Справа № 396/2105/14-ц
Провадження № 2/396/608/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.10.2014 року Новоукраїнський районний
суд Кіровоградської області

у складі: головуючого судді
- Кухарської Н.А.,

за участю секретаря
- Науменко Я.А.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі судових
засідань в м. Новоукраїнка цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
розподіл спільної сумісної власності
подружжя та за зустрічним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми, -

ВСТАНОВИВ:

11.08.2014 року позивачка звернулася
до суду з позовом до відповідача про
розподіл спільної сумісної власності
подружжя, посилаючись на те, що з 2007
року по 2013 року перебувала у
зареєстрованому шлюбі з відповідачем.
В період шлюбу вони придбали будинок
та автомобіль, які підлягають поділу.
Оскільки відповідач відмовляється
поділити спільне майно добровільно,
вона вимушена звернутись з даним
позовом до суду. Просила суд визнати за
нею право власності на збільшену
частку житлового будинку АДРЕСА_1 в м.
Новоукраїнка Кіровоградської області,
надати їй у володіння та користування
ізольовану кімнату житловою площею 29,0
кв.м, ізольовану кімнату житловою
площею 6,5 кв.м, а відповідачу -
ізольовану кімнату житловою площею 6,4
кв.м, залишити в їх загальному
користуванні - кухню, коридор, кладову,
погріб, сарай, баню, веранду, басейн для
збору води, вбиральню. Крім того,
просила визнати за нею право власності
на 1/2 транспортного засобу та стягнути
з відповідача на її користь грошову
компенсацію вартості 1/2 транспортного
засобу. Одночасно, просила стягнути на
її користь судові витрати, понесені нею
при подачі позову та витрати, пов"язані
з веденням справи в суді.

В ході розгляду справи 30.09.2014 року
позивачка уточнила позовні вимоги,
посилаючись на уточнення підстав
позову, та просила суд визнати за нею
право власності на збільшену частку
житлового будинку АДРЕСА_1 в м.
Новоукраїнка Кіровоградської області,
оскільки має на утриманні неповнолітню
доньку та, на підставі ст. 372 ЦК України,
вважає можливим збільшити частку
спільного майна на свою користь; надати
їй у володіння та користування
ізольовану кімнату житловою площею 29,0
кв.м, ізольовану кімнату житловою
площею 6,5 кв.м, а відповідачу -
ізольовану кімнату житловою площею 6,4
кв.м, залишити в їх загальному
користуванні - кухню, коридор, кладову,
погріб, сарай, баню, веранду, басейн для
збору води, вбиральню, так як вона з
дитиною потребують поліпшених умов
проживання та зазначений розподіл, на
її думку, є необхідним. Крім того,
просила визнати за нею право власності
на 1/2 транспортного засобу та стягнути
з відповідача на її користь грошову
компенсацію вартості 1/2 транспортного
засобу, оскільки зазначене майно було
придбане в період шюбу. Одночасно,
просила стягнути на її користь судові
витрати, понесені нею при подачі позову
та витрати, пов"язані з веденням справи
в суді.

В ході розгляду справи
відповідачем за первісним позовом було
подано зустрічний позов до ОСОБА_1 про
стягнення з останньої на його користь
79589 грн. 71 коп., як частину кредитних
зобов"язань перед ПАТ "Креді Агріколь
Банк", обгрунтовуючи свій позов, тим, що
в період шлюбу відповідач уклав
кредитний договір з ПАТ "Креді Агріколь
Банк" та отримав грошові кошти для
особистих потреб в сумі 171033,000 грн. На
день подачі позову відповідачем
виконані кредитні зобов"язання. За
рішенням суду встановлено, що шлюбні
відносини між ними припинені в серпні
2012 року. Так як, частина кредитного
боргу погашена сторонами спільно в
період шлюбу, вона не підлягає поділу,
однак, підлягають поділу в рівних
частинах кошти як частина
заборгованості, сплачені ним
одноособово з часу припинення шлюбних
відносин до моменту повного погашення
кредитних зобов"язань перед фінансовою
установою. Посилався на те, що за період
з серпня 2012 року по 13 березня 2013 року
ним сплачено кошти в сумі 159179,41 грн, а
тому вважав, що за спільними кредитними
зобов"язаннями подружжя, стягненню з
ОСОБА_1 на його користь підлягає
частина кредитного боргу в сумі 79589,71
грн.

Позивач ОСОБА_1 в судовому
засіданні свої уточнені позовні вимоги
підтримала в повному обсязі з підстав,
які викладені в позові. Просила їх
задовольнити. Одночасно вважала, що
будинок є їх спільною сумісною
власністю, в зв»язку з чим, вона має
право на збільшену частку у виділенні
їй в користуванні житлових кімнат.
Розподіл кімнат визначила на власний
розсуд, не узгоджуючи це з відповідачем
та не провівши відповідне експертне
дослідження. Вважала, що має право на ?
транспортного засобу, оскільки він був
придбаний у період шлюбу. Зважаючи на
те, що відповідач не є власником
автомобіля та останній перебуває у
власності іншої особи, вважала
необхідним стягнути з відповідача ?
компенсації від вартості автомобіля.

З вимогами зустрічного позову
позивач не погодилась, не визнала їх в
повному обсязі, оскільки суму боргу
вони сплачували разом та вимога
відповідача є необгрунтованою.

Представник відповідача ОСОБА_2 -
ОСОБА_4 в судовому засіданні уточнені
позовні вимоги не визнав в повному
обсязі, просив в їх задоволенні
відмовити, в зв"язку з
необгрунтованістю, безпідставністю та
недоведеністю. Вважав, що будинок не
можна віднести до об»єкта спільної
сумісної власності подружжя, оскільки
останній було придбано в рівних
частках, що є спільною частковою
власністю, та збільшенню частки у праві
власності на умовах позивача не
підлягає. Виділення кімнат в
користування позивачці в
запропонованому нею варіанті вважав
необгрунтованим та безпідставним,
оскільки позивачкою не ставилось
питання щодо відповідного експертного
дослідження, в зв»язку з чим здійснити
це не можливою. В частині визнання
права власності на ? автомобіля та
сплати їй компенсації за ? частину його
вартості, вважав безпредметним,
оскільки станом на дату розгляду
справи відповідач не є власником
транспортного засобу, а інші вимоги
позивачкою не заявлені.

Вимоги зустрічного позову
підтримав в повному обсязі, просив їх
задовольнити з підстав, які в ньому
викладені.

Вислухавши пояснення сторін,
дослідивши письмові матеріали справи,
суд вважає, що в задоволенні первісного
позову та зустрічного позову необхідно
відмовити в повному обсязі за таких
підстав.

В ході розгляду справи достовірно
встановлено, що сторони перебували у
зареєстрованому шлюбі у період з
квітня 2007 року по грудень 2012 року,
шлюбні відносини між сторонами
припинені в серпні 2013 року, що
підтверджується копією свідоцтва про
шлюб та копією рішення
Новоукраїнського районного суду від 20
грудня 2012 року у цивільній справі про
розірвання шлюбу та не заперувалось
сторонами в ході судового засідання
(а.с. 6, 7).

Від шлюбу сторони мають
неповнолітню доньку ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, що підтверджується копією
свідоцтва про народження (а.с.13).

Встановлено, що в період шлюбу
сторони набули в рівних частках у
власність (купили) житловий будинок з
господарсько-побутовими будівлями за
номером шість, розташований у м.
Новоукраїнка Кіровоградської області
по АДРЕСА_1, що підтверджується копією
договору купівлі-продажу житлового
будинку з господарсько-побутовими
будівлями від 03.04.2009 року, який
зареєстровано у встановленому законом
порядку (а.с. 9).

Відповідно до кредитного
договору № 1/1151724 від 23.03.2012 року, ПАТ
"Креді Агріколь Банк" надав грошові
кошти на придбання транспортного
засобу "Тойота Рав 4" для особистих
потреб в сумі 171033,0 грн. (а.с.101-110).

Відповідно до договору поруки №
Р1/1151725 від 23.03.2012 року, ПАТ "Креді
Агріколь Банк" з однієї сторони, ОСОБА_1
- поручитель, ОСОБА_2 - позичальник,
встановили, що поручитель на
добровільних засадах бере на себе
зобов"язання перед банком відповідати
в повному обсязі по зобов"язаннях
позичальника, які виникають з
кредитного договору № 1/1151724 від 23.03.2014
року, за умовами якого банк надає
позичальнику кредит в сумі 171033,00 грн.
(а.с. 10-12).

В період шлюбу було придбано
автомобіль "Тойота Рав 4" та сплачені
грошові кошти в сумі 285056,00 грн., про що
свідчить копія рахунку ТОВ "Мотор-Олві"
на оплату автомобіля № від 20.03.2013
року (а.с. 14).

Відповідно до довідки ПАТ «Креді
Агріколь Банк» № 69 від 13.03.2013 року,
виданої ОСОБА_2, кредит № 1/1151724 від
23.03.2012 року повністю погашений 13.03.2013
року. Претензій до заставного майна -
автомобіля «Тойота Рав 4»,
реєстраційний номер НОМЕР_2, ПАТ «Креді
Агріколь Банк» не має (а.с. 111).

Згідно із довідкою начальника
центру надання послуг, пов»язаних з
використанням автотранспортних
засобів із обслуговування
Новоукраїнського,
Добровеличківського,
Новоархангельського районів при УМВС
України в Кіровоградській області № 99
від 16.10.2014 року, за даними національної
автоматизованої інформаційної системи
департаменту державної автомобільної
інспекції, автомобіль «Тойота Рав 4»,
державний номерний знак НОМЕР_2, 2012 року
випуску, - 04.06.2014 року було знято з
обліку для реалізації в центрі ДАІ №3501
м. Кіровограда та в подальшому
перереєстровано на іншого власника
(а.с.134).

Відповідно до положень ст. 11 ЦПК
України, суд розглядає справи в межах
заявлених вимог і на підставі доказів
сторін та інших осіб, які беруть участь
у справі.

Відповідно до правил ст. 60 ЦПК
України, кожна сторона зобов»язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Відповідно до ст. 60 СК України,
передбачено, що майно, набуте подружжям
за час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності незалежно від того, що один з
них не мав з поважної причини (навчання,
веденні домашнього господарства,
догляд за дітьми, хвороба тощо)
самостійного заробітку. Крім того
вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 61 СК України,
об'єктами права спільної сумісної
власності подружжя можуть бути
будь-які речі, за винятком тих, які
виключені з цивільного обороту.
Об"єктами права спільної сумісної
власності подружжя є заробітна плата,
пенсія, стипендія, інші доходи,
одержані одним із подружжя і внесені до
сімейного бюджету або внесені на його
особистий рахунок у банківську
(кредитну) установу.

У відповідності до ст. 63 СК
України, дружина та чоловік мають рівні
права на володіння, користування і
розпорядження майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Крім того, статтею 70 СК України,
передбачено, що в разі поділу майна, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Відповідно до п.п. 23, 24 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 21
грудня 2007 року № 11 "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя", вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. До складу майна, що підлягає
поділу, включається загальне майно
подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи.

При поділі майна враховуються
також борги подружжя та правовідносини
за зобов'язаннями, що виникли в
інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України).

Відповідно до ст. 372 ЦК України,
майно, що є у спільній сумісній
власності, може бути поділене між
співвласниками за домовленістю між
ними. У разі поділу майна, що є у
спільній сумісній власності,
вважається, що частки співвласників у
праві спільної сумісної власності є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними або законом. За
рішенням суду частка співвласника може
бути збільшена або зменшена з
урахуванням обставин, які мають
істотне значення.

Виходячи з аналізу зазначених
положень закону, а також наявних
доказів по справі, суд приходить до
висновку, що будинок АДРЕСА_1 в м.
Новоукраїнка не є спільною сумісною
власністю сторін, як подружжя, оскільки
нерухомість придбана, відповідно до
договору купівлі-прожажу, - в рівних
частинах ОСОБА_2 та ОСОБА_1 та
відноситься до спільної часткової
власності, в зв»язку з чим, в розумінні
ст. 372 ЦК України, вимоги позивача щодо
визнання за нею права власності на
збільшену частку житлового будинку є
необґрунтованими та безпідставними.

Статтею 364 ЦК України
регламентована можливість виділу
частки із майна, що є у спільній
частковій власності. Так, співвласник
має право на виділ у натурі частки із
майна, що є у спільній частковій
власності.

Однак, позивачка, пред»являючи
вимогу щодо надання їй у володіння та
користування ізольованої кімнати
житловою площею 29,0 кв.м, ізольованої
кімнати житловою площею 6,5 кв.м, а
відповідачу - ізольовану кімнату
житловою площею 6,4 кв.м, залишити в їх
загальному користуванні - кухню,
коридор, кладову, погріб, сарай, баню,
веранду, басейн для збору води,
вбиральню, - посилається на
правильність зазначеного виділення на
основі внутрішнього переконання та
наявності неповнолітньої доньки на її
утриманні, та впродовж розгляду справи
не надала суду жодного належного та
допустимого доказу можливості
запропонованого нею розподілу, з
урахуванням встановленого законом
порядку та жодного клопотання в
частині призначення та проведення
відповідної експертизи перед судом не
ставила.

За наведених підстав, суд вважає
зазначену вимогу необґрунтованою,
недоведеною та такою, що не підлягає
задоволенню.

Згідно зі ст. 369 ЦК України,
співвласники майна, що є у спільній
сумісній власності, володіють і
користуються ним спільно.
Розпорядження майном, що є у спільній
сумісній власності, здійснюється за
згодою всіх співвласників.

Відповідно до ст. 183 ЦК України,
транспортний засіб є неподільною
річчю, яку не можна поділити без втрати
її цільового призначення.

Частиною 2 статті 364 ЦК України
регламентовано, що, якщо виділ у натурі
частки із спільного майна не
допускається згідно із законом або є
неможливим, співвласник , який бажає
виділу, має право на одержання від
інших співвласників грошової або іншої
матеріальної компенсації вартості
його частки.

Відповідно до п.п. 23, 24 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 21
грудня 2007 року № 11 "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя", до складу майна, що підлягає
поділу, включається загальне майно
подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи.

Судом достовірно встановлено, що
на час розгляду справи відповідач не є
володільцем транспортного засобу
«Тойота Рав 4», державний номерний знак
НОМЕР_2, 2012 року випуску та останній
було знято з обліку для реалізації в
центрі ДАІ №3501 м. Кіровограда та в
подальшому перереєстровано на іншого
власника, а тому зазначений
транспортний засіб не може входити до
обсягу загального майна, яке підлягає
поділу, оскільки фактично у володінні
сторін не перебуває.

Зазначена обставина не
заперечувалась сторонами в ході
розгляду справи, та доказів
зворотньому останні суду не надали.

Враховуючи наведене, позовні
вимоги ОСОБА_1 в частині визнання за нею
права власності на ? транспортного
засобу є необґрунтованими та
безпідставними. Вимоги щодо стягнення
з відповідача на її користь грошової
компенсацію вартості ? транспортного
засобу, суд вважає необґрунтованими та
недоведеними, оскільки позивачкою
впродовж розгляду справи не надано
суду жодного належного та допустимого
доказу конкретного розміру грошової
компенсації, яка підлягає стягненню на
її користь на час розгляду справи.

Враховуючи викладене, суд дійшов
висновку про необґрунтованість,
безпідставність та недоведеність
уточнених позовних вимог ОСОБА_1, в
зв»язку з чим, в задоволенні первісного
позову необхідно відмовити в повному
обсязі.

Відповідачем ОСОБА_2 було
пред»явлено зустрічний позов до ОСОБА_1
про стягнення з останньої на його
користь 79589 грн. 71 коп., як частину
кредитних зобов"язань перед ПАТ "Креді
Агріколь Банк".

Судом було встановлено, що в
період шлюбу відповідач уклав
кредитний договір з ПАТ "Креді Агріколь
Банк" та отримав грошові кошти для
особистих потреб в сумі 171033,000 грн.

Крім того, в судовому засіданні
встановлено, що відповідач станом на
дату розгляду справи кредитні
зобов»язання виконав, розпорядився
транспортним засобом на власний
розсуд, та позивачці по справі жодної
компенсації за реалізацію
транспортного засобу, який було
придбано в шлюбі, - не сплатив.
Зазначене не заперечувалось сторонами
по справі, доказів протилежному
сторонами в ході розгляду справи суду
надано не було.

Суд не приймає до уваги посилання
відповідача, що сума коштів підлягає
стягненню, оскільки це були спільні
кредитні зобов»язання подружжя,
оскільки на день подачі позову
відповідачем, як стороною по
кредитному договору, виконані його
кредитні зобов"язання, борг сплачено,
та функції поручителя ОСОБА_1 за
договором поруки виконані в повному
обсязі.

Виходячи з викладеного, суд
приходить до висновку про
необґрунтованість та безпідставність
вимог зустрічного позову, в зв»язкеу з
чим в його задоволенні необхідно
відмовити.

Судові витрати у справі суд
розподіляє згідно з вимогами ст. 88 ЦПК
України, а також на підставі наявності
доказів документального їх
підтвердження.

На підставі викладеного,
керуючись ст.ст. 60, 61, 63 СК України, ст.ст.
183, 364, 369, 372 ЦК України, Постановою
Пленуму Верховного Суду України від 21
грудня 2007 року № 11 "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя", ст.ст. 10, 11, 60, 88, 209, 213-215 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про розподіл спільної сумісної
власності подружжя, - відмовити
повністю.

В задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми, -
відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Кіровоградської
області через Новоукраїнський
районний суд Кіровоградської області
протягом десяти днів з моменту
проголошення.

Головуючий:
Н. А. Кухарська