АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/291/14 Справа №
Головуючий у 1 й інстанції -
Грищенко В.М. Доповідач -
Калиновський А.Б.Категорія 27
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 січня 2014 року колегiя суддiв Судовоi
палати з цивiльних справ Апеляцiйного
суду Днiпропетровськоi областi в складi:

Головуючого судді :
Калиновського А.Б.

Суддів : Гайдук
В.І., Єлізаренко І.А.

При секретарі :
Півненко С.Ю.

Розглянула у вiдкритому судовому
засiданнi в місті Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою
Публічного акціонерного товариства
«Райффайзен Банк Аваль» в особі
Дніпропетровської обласної дирекції

на рішення Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2013
року по справі за позовом Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» в особі Дніпропетровської
обласної дирекції до ОСОБА_3, ОСОБА_4 в
своїх інтересах та в інтересах
малолітньої особи ОСОБА_5, треті особи -
ОСОБА_6, Головне управління державної
міграційної служби України в
Дніпропетровській області в особі
районного відділу м. Дніпропетровська,
Орган опіки та піклування
Індустріальної районної у м.
Дніпропетровську ради про звернення
стягнення на предмет іпотеки, знаття з
реєстрації та виселення,

встановила:

У січні 2010 року ВАТ «Райффайзен Банк
Аваль», правонаступником якого є ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 в своїх
інтересах та в інтересах малолітньої
особи ОСОБА_5 і посилався на те, що 07
травня 2008 року між ним та третьою собою
ОСОБА_6 був укладений кредитний договір
№ 014/3102/148200/82 про надання кредиту за
програмою кредитування «Кредит під
заставу нерухомості», згідно п.п. 1.1.- 1.3.
якого позивач зобов'язався надати
третій особі ОСОБА_6 як позичальнику
кредит у розмірі 31510 доларів США
строком на 120 місяців з 07 травня 2008 року
по 07 травня 2018 року, а позичальник
прийняв на себе зобов'язання
сплачувати проценти за користування
кредитом у розмірі 14% річних та
здійснювати повернення кредиту
щомісячними платежами відповідно
графіку погашення кредиту, викладеному
в додатку до кредитного договору,
кінцевий строк погашення кредиту - 07
травня 2018 року.

В забезпечення виконання зобов'язань
по поверненню кредитних коштів, між
позивачем і відповідачем ОСОБА_3 07.05 2008
р. було укладено договір іпотеки №
014/3102/148200/82/47 про передачу в іпотеку
квартири НОМЕР_1, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, та належить
відповідачу ОСОБА_3 на траві приватної
власності.

Заборгованість ОСОБА_6 за кредитним
договором станом на 18.11.2009 р. становить
316919,75 грн.

У зв'язку з тим, що третя особа не
виконала свої зобов'язання за
кредитним договором, позивач просив
суд звернути стягнення на предмет
іпотеки, а саме: квартиру НОМЕР_1 в
житловому будинку літ. А-9, загальною
площею 29,8 кв.м., житловою площею 17,1 кв.м.,
яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
яка належить на праві власності ОСОБА_3
для задоволення грошових вимог
позивача за кредитним договором, зняти
з реєстрації у ній ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та
виселити їх з квартири.

Рішенням Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2013
року в задоволені позову ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» в особі
Дніпропетровської обласної дирекції
до ОСОБА_3, ОСОБА_4 в своїх інтересах та в
інтересах малолітньої особи ОСОБА_5 про
звернення стягнення на предмет
іпотеки, знаття з реєстрації та
виселення відмовлено.

В апеляцiйнiй скарзi, посилаючись на
порушення судом норм процесуального
права,

позивач просить рішення суду
скасувати і ухвалити нове про
задоволення його вимог.

Перевiривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегiя суддiв вважає, що скарга
підлягає задоволенню з наступних
пiдстав.

Судом встановлено, що 07 травня 2008 року
між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»,
правонаступником якого є ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль» та третьою
собою ОСОБА_6 був укладений кредитний
договір № 014/3102/148200/82 про надання
кредиту за програмою кредитування
«Кредит під заставу нерухомості»,
згідно п.п. 1.1.- 1.3. якого позивач
зобов'язався надати третій особі
ОСОБА_6 як позичальнику кредит у
розмірі 31510 доларів США строком на 120
місяців з 07 травня 2008 року по 07 травня
2018 року, а позичальник прийняв на себе
зобов'язання сплачувати проценти за
користування кредитом у розмірі 14%
річних та здійснювати повернення
кредиту щомісячними платежами
відповідно графіку погашення кредиту,
викладеному в додатку до кредитного
договору, кінцевий строк погашення
кредиту - 07 травня 2018 року.

Виконання зобов'язань по поверненню
кредитних коштів було забезпечено
укладанням між позивачем і
відповідачем ОСОБА_3 договору іпотеки
№ 014/3102/148200/82/47 від 07.05 2008 р. про передачу
в іпотеку квартири НОМЕР_1, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та
належить відповідачу ОСОБА_3 на траві
приватної власності.

Відмовляючи Банку в задоволені
позову, суд виходив з того, що позивач
не надав належних, допустимих і
достатніх доказів надання третій особі
ОСОБА_6 кредиту у вказаній в позові сумі
згідно умов кредитного договору від 07
травня 2008 року.

З такими висновками суду погодитись
не можна.

Як видно з матеріалів справи, в
процесі її розгляду третя особа не
заперечувала факт отримання кредитних
коштів. Навпаки, ОСОБА_6 неодноразово
під час розгляду справи особисто
підтверджував факт отримання кредиту
та припинення виконання ним
зобов'язань за кредитним договором.

В судовому засіданні 05 квітня 2011
року під час судових дебатів особисто
ОСОБА_3 та третьою особою позовні
вимоги Банку були визнані та останні
просили надати їм час на врегулювання
заборгованості за кредитним договором
в позасудовому порядку шляхом
добровільного продажу заставного
майна, (ухвала суду від 05.04.2011 р.).

Досліджуючи заяву на видачу готівки
№ 0ТN259671 від 07 травня 2008 року, яка
підтверджує факт надання кредитних
коштів Третій особі, за відсутності
заперечень з боку Позичальника щодо
отримання вказаних коштів, суд дійшов
висновку, що зазначений документ не є
належним і достатнім доказом видачі
кредиту, однак не навів мотивів, з яких
не приймає його до уваги.

В процесі розгляду даної справи
Третя особа двічі зверталася до цього ж
суду з позовною заявою про визнання
договору іпотеки недійсним. З вказаних
підстав провадження у справі за
позовом про звернення стягнення на
предмет іпотеки двічі зупинялось судом
для вирішення питання за зазначеними
позовами. При цьому, намагаючись
визнати недійсним договір іпотеки,
ОСОБА_6 посилався на обставину
відсутності його згоди як одного з
подружжя на укладання іпотечного
договору, при цьому факт укладання
кредитного договору та отримання
коштів останнім не заперечувався.

Судом при ухваленні оскаржуваного
рішення не була надана належна оцінка.

Крім того, відмовляючи в
задоволенні позовних вимог Банку, суд
дійшов висновку, що строк позовної
давності за основним зобов'язанням
сплив 18 жовтня 2012 року. Відповідно до
положень ч.1 ст.266 ЦК України, одночасно
сплив строку позовної давності щодо
звернення стягнення на предмет іпотеки
є підставою для відмови позивачу в
задоволені позову згідно ч.4 ст. 267 ЦК
України.

При обчислюванні строків позовної
давності суд виходив з того, що перебіг
вказаного строку починається після
спливу одного місяця з дня направлення
вимоги Позичальнику про дострокове
виконання зобов'язань за кредитним
договором (як це передбачено п.9.1.;9.3.
кредитного договору), та закінчується
18.10.2012 року. Тобто саме цей період за
висновком суду Банк повинен був
звернутися до суду з позовом про
стягнення заборгованості за кредитним
договором, а відтак не зробивши цього
втратив право звертатися до суду з
позовом про звернення стягнення на
предмет іпотеки у зв'язку із спливом
строків позовної давності.

Даний висновок суду не відповідає
умовам кредитного договору та нормам
цивільного права.

Кредитний договір між позивачем та
Третьою особою було укладено 07 травня
2008 року. Датою остаточного погашення
кредиту згідно п.1.1.6 кредитного
договору встановлено 07 травня 2018 року.
Тобто строк основного зобов'язання
відповідно до умов кредитного договору
не настав.

Пунктом 9.1. Кредитного договору
передбачено, що у разі невиконання або
неналежного виконання позичальником
своїх зобов'язань за цим договором
кредитор має право вимагати
дострокового погашення кредиту
позичальником у повному обсязі разом
зі сплатою всіх сум, належних до сплати
на дату пред 'явлення вимоги, включаючи
проценти за кредитом (в тому числі,
прострочені проценти), пеню та штрафи
відповідно до цього договору.

Відповідно до п. 9.3. Кредитного
договору, позичальник зобов'язаний
виконати вимогу кредитора про
дострокове погашення грошових
зобов'язань за цим договором протягом
не більш ніж ЗО календарних днів з
моменту її пред 'явлення. У разі
невиконання позичальником цієї вимоги
кредитор має право звернути стягнення
за будь-яким з договорів забезпечення
(або пред'явити вимогу поручителю) або
вжити інші заходи для стягнення
заборгованості позичальника за цим
договором, які не суперечать чинному
законодавству України.

Відповідно до п. 16.4. Кредитного
договору «За фактом невиконання або
неналежного виконання Позичальника
грошових зобов'язань за кредитним
договором Кредитор надсилає
Позичальнику письмову вимогу про
усунення відповідного порушення
протягом одного місяця з моменту
отримання Позичальника цієї вимоги.
Невиконання Позичальником вимоги
кредитора протягом встановленого
строку є підставою для звернення
стягнення на Предмет іпотеки
відповідно до умов Іпотечного
договору» (тобто в судовому порядку).

Як видно з матеріалів справи,
позивачем на адресу Позичальника та
Іпотекодавця надсилалися вимоги, які
містяться в матеріалах цивільної
справи (т.1, а.с.19,20).

Таким чином, після того, як
Третьою особою вимога Банку від 18.09.2009
року була залишена без задоволення -
Банк, реалізуючи своє право в грудні 2009
року звернувся з позовом до суду про
звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Відповідно до ч.1 ст.33 Закону
України «Про іпотеку», ч.1 ст.589 ЦК
України, у разі невиконання
зобов'язання, забезпеченого заставою,
заставодержатель набуває право
звернення на предмет застави.

Пунктом 9 Постанови Пленуму
Віщого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012 року № 5 роз*яснено, що
право вибору способу судового захисту,
передбаченого законом або договором
(дострокове стягнення кредиту,
стягнення заборгованості, у тому числі
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки/застави належить виключно
позивачеві (ч.1 ст.20 ЦК України, ст.ст.3, 4
ЦПК України).

Таким чином, не відповідають
нормам цивільного права висновки суду
про сплив строку позовної давності, а
відтак припинення як основного
зобов'язання так і його забезпечення.

Ухвалюючи рішення, суд посилався також
на положення ч.3 ст.39 Закону України
«Про іпотеку», відповідно до якої суд
вправі відмовити у задоволені позову
іпотекодржателя про дострокове
звернення стягнення на предмет
іпотеки, якщо допущене боржником або
іпотекодавцем, якщо він є відмінним від
боржника, порушення основного
зобов'язання чи іпотечного договору не
завдає збитків іпотекодержателю і не
змінює обсяг його прав.

З таким висновком суду
погодитись не можна.

Згідно ч.1 ст.35 Закону України
„Про іпотеку" та п. 5.1. Договору іпотеки,
у разі порушення основного
зобов'язання та/або умов іпотечного
договору іпотекодержатель надсилає
іпотекодавцю та боржнику, якщо він є
відмінним від іпотекодавця, письмову
вимогу про усунення порушення. В цьому
документі зазначається стислий зміст
порушених зобов'язань, вимога про
виконання порушеного зобов'язання у не
менш ніж тридцятиденний строк та
попередження про звернення стягнення
на предмет іпотеки у разі невиконання
цієї вимоги. Якщо протягом
встановленого строку вимога
іпотекодержателя залишається без
задоволення, іпотекодержатель вправі
розпочати звернення стягнення на
предмет іпотеки.

Як вже зазначалось на адресу
Позичальника та Іпотекодавця
направлялись вимоги про порушення
основного зобов'язання, які останніми
були залишені без задоволення.

Крім того, Іпотекодавцем в порушення
умов п. 4.1.4 Договору іпотеки та в період
його дії, без отримання попередньої
письмової згоди Іпотекодержателя за
місцем знаходження Предмету іпотеки
було зареєстровано сторонніх осіб,
відповідно до яких позивач у позові
просив останніх зняти з реєстрації та
виселити з зазначеної квартири.

Суд зазначені обставини справи
не врахував та помилково дійшов
висновку, що позивачем не доведено
порушення відповідачем, як майновим
поручителем, обов'язків, які б
завдавали йому збитків та змінювали
обсяг його прав.

Згідно ч.1 ст. 40 Закону України
„Про іпотеку",звернення стягнення на
переданий в іпотеку житловий будинок
чи житлове приміщення є підставою для
виселення всіх мешканців, за винятком
наймачів та членів їх сімей. Виселення
проводиться у порядку, встановленому
законом.

Згідно ч. 2 ст. 40 ЗУ "Про іпотеку" та
ст.109 ЖК Української РСР, після
прийняття рішення про звернення
стягнення на передані в іпотеку
житловий будинок чи житлове приміщення
всі мешканці зобов'язані на письмову
вимогу іпотекодержателя або нового
власника добровільно звільнити
житловий будинок чи житлове приміщення
протягом одного місяця з дня отримання
цієї вимоги. Якщо мешканці не
звільняють житловий будинок або
житлове приміщення у встановлений або
інший погоджений сторонами строк
добровільно, їх примусове виселення
здійснюється на підставі рішення суду.

Письмова вимога про звільнення
предмета іпотеки протягом одного
місяця з дня отримання вимоги про
добровільне виселення на адресу
відповідача ОСОБА_3 була направлена
відповідно до вимог законодавства,
однак теж була залишена поза увагою (т.1,
а.с. 133).

Згідно із ч. 2 ст. 39 Закону України
„Про іпотеку", одночасно з рішенням про
звернення стягнення на предмет іпотеки
суд за заявою іпотекодержателя вправі
винести рішення про виселення
мешканців, якщо предметом іпотеки є
житловий будинок або житлове
приміщення.

Так, 07 травня 2008 року між позивачем та
відповідачем було укладено Договір
іпотеки

№ 014/3102/148200/82/47 про передачу в іпотеку
квартири НОМЕР_1, що знаходиться за
адресою:

АДРЕСА_1, та належить відповідачеві на
праві приватної власності. На момент
укладання Договору іпотеки в
зазначеній квартирі ніхто із
зареєстрованих осіб не значився.

В період дії Договору іпотеки,
відповідач ОСОБА_3 без згоди позивача
зареєструвала у зазначеній квартирі
сторонніх осіб. Згідно відомостей, які
надійшли з Сектора громадянства,
реєстрації і міграції фізичних осіб
Індустріального РВ ДМУ ГУМВС України в
Дніпропетровській області у квартирі,
на яке звертається стягнення вже після
укладання Договору іпотеки були
зареєстровані громадяни ОСОБА_4 та
ОСОБА_5

19.11.2010 року на адресу відповідачки
ОСОБА_3 була направлена вимога про
зняття з реєстрації осіб,
зареєстрованих за адресою на яке
звертається стягнення, як передбачено
ч.ч.2,3 ст.40 Закону України «Про іпотеку»,
але вона цю вимогу не виконала.

Право власності на предмет іпотеки
чи право користування предметом
іпотеки на момент укладання договору
іпотеки відповідачі ОСОБА_5 не мали.

Відповідно до Постанови № 5 від 30
березня 2012 року Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ, будь-які дії, вчинені без згоди
іпотекодержателя після укладення
договору іпотеки (наприклад,
реєстрація неповнолітньої дитини в
житловому будинку, народження дитини
після укладення договору іпотеки) не є
підставою для визнання такого договору
недійсним із підстави невиконання
вимог закону про отримання згоди
органу опіки та піклування.

Вирішуючи спір, суд зазначені
обставини справи та вимоги закону не
врахував та помилково дійшов висновку
про відсутність підстав для
задоволення позовних вимог банку.

З матеріалів справи вбачається, що
станом на 18 листопада 2009 року
заборгованість ОСОБА_6 перед банком за
кредитним договором № 014/3102/148200/82 від 07
травня 2008 року становить 316 919,75 грн., з
яких 240304,27 грн. - непогашена сума
кредиту, 36947,95 грн.- несплачені проценти,
39667,53 грн. - нарахована пеня.

Враховуючи викладене, колегiя суддiв
вважає за необхідне рішення суду
скасувати і ухвалити нове про
задоволення позовних вимог ПАТ
«Райффайзен Банк Аваль».

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, з
відповідачів на користь позивача
підлягають стягненню судові витрати по
сплаті судового збору за подання
позовної заяви в розмірі 1820 грн. та
апеляційної скарги у розмірі 1835,20 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314 ЦПК
України, колегiя суддiв -

вирішила:

Апеляцiйну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» в особі Дніпропетровської
обласної дирекції задовольнити.

Рішення Індустріального районного
суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2013
року скасувати .

Позовні вимоги Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» задовольнити.

Звернути стягнення на предмет
іпотеки за Договором іпотеки №
014/3102/148200/82/47 від 07.05.2008 року, а саме:
квартиру НОМЕР_1 в житловому будинку
літ. А-9, яка складається з: 1- коридор, 2-
кладова, 3- санвузол, 4- кухня, 5-кладова, 6
- житлова; загальна площа 29,8 кв.м.,
житлова площа 17,1 кв.м., та знаходиться
за адресою: АДРЕСА_1 і належить на праві
приватної власності ОСОБА_3 для
задоволення грошових вимог АТ
«Райффайзен Банк Аваль» за Кредитним
договором № 014/3102/148200/82 від 07.05.2008 року в
сумі 316 919,75 грн., з яких 240304,27 грн. -
непогашена сума кредиту, 36947,95 грн.-
несплачені проценти, 39667,53 грн. -
нарахована пеня шляхом проведення
прилюдних торгів у межах процедури
виконавчого провадження, передбаченої
Законом України "Про виконавче
провадження" за початковою ціною на
рівні, не нижчому за звичайні ціни на
цей вид майна, на підставі оцінки,
проведеної суб'єктом оціночної
діяльності - незалежним експертом на
стадії оцінки майна під час проведення
виконавчих дій.

Зняти з реєстрації у Головному
управлінні державної міграційної
служби України в Дніпропетровській
області в особі Індустріального
районного відділу в м.Дніпропетровська
осіб, які зареєстровані (проживають) в
квартирі НОМЕР_1 будинку АДРЕСА_1, а саме
ОСОБА_4 і ОСОБА_5 та виселити їх з цієї
квартири.

Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 судовий
збір за подання позовної заяви в
розмірі 1820 грн. та апеляційної скарги у
розмірі 1835,20 грн. на користь Публічного
акціонерного товариства «Райффайзен
Банк Аваль» в особі Дніпропетровської
обласної дирекції.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Суддi: