АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА
Сп. № 22-ц/796/7982/2014
Головуючий у 1- інстанції: Ільєва Т.Г.
Доповідач : Слободянюк С.В.
У Х В АЛ А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 липня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі :

головуючої - Слободянюк С.В.,

суддів - Лапчевської О.Ф.,
Крижанівської Г.В.,

при секретарі - Трофименко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Печерського районного суду м.Києва від
08 травня 2014 року за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, третя особа: Служба у справах
дітей Печерської районної в м. Києві
державної адміністрації, про надання
дозволу на тимчасовий виїзд за кордон
малолітньої без згоди батька, -

В С Т А Н О В И
Л А :

У березні 2014 року ОСОБА_3 звернулась в
суд з вищенаведеним позовом про
надання дозволу на багаторазові
тимчасові вивезення за межі України
малолітньої доньки ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 без згоди і супроводу
батька ОСОБА_2 протягом одного року.

Рішенням Печерського районного суду
м. Києва від 08 травня 2014 року позов
задоволено.

Надано ОСОБА_3 дозвіл на багаторазові
короткочасні виїзди її доньки ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, за кордон без дозволу
(згоди) та супроводу батька - ОСОБА_2 у
супроводі третіх осіб за межі України
строком на один рік з дати набрання
судовим рішення законної сили.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3
судовий збір в сумі 243,60 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції, ОСОБА_2 подав апеляційну
скаргу, в якій з посиланням на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
ставить питання про скасування
оскаржуваного рішення, ухвалення
нового рішення про відмову у позові.

Апелянт зазначає, що позивачка суду не
надала суду доказів на підтвердження
запрошень для виїзду за кордон; своїми
дія позивачка перешкоджає у виховання
дитини.

Справу розглянуто без участі
відповідача ОСОБА_2, який належним
чином повідомлявся про час та місце
розгляду справи. ОСОБА_2 подав повторну
заяву про відкладено розгляду справи у
зв*язку із хворобою (Т.2,а.с.6). Перше
судове засідання, яке призначалось на
17 червня 2014 року, за заявою ОСОБА_2
відкладалось у зв*язку з його
відрядженнмя (Т.1, а.с.166,167).

При повторній неявці, належним чином
повідомлено особу, яка приймає участь у
справі, незалежно від поважності
причин, суд розглядає справу у її
відсутність.

Відповідно до положень ч.2 ст. 305 ЦПК
неявка сторони, належним чином
повідомленої про час і місце розгляд
справи, не перешкоджає апеляційному
розглядові справи.

Третьою особою - Службою у справах
дітей Печерської районної в м. Києві
державної адміністрації подано лист
про розгляду справи без участі його
представника (Т.2, а.с.1-2).

В судовому засіданні ОСОБА_3
апеляційну скаргу не визнала.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції, колегія суддів
дійшла висновку про відхилення скарги
з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 29 січня 2013 року шлюб,
зареєстрований між ОСОБА_3 і ОСОБА_2 24
лютого 2010 року, розірвано.

Сторони у справі є батьками
малолітньої дитини ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується
свідоцтвом про народження від 13 грудня
2011 року (Т.1, а.с.5).

Судом встановлено, що дитина проживає
з позивачкою.

За матеріалами справи позивачка
зверталась до відповідача з письмовою
заявою у лютому 2014 року про надання
дозволу на перетин державного кордону
України дитини у її супроводі з метою
оздоровлення дитини на відпочинок до
Єгипту та/або Туреччини, Кіпру (Т.1, а.с.8).

Відповідач у добровільному порядку не
надає письмової згоди на виїзд дитини
за кордон.

Відповідно до ст. 155 СК України,
здійснення батьківських прав та
виконання обов'язків мають
ґрунтуватися на повазі до прав дитини
та її людської гідності. Батьківські
права не можуть здійснюватися всупереч
інтересам дитини.

Згідно зі ст. 3 Конвенції ООН про права
дитини, в усіх діях щодо дітей,
незалежно від того, здійснюються вони
державними чи приватними установами,
що займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Законодавчо виїзд неповнолітньої
дитини за кордон України передбачений,
зокрема, Правилами перетинання
державного кордону громадянами
України, затвердженими постановою
Кабінету Міністрів України від 27 січня
1995 р. N 57 зі змінами.

Відповідно до цих Правил, перетинання
громадянами України державного
кордону здійснюється в пунктах
пропуску через державний кордон та
пунктах контролю, якщо інше не
передбачено законом, за одним з таких
документів, що дають право на виїзд з
України і в'їзд в Україну, зокрема
проїзний документ дитини.

Відповідно до п. п. 3, 4 вищезазначених
Правил, виїзд з України громадян, які не
досягли 16-річного віку, здійснюється за
згодою обох батьків (усиновлювачів) та
в їх супроводі або в супроводі осіб,
уповноважених ними, які на момент
виїзду з України досягли 18-річного
віку.

Виїзд з України громадян, які не
досягли 16-річного віку, в супроводі
одного з батьків або інших осіб,
уповноважених одним з батьків за
нотаріально посвідченою згодою у числі
іншого можливий також за рішенням суду
про надання дозволу на виїзд з України
громадянину, який не досяг 16-річного
віку, без згоди та супроводу другого з
батьків.

Вказаною постановою зазначено, що є
умова, за якою дитини має можливість
виїзду за межі України і цією умовою є
рішення суду про надання дозволу.

Відповідно до ст.. 4 Закону України «Про
порядок виїзду з України і в»їзду в
Україну громадян України» та Правил
перетинання державного кордону
громадянами України, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 27.01.1995 року № 57, виїзд за межі
України громадянина, який не досяг
шістнадцятирічного віку, і без згоди та
супроводу другого з батьків може бути
дозволено на підставі рішення суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про
права дитини від 20 листопада 1989 року,
підписаною Україною 21 лютого 1990 року,
ратифікована Україною 27 лютого 1991 року
встановлено, що в усіх діях щодо дітей,
незалежно від того, здійснюються вони
державними чи приватними установами,
що займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку,
задовольнивши позовні вимоги, оскільки
надання дозволу на виїзд дитини за
кордон без згоди батька у супроводі
матері не суперечить інтересам дитини
і не порушує її права.

Доводи апеляційної скарги стосовно
перешкоджання позивачкою у
спілкуванні з дитиною не заслуговують
на увагу, оскільки це питання
вирішується в іншому порядку.

Враховуючи наведене, колегія суддів
дійшла висновку про відхилення
апеляційної скарги,оскільки судом
першої інстанції дана належна оцінка
доводам сторін у сукупності з наданими
сторонами доказами, висновки суду
відповідають обставинам справи,
доводи, викладені у апеляційній скарзі,
не спростовують їх, тому відсутні
підстави для скасування оскаржуваного
рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 ЦПК
України, колегія суддів, -

У Х В А Л И
Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Печерського районного суду
м. Києва від 08 травня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів

Головуючий:

Судді: