Справа № 495/2798/13-ц
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

27 лютого 2014 року
м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний
суд Одеської області

у складі головуючого - судді
Шевчук Ю.В.,

при секретарі Мамончик К.І.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м.
Білгород-Дністровському цивільну
справу за позовною заявою ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до Малого підприємства «База
відпочинку «Імпульс», ОСОБА_4, Відділу
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно Реєстраційної служби
Білгород-Дністровського
міськрайонного управління юстиції
Одеської області про визнання договору
купівлі-продажу від 12 жовтня 2012 року
№2091 недійсним з моменту його укладення
та застосування до нього наслідків
недійсності, зобов'язання провести
чергові збори засновників та включити
до складу засновників,

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулись з позовом
до відповідачів про визнання договору
купівлі-продажу від 12 жовтня 2012 року
№2091 недійсним з моменту його укладення
та застосування до нього наслідків
недійсності, зобов'язання провести
чергові збори засновників та включити
до складу засновників, вказуючи, що
вважають вищевказаний договір
недійсним, оскільки він укладений з
порушенням діючого законодавства а
також просили зобов'язати провести
чергові збори засновників та включити
їх до складу засновників, оскільки
вони неодноразово звертались до
відповідача з листами про включення їх
до складу засновників, однак відповіді
на ці звернення не отримали.

Представник позивачів у судове
засідання не з'явився, надав на адресу
суду заяву, згідно якої просить справу
розглядати у його відсутність, позовні
вимоги підтримує у повному обсязі та
просить їх задовольнити.

Згідно уточненої позовної заяви
позивачі обґрунтовують свої позовні
вимоги наступним. Позивачам - ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, на підставі договору дарування
від 20.11.2010 року було передано до 12,5% у
статутному капітані Малого
Підприємства «Бази відпочинку
«Імпульс», що в цілому складає 25 % від
загального капіталу відповідача або
48559 гривень. Згідно п.п. 2.1, 2.2 цього
договору, право власності на частку у
статутному капіталі переходить до
позивачів з дня державної реєстрації
змін до Статуту підприємства, що
пов'язане із відчудженням частки. Для
виконання умов цього договору позивачі
неодноразово зверталися до
відповідача - МП «База відпочинку
Імпульс» з проханням зібрати загальні
збори, розглянути питання про
включення позивачів до складу
учасників підприємства з внесенням
відповідних змін до Статуту та
реєстації цих змін. Ці звернення у
письмовому вигляді були надіслані
поштою на адресу відповідача, однак,
відповідач на ці звернення жодним
чином не відреагував, що
підтверджується відсутністю
відповідей на листи, чим перешкоджає
позивачам у здійсненні законних прав
на володіння, користування та
розпорядження переданих їм на підставі
договорів дарування відсотків у
статутному капіталі підприємства.

Крім того, як вказують позивачі, вони
зверталися до Білгород-Дністровської
районної державної реєстрації щодо
внесення змін до Статуту відповідача
на підставі договорів дарування. На це
звернення була отримана відповідь від
03.02.2012 року № 266/40-34/645, згідно якої
вбачається що зміни будуть проведені
тоді коли відповідач надасть усі
необхідні документи. Однак, замість
того щоб надати державному реєстратору
документи щодо вступу позивачів до
учасників підприємства відповідач
продає усе належне йому майно разом з
тими відсотками які були передані
позивачам, але з вини керівництва МП
«Бази відпочинку «Імпульс» позивачі
так і не змогли отримати право
власності на них. Крім того, як стало
відомо позивачам з Єдиного державного
реєстру щодо юридичних осіб, органів
державної влади і органів місцевого
самоврядування як юридичних осіб, а
також інформація щодо фізичних
осіб-підприємців (в електронному
варіанті), Мале підприємства «База
відпочинку «Імпульс» на даний момент
перебуває у стані припинення. Ці
обставини свідчать про те що,
відповідач своїми діями порушує
законні права позивачів на володіння,
користування та розпорядження
переданими їм відсотками у статутному
капіталі підприємства, отже вони
змушенні звернутися до суду за
відновленням становища яке існувало до
укладення оспорюваного договору для
того щоб в подальшому вони змогли
захистити свої законні інтереси на
передане на майно.

Як стало відомо позивачам з відповіді
КП «Білгород-Дністровського БТІ», на
даний момент власником будівель та
споруд МП «База відпочинку «Імпульс»
значиться ОСОБА_4 на підставі договору
купівлі-продажу від 12.10.2012 року. Отже,
поки відповідач ігнорував листи
позивачів та своїми діями порушував їх
права на володіння частками у
статутному капіталі підприємства,
відчужив усе майно іншій особі разом з
переданими позивачам частками.

Так, між Малим підприємством «Базою
відпочинку «Імпульс» та ОСОБА_4 12.10.2012
року було укладено договір
купівлі-продажу щодо відчуження
будівель та споруд вищезазначеного
підприємства, який був зареєстрований
в реєстрі під № 2091. Згідно п. 1.3 цього
договору вказано, що будівлі та споруди
належать продавцю на праві приватної
власності на підставі свідоцтва про
право власності виданого
Білгород-Дністровською районною
державною адміністрацією від 14.09.2000
року та зареєстрованого в КП
«Білгород-Дністровським бюро
технічної інвентаризації» номер
запису 25 в книзі 1 від 14.09.2000 року номер
РПВН - 22990019. Проте, вказані відповідачем
факти щодо правомірності у нього права
власності на будівлі та споруди МП
«База відпочинку «Імпульс» при
укладені договору не відповідають
дійсності. У зв'язку з чим, відповідач
при укладенні вищезазначеного
договору ввів в оману покупця - ОСОБА_4
щодо наявності прав власності на майно.

Так, постановою Одеського окружного
адміністративного суду від 23.12.2008 року
по справі № 2-а-8447/08 за позовом СК
«Світлий шлях» до
Білгород-Дністровської районної
державної адміністрації за участі МП
«База відпочинку «Імпульс» в якості
третьої особи щодо визнання недійсним
та скасування розпорядження № 346/2000 від
07.09.2000 року та свідоцтва від 14.09.2000 року,
було визнано протиправним та скасовано
розпорядження Білгород-Дністровської
районної державної адміністрації
Одеської області від 07.09.2000 року № 346/2000.
Постановою Одеського апеляційного
адміністративного суду від 12.05.2009 року
по справі № 2-а-8447/08/І570 було прийнято
нову постанову по справі, якою також
було визнано протиправним та скасовано
розпорядження Білгород-Дністровської
державної адміністрації Одеської
області № 346/2000 від 07.09.2000 року. Ухвалою
Вищого адміністративного суду України
від 23.11.2010 року по справі № К-2123/09,
К-21973/09, вищезазначену постанову
Одеського апеляційного
адміністративного суду було залишено
без змін.

Так, судова колегія під час перегляду
вищезазначеної справи в касаційному
порядку дійшла висновку, що ще з
моменту утворення в серпні місяці 1996
року у МП «База відпочинку «Імпульс»
відсутні підстави для виникнення права
власності на усе майно Бази Відпочинку,
так як згідно протоколу №4 засідання
КСГП «Маразліївське» від 17.05.1995 року
будівлі та споруди бази відпочинку
«Світлий шлях» при утворенні МП «База
відпочинку «Імпульс» не вносились.

Як вбачається зі скасованого
розпорядженні від 07.09.2000 року № 346/2000,
цим же розпорядженням районної
державної адміністрації було вирішено
оформити свідоцтво на право власності
та доручити Білгород-Дністровському
МБТІ видати свідоцтво на право
власності. Будь-яке додаткове рішення
районної державної адміністрації щодо
видачі свідоцтва не приймалось та
чинним та той момент законодавством не
передбачалось. Отже, в судовому порядку
було встановлено незаконність набуття
відповідачем права власності на
будівлі та споруди які за оспорюваним
договором було ним же і відчужено. Під
час укладення вищезазначеного
договору купівлі-продажу МП «База
відпочинку «Імпульс» знало про
існування вищезазначених рішень суду і
про те що розпорядження від 07.09.2000 року
на підставі якого було оформлено
свідоцтво на право власності визнано
протиправним та скасовано. Продавець
на момент відчуження знав, що в нього
відсутнє право власності на будівлі та
споруди «База відпочинку «Імпульс»,
іншого розпорядження про оформлення
нового свідоцтва не видавалось, а
правочин було здійснено на підставі
свідоцтва, яке при скасуванні
розпорядження автоматично втратило
своє правове значення. Таким чином, як
вказують позивачі, на підставі
вищевикладеного можна зробити
висновок, що право власності є майновим
правом на річ, що є предметом
оспорюваного договору, отже істотною
його умовою. У відповідача ця істотна
умова договору була визнана в судовому
порядку не правомірною. Також позивачі
звертають увагу суду не той факт, що
свідоцтво на право власності від 14.09.2000
року записане в реєстрову книгу № 1 за
реєстровим № 25, не є актом державного
органу чи іншого органу в розумінні ст.
24 ЦПК України (від 18.07.1963 року) в
редакції, чинній на момент вирішення
спору, оскільки, як встановив суд, воно
видане саме на виконання розпорядження
Білгород-Дністровської районної
державної адміністрації від 07.09.2000 року
№ 346/2000 який було скасовано, а тому не є
правовстановлюючим документом, що
породжує певні правові наслідки
(виникнення права власності). Крім того,
чинним законодавством не передбачено
порядок та не вимагається звернення до
суду з позовом щодо окремого
скасування свідоцтва від рішення
органу державної влади або місцевого
самоврядування. Таким чином, при
укладенні оспорюваного договору
відповідач знаючи що його право на
відчужене майно було визнано
неправомірно помилково запевнив усіх
щодо наявності в нього майнових прав і
в момент відчуження майна відповідач
знав про права позивачів, але при
укладенні оспорюваного договору їх
порушив. На підставі вищевикладеного
позивачі просять визнати вищевказаний
договір купівлі-продажу від 12.10.2012 року
недійсним та скасувати державну
реєстрацію прав ОСОБА_4 здійснену на
підставі цього договору.

Згідно уточненої позовної заяви
позивачі також просять суд зобовязати
відповідача - МП «База відпочинку
Імпульс» провести чергові збори
засновників МП «База відпочинку
Імпульс» і розглянути питання щодо
включення позивачів до складу
засновників МП «База відпочинку
Імпульс», обгрунтовуючи свої позовні
вимоги посиланням на статтю 31 ЦПК
України та Закон України «Про
господарські товариства».

Представник відповідача - МП «База
відпочинку Імпульс» у судовому
засіданні позовні вимоги не визнала та
просила суд відмовити у їх задоволенні,
мотивуючи це тим, що оспорюваний
договір був укладений у відповідності
до вимог чинного законодаства, а
позивачі, які не є стороною цього
договору, не надали суду доказів на
підтвердження того, яким чином
вищевказаний договір порушує їх права,
що стосується уточених позовних вимог
просила суд закрти провадженні у цій
частині позовних вимог, оскільки це
питання відноситься до господарської,
а не цивільної юрисдикції.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання
не з'явився, згідно наданої заяви
просив справу розглядати без його
присутності, з позовом не згоден та
просить відмовити у його задоволенні з
мотивів, які викладені ним у
запереченнях.

Представник відповідача - Відділу
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно Реєстраційної служби
Білгород-Дністровського
міськрайонного управління юстиції
Одеської області у судове засідання не
з'явився, про час та місце розгляду
справи був сповіщений належним чином,
що підтверджується розписками про
отримання судових повісток, причину
своєї неявки суду не повідомив, заяви
про розгляд справи за його відсутності
до суду на надавав.

Вивчивши матеріали справи,
вислухавши представника відповідача,
суд вважає, що позов не підлягає
задоволенню по наступних підставах.

У судовому засіданні
встановлено, що 20 листопада 2010 року між
ОСОБА_5 та ОСОБА_1 був укладений договір
дарування частки у статутному капіталі
МП «База відпочинку Імпульс» серії ВРД
№ 635403, зареєстрований у реєстрі за №
2706, згідно якого ОСОБА_5, який
відповідно до Статуту МП «База
відпочинку Імпульс» був власником
подарованої частки, передав, а ОСОБА_1
прийняв у власність частку у
статутному капіталі МП «База
відпочинку Імпульс» у розмірі 12,5 %, що
складає 24 279, 50 гривень. Згідно п. 2.1
цього договору, право власності на
частку у статутному капіталі
переходить до ОСОБА_1 з дня державної
реєстації змін до Статуту
підприємства, що пов'язані із
відчуженням частки у статутному
капіталі підприємства за цим
договором. Згідно п. 3.1.1 Дарувальник,
тобто ОСОБА_5 зобов'язаний здійснити
дії, що необхідні для державної
реєстрації змін до Статуту
підприємства, що пов'язані із
відчуженням частки за цим договором.
Згідно п. 5.1 за невиконання чи неналежне
виконання своїх зобов'язань до
договором сторони несуть
відповідальність, передбачену чинним
законодавством України.

20 листопада 2010 року мід ОСОБА_5 та
ОСОБА_2 був укладений договір дарування
частки у статутному капіталі МП «База
відпочинку Імпульс» серії ВРД № 635401,
зареєстрований у реєстрі за № 2704,
згідно якого ОСОБА_5, який відповідно до
Статуту МП «База відпочинку Імпульс»
був власником подарованої частки,
передав, а ОСОБА_1 прийняв у власність
частку у статутному капіталі МП «База
відпочинку Імпульс» у розмірі 12,5 %, що
складає 24 279, 50 гривень. Згідно п. 2.1
цього договору, право власності на
частку у статутному капіталі
переходить до ОСОБА_1 з дня державної
реєстації змін до Статуту
підприємства, що пов'язані із
відчуженням частки у статутному
капіталі підприємства за цим
договором. Згідно п. 3.1.1 Дарувальник,
тобто ОСОБА_5 зобов'язаний здійснити
дії, що необхідні для державної
реєстрації змін до Статуту
підприємства, що пов'язані із
відчуженням частки за цим договором.
Згідно п. 5.1 за невиконання чи неналежне
виконання своїх зобов'язань до
договором сторони несуть
відповідальність, передбачену чинним
законодавством України.

ОСОБА_5, що є дарувальником за
договорами дарування, помер
ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується
Свідоцтвом про смерть ОСОБА_5 серії
НОМЕР_1 від 03.08.2011 року.

Однак, ОСОБА_5, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1, дарувальником за
вищевказаними договорами від 20.11.2010
року, за життя не були здійснені його
обов'язки за договором - не були вчинені
дії, які необхідні для державної
реєстрації змін до Статуту
підприємства, що пов'язані з
відчуженням частки за договором, тобто
позивачі, (згідно п. 2.1 вищевказаних
договорів дарування) не набули права
власності на предмет договорів - частку
у статутному капіталі МП «База
відпочинку Імпульс». А, відтак,
позивачами не доведено яким чином
оспорювані ними договори порушують їх
права та охоронювані інтереси.

12.10.2012р. між МП «База відпочинку
«Імпульс» та ОСОБА_4 укладено Договір
купівлі-продажу, посвідчений приватним
нотаріусом Одеського нотаріального
округу ОСОБА_6 та зареєстрований в
реєстрі за № 2091, реєстраційний номер в
реєстрі правочинів 525245, згідно якого
ОСОБА_4 передається у власність
комплекс будівель та споруд №34,
розташованих за адресою Одеська
область, Білгород-Дністровський район,
Шабівська сільська рада, які належать
МП «База відпочинку «Імпульс» на праві
приватної власності на підставі
Свідоцтва про право власності,
виданого Білгород-Дністровською
районною державною адміністрацією
14.09.2000 року та зареєстрованого в КП
«Білгород-Дністровським бюро
технічної інвентаризації. Право
власності ОСОБА_4 за цим договором
зареєстровано КП
«Білгород-Дністровський МБТІ» 29.10.2012р.
за номером 22990019.

Відповідно до ч.1. ст. 717 ЦК України за
договором дарування одна сторона
(дарувальник) передає або
зобов'язується передати в майбутньому
другій стороні (обдаровуваному)
безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ст.. 723 ЦК України договором
дарування може бути встановлений
обов'язок дарувальника передати
дарунок обдаровуваному в майбутньому
через певний строк (у певний термін) або
у разі настання відкладальної
обставини. Якщо до настання строку
(терміну) або відкладальної
обставини, встановленої договором
дарування з обов'язком передати
дарунок у майбутньому, дарувальник
або обдаровуваний помре, договір
дарування припиняється.

Договори дарування є договорами за
якими Дарувальник зобов'язується
передати дарунок (право власності на
частку в статутному капіталі МП «База
відпочинку «Імпульс») у майбутньому -
при реєстрації відповідних змін до
статуту.

Положення ЦК України не передбачають
можливість дарування на випадок
смерті. Розпорядження про передачу
майна після смерті особи оформлюється
заповітом. Майно за договором
дарування може бути передане лише за
життя дарувальника або обдаровуваного.
Адже майнові відносини, що виникають на
підставі договору дарування мають
особистий характер, а тому смерть
будь-якого учасника договору дарування
припиняє зобов'язання передати певне
майно у дарунок. Тому передане та
прийняте на підставі договору
дарування майно належить
обдаровуваному на праві власності, і у
разі його смерті воно включається до
складу спадщини та переходить до
спадкоємців обдаровуваного.

Відповідно до статей 215 та 216 ЦК України
вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним та про
застосування наслідків його
недійсності може бути заявлена як
однією зі сторін правочину, так і іншою
заінтересованою особою, права та
законні інтереси якої порушено
вчиненням правочину.

Оскільки, як викладено вище, позивачі
не є власниками права на частку в
статутному капіталі МП «База
відпочинку «Імпульс», то, відповідно
оспрюваний ними договір не порушує їх
права та охоронювані законом інтереси.

Таку ж позицію висловлює Верховний Суд
України в узагальненні Практики
розгляду судами цивільних справ про
визнання правочинів недійсними вказує
«Якщо під час судового розгляду
встановлено відсутність у позивача
права на задоволення позову про
визнання оспорюваного правочину
недійсним, суд має відмовити в
задоволенні позову. Відповідно до п. 3
ст. 215 ЦК вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним може
бути пред'явлена тільки особами,
визначеними у ЦК й інших законодавчих
актах, що встановлюють оспорюваність
правочинів - а саме, однією зі сторін,
або заінтересованою стороною, тобто
права яких вже були порушені на момент
звернення до суду.»

Аналогічний висновок вказаний і в
Постанові пленуму Вищого
господарського суду від 29.05.2013 № 11 Про
деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними (
п. 2.10. ) - Крім учасників правочину
(сторін за договором), а в передбачених
законом випадках - прокурора, державних
та інших органів позивачем у справі
може бути будь-яке підприємство,
установа, організація, а також фізична
особа, чиї права та охоронювані законом
інтереси порушує цей правочин.

Що стосується посилань позивачів на те,
що оспрювані ними правочини були
вчинені під впливом помилки, судом
встановлені наступні факти та
правовідносини.

У позові позивачі вказують, що під
помилкою вони розуміють той факт, що МП
«База відпочинку «Імпульс» не мало
права власності на відчужене майно під
час укладення спірного договору
купівлі-продажу.

За змістом статті 229 ЦК України
правочин, вчинений під впливом помилки,
є оспорюваним.

Як вказують у позові позивачі, право
власності МП «База відпочинку
«Імпульс» втрачене у зв'язку з тим, що
судом 12.05.2009р. скасовано розпорядження
№346/2000 від 07.09.2000р. "Про розробку
документації на будівлі й споруди
закладу відпочинку "Імпульс".

Підстави набуття та припинення права
власності визначені законодавчо в ЦК
України, розпорядження районної
державної адміністрації не вказано
підставою набуття чи припинення права
власності, зокрема згідно ст. 346 ЦК
України 1. Право власності припиняється
у разі: 1) відчуження власником свого
майна; 2) відмови власника від права
власності; 3) припинення права
власності на майно, яке за законом не
може належати цій особі; 4) знищення
майна; 5) викупу пам'яток культурної
спадщини; 6) примусового відчуження
земельних ділянок приватної
власності, інших об'єктів нерухомого
майна, що на них розміщені, з мотивів
суспільної необхідності відповідно
до закону; 8) звернення стягнення на
майно за зобов'язаннями власника; 9)
реквізиції; 10) конфіскації; 11)
припинення юридичної особи чи смерті
власника. 2. Право власності може бути
припинене в інших випадках,
встановлених законом. А саме за
рішенням суду в визначених
законодавством випадках.

Крім того, положення ст.. 20 Закону
України "Про місцеві державні
адміністрації" не передбачають
повноваження місцевої державної
адміністрації передавати у власність
чи припиняти право власності
корпоративного підприємства на майно
його засновників.

Частиною першою статті 182 ЦК України
встановлено, що право власності та інші
речові права на нерухомі речі,
обмеження цих прав, їх виникнення,
перехід і припинення підлягають
державній реєстрації.

У відповідності до ст.19 Закону України
«Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обмежень»
однією із підстав для державної
реєстрації прав, що посвідчують
виникнення, перехід, припинення
речових прав на нерухоме майно,
обмежень цих прав є рішення суду
стосовно речових прав на нерухоме
майно, обмежень цих прав, що набрали
законної сили. Однак, позивачами не
надано суду доказів, що підтверджують
наявність підстав припинення права
власності МП «База відпочинку
«Імпульс» на будівлі та споруди, що є
предметом спірного Договору
купівлі-продажу.

Крім того, трактування терміну
«помилки» дається в Постанові пленуму
Вищого господарського суду від 29.05.2013 №
11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними», де вказано, що «Під
помилкою слід розуміти таке
неправильне сприйняття стороною
правочину предмета чи інших істотних
умов останнього, що вплинуло на її
волевиявлення, за відсутності якого
можна вважати, що правочин не було б
вчинено. Помилка повинна мати істотне
значення, зачіпати природу правочину
або такі якості його предмета, які
значно знижують можливість його
використання за призначенням. При
цьому істотною вважається така
помилка, наслідки якої неможливо
усунути або їх усунення вимагає
значних витрат від особи, що
помилилася, - з урахуванням її
майнового становища, характеру
діяльності тощо. Обставини, з приводу
яких помилилася особа, мають бути
наявними на час вчинення правочину.
Обов'язок доведення відповідних
обставин покладається на позивача.»

Питання про наявність у продавця права
на відчуження майна відноситься до
обсягу його дієздатності та
правоздатності, та ніяк не може бути
помилкою при вчиненні правочину.

Оспорюваний позивачами договір
купівлі-продажу посвідчений приватним
нотаріусом Одеського нотаріального
округу ОСОБА_6 12.10.2012р., та
зареєстрований в реєстрі за № 2091,
реєстраційний номер в реєстрі
правочинів 5252453. Факт того, що МП «База
відпочинку «Імпульс» мало право
продажу майна було встановлено
нотаріусом під час посвідчення угоди,
що підтверджується самим договором
купівлі-продажу від 12.10.2012 року, а саме:

- п. 1.3 Договору встановлено, що
зазначені будівлі та споруди належать
Продавцю на праві приватної власності
на підставі свідоцтва про право
власності, виданого
Білгород-Дністровською районною
державною адміністрацією від 14 вересня
2000 року та зареєстрованого в КП
«Білгород-Дністровське бюро технічної
інвентаризації» номер запису 25 в книзі
від 14.09.2000 року, номер РПВН - 22990019.

- п. 1.4. Договору встановлено, що факт
відсутності заборони відчуження
(арешту) зазначених будівель та споруд
підтверджується витягом з Єдиного
реєстру заборон відчуження об'єктів
нерухомого майна під № 38261708 зд 12.10.2012
року.

- п. 1.5. Договору встановлено, що факт
відсутності обтяження зазначених
будівель та споруд іпотекою
підтверджується витягом з Державного
реєстру іпотек № 38261745 від 12.10.2012 року.

Таким чином, нотаріусом у
встановленому порядку було з'ясовано,
що МП «База відпочинку «Імпульс» мало
право продажу майна, оскільки є
власником цього майна і майно не
знаходилось під обтяженням.

За ст.. ст. 334. ЦК України право
власності у набувача майна за
договором виникає з моменту передання
майна, якщо інше не встановлено
договором або законом. (ч.1), права на
нерухоме майно, які підлягають
державній реєстрації, виникають з дня
такої реєстрації відповідно до закону
(ч.4.). Право власності ОСОБА_4 на
придбані за спірним договором будівлі
та споруди зареєстровано КП
«Білгород-Дністровський МБТІ» 29.10.2012р.
за номером 22990019.

Згідно із ст. 321 ЦК України, право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Що стосується уточнених позовних
вимог позивачів щодо зобов'язання
провести чергові збори засновників та
включити до складу засновників, судом
встановлені наступні факти та
правовідносини.

Згідно ч.2 статті 16 ЦК України,
способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує
право;

4) відновлення становища, яке
існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в
натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші
способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної
(немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення,
дій чи бездіяльності органу державної
влади, органу влади Автономної
Республіки Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Суд може захистити цивільне право
або інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.

Таким чином, спосіб захисту права,
вказаний позивачем - зобов'язання
провести чергові збори засновників та
включити до складу засновників, не
передбачений ст. 16 ЦК України.

Згідно статті 1 ЦПК України,
завданнями цивільного судочинства є
справедливий , неупереджений та
своєчасний розгляд і вирішення
цивільних справ з метою захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод та інтересів фізичних
осіб, прав та інтересів юридичних осіб,
інтересів держави.

Згідно статті 10,11 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін, при цьому
суд розглядає цивільні справи не
інакше як в межах заявлених позовних
вимог і на підставі наданих сторонами
доказів. Кожна сторона повинна довести
ті обставин, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 6
цього Кодексу, тобто тягар доказування
лежить на сторонах цивільно-правового
спору.

Згідно ч.ч. 1,2,3 статті 60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 ЦПК України.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Позивачка не надала суду
достатніх, належних і допустимих
доказів існування обставин, на які вона
посилається як на підставу своїх
позовних вимог.

Таким чином, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до Малого підприємства «База
відпочинку «Імпульс», ОСОБА_4, Відділу
державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно Реєстраційної служби
Білгород-Дністровського
міськрайонного управління юстиції
Одеської області про визнання договору
купівлі-продажу від 12 жовтня 2012 року
№2091 недійсним з моменту його укладення
та застосування до нього наслідків
недійсності, зобов'язання провести
чергові збори засновників та включити
до складу засновників є недоведеними,
необґрунтованими, та такими, що не
підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та
керуючись ст.16, 182, 215, 216, 229, 346, 717, 723 ЦК
України, Постановою Пленуму Вищого
господарського суду від 29.05.2013 № 11 «Про
деякі питання визнання правочинів
(господарських договорів) недійсними»,
Законом України «Про державну
реєстрацію речових прав на нерухоме
майно та їх обмежень», Постановою
Пленуму Вищого господарського суду від
29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання
правочинів (господарських договорів)
недійсними», ст..ст. 1, 10, 11, 60, 61, 213-215 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовної заяви
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Малого підприємства
«База відпочинку «Імпульс», ОСОБА_4,
Відділу державної реєстрації речових
прав на нерухоме майно Реєстраційної
служби Білгород-Дністровського
міськрайонного управління юстиції
Одеської області про визнання договору
купівлі-продажу від 12 жовтня 2012 року
№2091 недійсним з моменту його укладення
та застосування до нього наслідків
недійсності, зобов'язання провести
чергові збори засновників та включити
до складу засновників - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Одеської області через суд першої
інстанції шляхом подачі в 10 - денний
строк з дня проголошення рішення
апеляційної скарги.

Суддя: