачу ПП
«Рейн-ЛТД» в оренду строком на 10 років
земельної ділянки по АДРЕСА_1 площею
0,0646 га для обслуговування нежитлового
приміщення - медичного центру.

На підставі вказаного рішення, 8 жовтня
2012 між Сімферопольською міською радою
і ПП «Рейн-ЛТД» укладено договір оренди
вказаної земельної ділянки,
зареєстрований 10 грудня 2012 року
управлінням Держкомзему у м.
Сімферополі Автономної Республіки
Крим, про що вчинено запис в книзі
реєстрації договорів оренди землі
Київського району за № 00704.

Позивач вважає, що рішенням міської
ради та договором оренди порушено її
права як землекористувача суміжної
земельної ділянки, просила суд визнати
недійсним та скасувати рішення 43 сесії
Сімферопольської міської ради VI
скликання № 477 від 26 липня 2012 року та
договір оренди земельної ділянки від 8
жовтня 2012 року.

Рішенням Київського районного суду м.
Сімферополя від 14 червня 2013 року у
задоволенні позову відмовлено.

Рішенням Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 30 жовтня
2013 року рішення суду першої інстанції
скасовано та ухвалено нове про
задоволення позову.

Визнано недійсним та скасовано рішення
43-ї сесії Сімферопольської міської
ради VI скликання № 477 від 27 липня 2012
року в частині, що стосується передачі
ПП «РЕЙН-ЛТД» земельної ділянки площею
0,0646 га по АДРЕСА_1 для обслуговування
нежитлової будівлі - медичного центу в
оренду строком на 10 років.

Визнано недійсним договір оренди
земельної ділянки, укладений 8
жовтня 2012 року між Сімферопольською
міською радою та ПП «Рейн- ЛТД» і
зареєстрований 10 грудня 2012 року
управлінням Держкомзему у
м. Сімферополі Автономної Республіки
Крим в книзі записів реєстрації
договорів оренди землі Київського
району за № 00704.

У касаційній скарзі ПП «РЕЙН-ЛТД»
просить скасувати рішення
апеляційного суду і залишити в силі
рішення суду першої інстанції,
мотивуючи свою вимогу порушенням
апеляційним судом норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
перевіривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, вважає, що касаційна скарга
підлягає задоволенню, виходячи з
наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем не доведено, що спірним
рішенням Сімферопольської міської
ради та договором оренди порушено її
право на земельну ділянку площею 0,0646
га, оскільки нею не було набуто право
користування на вказану земельну
ділянку у встановленому законом
порядку.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове про
задоволення позову, апеляційний суд
виходив з того, що спірна земельна
ділянка, межі якої не були погоджені з
суміжним землекористувачем, була
надана в оренду на підставі
затвердженої рішенням
Сімферопольської міської ради
технічної документації для розміщення
і обслуговування нежитлового
приміщення медичного центру, право
власності на яке на час прийняття
оскаржуваного рішення і укладення
договору оренди було скасовано
господарським апеляційним судом.

Проте з таким висновком апеляційного
суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судом встановлено, що 26 липня 2012 року
Сімферопольською міською радою VI
скликання прийнято рішення № 477 про
затвердження технічної документації
та передачу ПП «Рейн-ЛТД» в оренду
строком на 10 років земельної
ділянки площею 0,0646 га по АДРЕСА_1 для
обслуговування нежитлового приміщення
- медичного центру.

На підставі вказаного рішення, 8 жовтня
2012 між Сімферопольською міською радою
і ПП «Рейн-ЛТД» укладено договір оренди
вказаної земельної ділянки,
зареєстрований 10 грудня 2012 року
управлінням Держкомзему у м.
Сімферополі Автономної Республіки
Крим, про що вчинено запис в книзі
реєстрації договорів оренди землі
Київського району за № 00704.

Відповідно до ч. ч. 2,3 ст. 152 ЗК України
визначено, що власник земельної
ділянки або землекористувач може
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав на землю, навіть якщо ці
порушення не пов'язані з позбавленням
права володіння земельною ділянкою, в
тому числі і шляхом визнання угоди
недійсною, визнання недійсними рішень
органів виконавчої влади або органів
місцевого самоврядування.

Згідно зі ст. 125 ЗК України з 1 січня 2002
року право користування земельною
ділянкою виникає після одержання її
власником або землекористувачем
документа, що посвідчує право
власності чи право постійного
користування або укладення договору
оренди, їх державної реєстрації та
встановлення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості).

З 2 травня 2009 року відповідно до Закону
України «Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
документів, що посвідчують право на
земельну ділянку, а також порядку
поділу та об'єднання земельних
ділянок» від 5 березня 2009 року право
власності на земельну ділянку, а також
право постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.

При переході права власності на
будівлі та споруди за
цивільно-правовими угодами, укладеними
до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями
ст. 30 ЗК України (чинної до 1 січня 2002
року) до набувача переходить належне
йому право власності або право
користування земельною ділянкою, на
якій розташовані будівлі та споруди,
якщо інше не передбачалось у договорі
відчуження.

До особи, яка придбала житловий
будинок, будівлю або споруду після 31
грудня 2003 року, на підставі ст. 377 ЦК
України, ст. 120 ЗК України (із змінами,
внесеними 27 квітня 2007 року) переходило
право власності на земельну ділянку, на
якій вони розміщені, без зміни її
цільового призначення, у розмірах,
встановлених договором, а якщо
договором це не було визначено, до
набувача переходило право власності на
ту частину земельної ділянки, яка
зайнята житловим будинком, будівлею
або спорудою, та на частину земельної
ділянки, яка необхідна для її
обслуговування.

У разі переходу права власності на
будівлі та споруди до кількох осіб
право на земельну ділянку визначалось
пропорційно часткам осіб у вартості
будівлі та споруди, якщо інше не
передбачено в договорі відчуження
останніх, а при переході права
власності на будівлі та споруди до
фізичних або юридичних осіб, які не
могли мати у власності земельні
ділянки, до них переходило право
користування земельною ділянкою.

З 1 січня 2010 року до особи, яка набула
право власності на житловий будинок
(крім багатоквартирного), будівлю або
споруду, переходить право власності,
право користування на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення в
обсязі та на умовах, встановлених для
попереднього землевласника
(землекористувача) відповідно до ст. 377
ЦК України, ст. 120 ЗК України (в редакції
від 5 листопада 2009 року).

Відповідно до ст. 126 ЗК України право
власності, користування земельною
ділянкою оформлюється відповідно до
Закону України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обтяжень». Право власності
на земельну ділянку, а також право
постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав
(ст. 125 ЗК України).

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що в договорі дарування
від 17 листопада 2003 року, на підставі
якого ОСОБА_4 набула право власності на
частку будинку, відсутнє посилання на
те, що земельна ділянка розміром 599,5
кв.м перебувала в користуванні
попереднього власника на відповідній
правовій підставі і будь-якого
правовстановлюючого документу на
вказану земельну ділянку не позивачем
надано.

Встановивши, що земельна ділянка в
установленому законом порядку
позивачу не виділялась, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку,
що в користування ОСОБА_4 при придбанні
частини будинку перейшла лише частина
земельної ділянки, необхідна для його
обслуговування, а також вірно врахував,
що рішенням Київського районного суду
м. Сімферополя від 14 січня 2005
року проведено лише поділ в натурі
житлового будинку між співвласниками
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та встановлено
порядок користування земельною
ділянкою площею 599,5 кв.м, що перебувала
в їх фактичному користуванні.

Отже, висновок апеляційного суду про
те, що межі спірної земельної ділянки,
яка була надана в оренду для розміщення
і обслуговування нежитлового
приміщення медичного центру, не були
погоджені з суміжним
землекористувачем, є помилковим,
оскільки з матеріалів справи
вбачається, що межування земельної
ділянки позивача не відбулося, і
відповідно відсутнє порушення
земельних прав суміжних
землекористувачів.

Таким чином, ухвалюючи рішення, суд
першої інстанції, повно та всебічно
з'ясувавши обставини справи,
дослідивши надані сторонами докази,
дійшов обґрунтованого висновку про
відмову у задоволенні позову з підстав
відсутності доказів на підтвердження
порушення відповідачами прав позивача,
а апеляційний суд, перевіряючи в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції, дійшов помилкового
висновку про необхідність скасування
законного й обґрунтованого судового
рішення.

За таких обставин, рішення
апеляційного суду підлягає скасуванню,
з підстав, передбачених ст.339 ЦПК
України із залишенням в силі рішення
суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу приватного
підприємства «Рейн-ЛТД» задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 30 жовтня
2013 року скасувати, рішення Київського
районного суду м.
Сімферополя від 14 червня 2013 року
залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Н.А.
Горелкіна

Судді:
В.І. Журавель

І.М. Завгородня

Ю.Г. Іваненко

О.М. Ситнік