Справа № 370/1921/13-ц Головуючий у І
інстанції Оберемкро В.О.Провадження №
22-ц/780/1746/14 Доповідач у 2
інстанції ІвановаКатегорія 44
УХВАЛА

Іменем України

19 березня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого судді - Іванової І.В.,

суддів - Олійника В.І., Сліпченка О.І.

при секретарі - Власенко О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне
рішення Макарівського районного суду
Київської області від 05 грудня 2013 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи:
Колонщинська сільська рада
Макарівського району Київської
області, ДП «Центр ДЗК» при Державному
комітеті України в Макарівському
районі, ОСОБА_5 про визнання недійсними
державних актів про власності на землю
та договору купівлі продажу земельної
ділянки, -

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2013 року позивач ОСОБА_1
звернувся до суду з даним позовом,
посилаючись на те, що він 03.12.2003 року на
підставі договорів купівлі-продажу
від 19.08.2003 року земельних ділянок, які
належали ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
отримав державний акт на право
власності на земельну ділянку площею
1,351 га на території села Березівка по
вул.Л.Українки. В подальшому позивач
частину цієї земельної ділянки площею
0,35 га продав третій особі ОСОБА_5 за
договором купівлі-продажу від 29.03.2006
року.

Проте, під час виготовлення останнім
державного акту на вказану земельну
ділянку стало відомо, що на зазначену
земельну ділянку вже видані держакти
на право власності ОСОБА_9 та ОСОБА_3 на
підставі рішення Колонщинської
сільської ради №153 від 21.06.2005 року.

В подальшому ОСОБА_3 відчужив спірну
земельну ділянку ОСОБА_4, яка в свою
чергу 17.04.2007 року відчужила її на
користь ОСОБА_2 внаслідок чого останній
07.07.2007 року отримав державний акт.

Далі позивач зазначив, що оскільки
рішення Колонщинської сільської ради
№153 від 21.06.2005 року в частині
безоплатної передачі у власність
земельних ділянок ОСОБА_9 та ОСОБА_3
було визнано недійсним, просив
скасувати державний акт на право
власності на земельну ділянку виданий
ОСОБА_3, визнати недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки
укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
скасувати державний акт на право
власності на земельну ділянку виданий
ОСОБА_4, визнати недійсним договір
купівлі-продажу земельної ділянки
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_2,
скасувати державний акт на право
власності на земельну ділянку виданий
ОСОБА_2

Заочним рішенням Макарівського
районного суду Київської області від 05
грудня 2013 року в задоволені позову
ОСОБА_1 було відмовлено.

Не погоджуючись з даним рішенням
ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення суду,
мотивуючи тим, що судом не взято до
уваги, що в суді розглядається справа
за позовом ОСОБА_2 до нього та ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсними
державних актів, тому спір про право
між ним та ОСОБА_2 існує.

Крім того, апелянт вважає що посилання
судом на Постанову Пленуму Верховного
суду «Про судове рішення» № 11 від 29
грудня 1976 року, яке втратило чинність, є
грубим порушенням норм процесуального
та матеріального права, що призвело до
неправильного застосування
законодавства і наслідком відмови у
задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення учасників,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, вважає за
необхідне її задовольнити частково.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України,
обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст.214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду зазначеним
вимогам закону в повному обсязі не
відповідає.

Судом встановлено, що 19.08.2003 року
позивач уклав три нотаріально
посвідчені договори купівлі-продажу
земельних ділянок за № 3607, 36.03, 3611, які
належали громадянам: ОСОБА_6, на
підставі державного акту на право
власності від 1 липня 1997 року, який
видано на підставі 4 сесії 22 скликання
Колонщинської сільської ради народних
депутатів від 05 квітня 1996 року та був
зареєстрований в книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю №1218; ОСОБА_7, на
підставі державного акту на право
власності від 2 червня 1998 року, який
видано на підставі 2 сесії 23 скликання
Колонщинської сільської ради народних
депутатів від 02 червня 1995 року та був
зареєстрований в книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю №714; ОСОБА_8, на
підставі державного акту на право
власності від 02 квітня 1996 року, який
видано на підставі 2 сесії 23 скликання
Колонщинської сільської ради народних
депутатів від 02 червня 1995 року та був
зареєстрований в книзі записів
державних актів на право приватної
власності на землю №591.

03.12.2003 року позивач отримав державний
акт № 403515, який був зареєстрований в
книзі записів державних актів на право
приватної власності на землю № 3928 на
право власності на земельну ділянку
площею 1,351 га на території села
Березівка по вул.Л.Українки.

В подальшому позивач частину цієї
земельної ділянки площею 0,35 га продав
третій особі ОСОБА_5 за договором
купівлі-продажу від 29.03.2006 року.

Зазначені обставини були встановлені
судом та не заперечувались сторонами
під час розгляду справи.

Відмовляючи у задоволенні позову,
районний суд виходив з того, що позивач
не надав суду доказів того, що його
право порушено оскаржуваними
правочинами.

Таким чином, суд дійшов висновку,
що позовні вимоги позивачем не
доведені, відповідно до ст.60 ЦПК
України.

Судова колегія погоджується з
таким висновком суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів
справи, позивач не довів факт існування
порушених, невизнаних або оспорюваних
його прав, свобод та інтересів, які
підлягають захисту.

Доводи апелянта про те, що в суді
слухається інша цивільна справа, де
ОСОБА_2 заявив позов до нього та ОСОБА_6,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання недійсними
державних актів, висновків суду не
спростовують.

Таким чином, позивач не довів свого
позову, що є їх обов'язком відповідно до
засад змагальності процесу за ст.10 ЦПК
України. При цьому суд створив всі
умови для змагального процесу.

Проте, доводи апелянта щодо
помилкового посилання районного суду
на Постанову Пленуму Верховного Суду
України № 11 від 29 грудня 1976 року «Про
судове рішення», яка втратила чинність
на підставі постанови Верховного суду
України № 14 від 18 грудня 2009 року,
заслуговують на увагу, тому на думку
колегії суддів рішення суду першої
інстанції підлягає зміні, а саме:
посилання суду на Постанову Пленуму
Верховного Суду України № 11 від 29
грудня 1976 року «Про судове рішення»
підлягає виключенню із мотивувальної
частини рішення.

Керуючись ст.ст.309,314,316 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Заочне рішення Макарівського
районного суду Київської області від 05
грудня 2013 року змінити.

Виключити із мотивувальної частини
рішення посилання на постанову Пленуму
Верховного Суду України від 29 грудня 1976
року N 11 "Про судове рішення".

В решті рішення суду залишити без
зміни.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржене в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: