Справа №2/205/1684/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

14 березня 2014 року
м.
Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м.
Дніпропетровська в складі:

головуючої
судді Шавули В.С.

при секретарі
Давиденко Я.Є.

за участю представників позивача
ОСОБА_1, ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування
шкоди, -

В С Т А Н О В
И В :

Позивачка 16 грудня 2013 року звернулась
до Ленінського районного суду м.
Дніпропетровська із позовом до ОСОБА_5
про відшкодування шкоди. Посилаючись
на викладені в обґрунтування вимог
обставини, просила суд стягнути із
відповідача на свою користь у
відшкодування матеріальної шкоди
понесені під час розгляду інших
цивільних справ витрати на оплату
фахівця у сфері права в сумі 6 229,40 грн.,
та на оплату послуг адвоката в сумі 3
000,00 грн., а також моральну шкоду в сумі 10
000,00 грн., всього у сумі 19 229,40 грн. (а.с.2-3)

Позивачка в особі своїх представників
за довіреностями - ОСОБА_1, ОСОБА_2, в
судовому засіданні позовні вимоги
підтримала в повному обсязі.

Відповідач в особі свого представника
за довіреністю - ОСОБА_3, в судовому
засіданні проти позовних вимог
заперечував у повному обсязі.

Вступну та резолютивну частини рішення
проголошено в судовому засіданні,
повний текст рішення складений 18
березня 2014 року.

Підставою звернення позивача до
суду є захист прав та майнових
інтересів, пов'язаних із
відшкодуванням шкоди, на думку
позивача завданих, внаслідок
неправомірних дій відповідача.

Як на підставу своїх позовних вимог,
позивач посилається на факт
ініціювання відповідачем спору шляхом
подання відповідачем до суду
письмового позову, що тим самим
призвело, за його твердженням, до
збитків у вигляді вимушених витрат,
пов'язаних із оплатою послуг фахівця з
правових питань та участю у справах
його адвоката.

Для встановлення правовідносин між
сторонами та при вирішенні спору щодо
спірних правовідносин суд застосовує
положення Цивільного кодексу України в
редакції 2004 року, практику Верховного
Суду України.

За ст.11 ЦПК України, суд розглядає
цивільні справи не інакше за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до ЦПК України, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

За ст.59 ЦПК України, обставини справи,
які за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Суд, з'ясувавши обставини справи,
вивчивши матеріали справи, дослідивши
докази, вважає, що позовні вимоги не
підлягають задоволенню з наступних
підстав.

Як свідчить із процесуальних рішень
прийнятих органами внутрішніх справ за
результатами перевірки звернень
ОСОБА_4 та її чоловіка ОСОБА_2 на дії
ОСОБА_6 (а.с.40-43, 46-52), приблизно із 2011 року
між сторонами мали місце систематичні
спори щодо користування та володіння
нерухомим майном, розташованим за
адресою : АДРЕСА_1.

Починаючи від 2012 року розгляд спорів
здійснювався в порядку цивільного
судочинства. Зокрема, на розгляді
Ленінського районного суду
м.Дніпропетровська також перебувала
цивільна справа за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_4 про усунення перешкод у
користуванні земельною ділянкою,
провадження у якій ухвалою суду від 12
листопада 2013 року було залишено без
розгляду за заявою позивача в порядку
п.5 ч.1 ст.207 ЦПК України (а.с.11).

Та цивільний спір за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5, виконавчого комітету
Дніпропетровської міської ради,
Дніпропетровської міської ради, треті
особи - ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, про
скасування рішення виконавчого
комітету та визнання недійсним
державного акту на право приватної
власності на землю, врегульований
рішенням Апеляційного суду
Дніпропетровської області від 06
листопада 2013 року, про задоволення
ОСОБА_4 позовних вимог (а.с.4-10).

Згідно договору від 18 вересня 2012 року
та додаткової угоди від 04 березня 2013
року, укладених між ОСОБА_4 та ОСОБА_1,
останній за визначену договором плату
зобов'язувався надати позивачці
юридичні послуги (а.с.25-26).

Жодних розрахунково-касових
документів за формою та змістом, що
підтверджували би будь-які фактичні
витрати позивачки нею до суду не
надано. А банківська виписка (а.с.27-38), що
свідчить лише про рух коштів по
картковому рахунку представника
ОСОБА_1, судом відхиляється з позиції
неналежності та недопустимості.

Право висловлювати судження, оцінки,
думки гарантовано ст.34 Конституції
України, на підставі якої кожен
громадянин має право на свободу думки і
слова, на вільне вираження своїх
поглядів і переконань. Кожен має право
вільно збирати, зберігати,
використовувати і поширювати
інформацію усно, письмово або в інший
спосіб - на свій вибір. Це право також
закріплено у ст.10 Європейської
конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод та в інших
міжнародно-правових актах.

Вибір громадянами способу захисту
своїх прав і свобод від порушень та
протиправних посягань гарантовано ч.4
ст.55, ст.124 Конституції України,
відповідно до якої кожен має право
будь-якими не забороненими законом
засобами захищати свої права і свободи
від порушень і протиправних посягань
та закріплено статтями 7, 12 Загальної
декларації про права людини, ст.13
Конвенції про захист прав і основних
свобод людини, що згідно зі статтею 9
Конституції України є складовою
національного законодавства.

За ст. 15 ЦК України, кожна особа має
право на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання. Кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа,
якій завдано збитків у результаті
порушення її цивільного права, має
право на їх відшкодування. Збитками є: 1)
втрати, яких особа зазнала у зв'язку
зі знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки); 2)
доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушене (упущена вигода).
Збитки відшкодовуються у повному
обсязі, якщо договором або законом не
передбачено відшкодування у меньшому
або більшому розмірі.

Відповідно до п.2 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992
року «Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди»,шкода, заподіяна
особі і майну громадянина або
заподіяна майну юридичної особи,
підлягає відшкодуванню в повному
обсязі особою, яка її заподіяла, за
умови, що дії останньої були
неправомірними, між ними і шкодою є
безпосередній причинний зв'язок та є
вина зазначеної особи.

За змістом ст. ст. 23, 1167 Цивільного
кодексу України, особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її права.

Відповідно до постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» № 4 від
31.03.1995 року, під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового
характеру внаслідок моральних чи
фізичних страждань, або інших
негативних явищ, заподіяних фізичній
чи юридичній особі незаконними діями
або бездіяльністю інших осіб.
Відповідно до чинного законодавства
моральна шкода може полягати, зокрема:
у приниженні честі, гідності, престижу
або ділової репутації, моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням
здоров'я, у порушенні права власності (в
тому числі інтелектуальної), прав,
наданих споживачам, інших цивільних
прав, у зв'язку з незаконним
перебуванням під слідством і судом, у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного громадського життя,
порушенні стосунків з оточуючими
людьми, при настанні інших негативних
наслідків.

Оскільки, пов'язані із оплатою послуг
адвокатів, фахівців в галузі права
витрати сторін не є збитками у
розумінні ст.22 ЦК України, жодними
доказами у судовому засіданні позивач
не довів ні обставин неправомірної
відповідача, ні обсягу порушених прав,
у зв'язку із чим доводи, на які він
посилався як на підставу своїх
позовних вимог щодо відшкодування
шкоди, визнаються судом безпідставними
та незаконними.

Вирішуючи питання щодо судових витрат,
суд враховує, що при зверненні до суду
із позовом позивачкою у повному
розмірі не сплачено судовий збір, від
оплати судового збору позивач не
звільнений, тому із ОСОБА_4 на користь
держави належить до стягнення судові
витрати у сумі 243 грн. 60 коп. (двісті
сорок три грн. 60 коп.).

Керуючись ст.9, 55, 124 Конституції
України, ст.ст. 22, 23, 1166-1167 ЦК України,
постановою Пленуму Верховного Суду
України № 6 від 27.03.92 «Про практику
розгляду судами цивільних справ за
позовами про відшкодування шкоди»,
постановою Пленуму Верховного Суду
України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди», ст.ст.
10,11, 23, 59-61, 88, 209, 212, 213-215, 218, 222 ЦПК України,
суд-

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних
вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про
відшкодування шкоди,- відмовити.

Стягнути із ОСОБА_4 ІНН НОМЕР_1 на
користь держави судові витрати у сумі
243 грн. 60 коп. (двісті сорок три грн. 60
коп.).

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Рішення суду
набирає законної сили після закінчення
строку для подання апеляційної скарги,
якщо скаргу про апеляційне оскарження
не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
В. С. Шавула