АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц /796/8446/2014
Головуючий в суді 1 інстанції
Доповідач - Ящук Т.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 липня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Телегіній Н.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка
подана її представником ОСОБА_3, на
ухвалу Оболонського районного суду м.
Києва від 20 травня 2014 року про
забезпечення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4
про стягнення вартості нежитлової
господарської будівлі та суми
неотриманого доходу,

встановила:

Ухвалою Оболонського районного суду м.
Києва від 20 травня 2014 року частково
задоволено заяву представника ОСОБА_2
про забезпечення позову ОСОБА_2 до
ОСОБА_4 про стягнення вартості
нежитлової господарської будівлі та
суми неотриманого доходу , а саме:
накладено арешт на 1/5 частину квартири
АДРЕСА_1, що належить ОСОБА_4 на праві
спільної часткової власності.

У задоволенні решти вимог представника
позивача ОСОБА_2, викладених у заяві про
забезпечення позову, - відмовлено.

Не погоджуючись з ухвалою, представник
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати ухвалу
суду та постановити нову, якою
задовольнити заяву в повному обсязі,
посилаючись на її незаконність та
необґрунтованість, порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права.

Вказував, що ОСОБА_4 на момент
придбання Ѕ частини квартири по
АДРЕСА_2 та автомобіля «Мазда 3»
перебувала і перебуває у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5, якому
належить вказане майно. Вважає, що
зазначене майно є спільною сумісною
власністю відповідача ОСОБА_4 та її
чоловіка, тому її частка може бути
визначена при зверненні стягненні на
майно.

В судове засідання апелянт та її
представник не з'явились, про час та
місце розгляду справи повідомлялись
належним чином. Представник
відповідача вважав доводи апеляційної
скарги безпідставними та просив
апеляційну скаргу відхилити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення представника відповідача,
вивчивши матеріали справи і
перевіривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач ОСОБА_2 звернулась до суду з
позовом до відповідача ОСОБА_4, в якому,
з урахуванням заяви про зміну позовних
вимог та заяви про збільшення позовних
вимог, просить стягнути з відповідача
вартість нежитлової господарської
будівлі, що розташована за адресою:
АДРЕСА_5, у сумі 1 577 147 грн. та суму
неотриманого доходу від оренди в
розмірі 325 000 грн.

Звертаючись із заявою про вжиття
заходів забезпечення позову, ОСОБА_2
посилалась на те, що існує реальна
загроза, що ОСОБА_4 разом зі своїм
чоловіком ОСОБА_5, який підписував від
її імені договори купівлі-продажу
нежитлової господарської будівлі,
можуть в подальшому ухилитись від
виконання рішення суду, а тому просила
в порядку ст. 151-153 ЦПК України накласти
арешт на :

- 1/5 частину квартири АДРЕСА_1,

- 1/2 частину квартири АДРЕСА_2,

- автомобіль «Мазда 3», державний
номерний знак НОМЕР_1.

Задовольняючи частково заяву про
забезпечення позову, суд першої
інстанції в оскаржуваній ухвалі від 20
травня 2014 року врахував те, що заходи
забезпечення позову, які просить вжити
позивач, є співмірними із заявленими
вимогами, об'єкт нерухомого майна, який
просила повернути позивач із чужого
незаконного володіння, у липні 2013 року
відчужено відповідачем, та виходив з
того, що у разі невжиття заходів
забезпечення позову існує реальна
загроза невиконання чи утруднення
виконання рішення суду. Тому прийшов до
висновку про часткове задоволення
заяви про забезпечення позову шляхом
накладення арешту на 1/5 частину
квартири АДРЕСА_1, яка належить
відповідачу на праві спільної
часткової власності.

Відмовляючи у задоволенні заяви в
частині накладення арешту на 1/2 частину
квартири АДРЕСА_2 та автомобіль «Мазда
3», д.н. НОМЕР_1, суд першої інстанції
виходив з того, що вказане майно не
належить відповідачу ОСОБА_4 на праві
власності.

З даними висновками суду першої
інстанції колегія суддів погоджується,
оскільки вони відповідають
матеріалам справи та ґрунтуються на
вимогах процесуального закону.

Згідно зі ст. 151 ЦПК України,
забезпечення позову допускається на
будь-якій стадії розгляду справи, якщо
невжиття заходів може утруднити або
зробити неможливим виконання рішення
суду. Відповідно до ст. 152 ЦПК України,
види забезпечення позову мають бути
співмірними із заявленими позивачем
вимогами.

Відповідно до роз'яснень п.4 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 22
грудня 2006 року №9 «Про практику
застосування судами цивільного
процесуального законодавства при
розгляді заяв про забезпечення позову»
розглядаючи заяву про забезпечення
позову суд (суддя) має з урахуванням
доказів, наданих позивачем на
підтвердження своїх вимог,
пересвідчитися, зокрема, в тому, що між
сторонами дійсно виник спір та існує
реальна загроза невиконання чи
утруднення виконання можливого
рішення суду про задоволення позову;
з'ясувати обсяг позовних вимог, дані
про особу відповідача, а також
відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати особа,
котра звернулася з такою заявою,
позовним вимогам.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України позов
дозволяється забезпечувати шляхом
накладення арешту на майно або грошові
кошти, що належить відповідачеві і
знаходиться у нього або в інших осіб.

За змістом вказаної норми, арешт може
бути накладено лише на майно, яке
належить на праві власності
відповідачу.

Доводи представника апелянта
зводяться до того, що оскільки 1/2
частина квартири АДРЕСА_2 та автомобіль
«Мазда 3», д.н. НОМЕР_1 зареєстровані на
праві власності за ОСОБА_5, який є
чоловіком відповідача ОСОБА_4, а тому
вказане майно в силу ст. 60-74 СК України
належить на праві спільної сумісної
власності відповідачу.

Проте зазначені доводи не можуть бути
підставою для скасування оскаржуваної
ухвали та задоволення заяви про
забезпечення позову у цій частині,
оскільки у даному випадку суд
розглядає спір про стягнення коштів з
відповідача ОСОБА_4, а не позов,
пов'язаний з правом спільної власності
подружжя.

Доказів тих обставин, що ОСОБА_4 є
співвласником вказаного майна,
матеріали справи не містять, а
посилання апелянта на перебування
відповідача у шлюбі із ОСОБА_5 не може
бути підставою для накладення арешту
на зареєстроване за вказаною особою
майно, оскільки ОСОБА_5 не є
відповідачем у даній справі

Посилання апелянта на п. 17 Постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року
щодо визначення частки суб'єкта права
спільної сумісної власності при
зверненні стягнення на майно учасника
спільної власності за його боргами,
також є безпідставними, оскільки такі
вимоги можуть бути предметом окремого
позову на стадії виконання рішення
суду, а не підставою для накладення
арешту на майно, яке зареєстроване на
праві власності за іншою особою.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
висновків ухвали суду не спростовують
та на їх правильність не впливають

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 312 ЦПК України,
розглянувши скаргу на ухвалу суду
першої інстанції, апеляційний суд
відхиляє скаргу і залишає ухвалу без
змін, якщо судом першої інстанції
постановлено ухвалу з додержанням
вимог закону.

Оскільки ухвала суду постановлена з
дотримання норм чинного законодавства,
висновки суду відповідають обставинам
справи, обґрунтовані, колегія суддів не
вбачає підстав для її скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 312-315, 317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Ухвалу Оболонського районного суду м.
Києва від 20 травня 2014 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий : Судді: