У Х В А Л А

іменем україни

26 березня 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Колодійчука В.М., Умнової
О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом дочірнього
підприємства «Савсервіс Столиця» до
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості;
за зустрічним позовом ОСОБА_3 до
дочірнього підприємства «Савсервіс
Столиця» про визнання правочину
недійсним за касаційною скаргою
дочірнього підприємства «Савсервіс
Столиця» на рішення апеляційного суду
Львівської області від 26 грудня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2011 року дочірнє підприємство
«Савсервіс Столиця» (далі - ДП
«Савсервіс Столиця») звернулося до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що відповідно до умов договору від 11
червня 2010 року ОСОБА_3 отримав
безпроцентну позики у розмірі 283 221 грн.
на строк 7 днів. Посилаючись на те, що у
визначений договором строк він
позичені кошти не повернув, позивач
просив стягнути із відповідача
заборгованість у розмірі 283 221 грн., а
також визначені п. 5 договору штраф у
розмірі 56 644 грн., пеню у розмірі 28 384 грн.
17 коп. та 10 % річних у розмірі 18 312 грн. 37
коп.

У серпні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із зустрічним позовом до ДП
«Савсервіс Столиця», посилаючись на те,
що грошей він не отримував, а договір
про надання безпроцентної позики
підписав під психологічним тиском,
просив визнати цей договір нікчемним.

Рішенням Пустомитівського районного
суду Львівської області 13 грудня 2012
року позов ДП «Савсервіс Столиця»
задоволено. Стягнуто із ОСОБА_3 на
користь ДП «Савсервіс Столиця» 386 561
грн. 75 коп. заборгованості. У
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3
відмовлено. Розподілено судові
витрати.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 26 грудня 2013 року рішення
районного суду скасовано. У
задоволенні позову ДП «Савсервіс
Столиця» відмовлено. Зустрічний позов
ОСОБА_3 задоволено. Визнано договір про
надання безпроцентної позики від 11
червня 2010 року, укладений між ДП
«Савсервіс Столиця» та ОСОБА_3,
недійсним.

У касаційній скарзі ДП «Савсервіс
Столиця» просить скасувати рішення
апеляційного суду, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, й залишити
рішення суду першої інстанції в силі.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи первісний позов та
відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову, суд першої інстанції виходив із
того, що ОСОБА_3 свої зобов'язання за
договором позики не виконав, позичені
кошти у визначений строк не повернув.
При цьому він не довів безгрошовості
договору, а також здійснення відносно
нього протизаконних дій та
психологічного тиску з метою
примушування його підписати спірний
договір.

Скасовуючи рішення районного суду,
відмовляючи у задоволенні первісного
позову й задовольняючи зустрічний
позов, апеляційний суд виходив із того,
що ДП «Савсервіс Столиця» не довело
факту видачі ОСОБА_3 грошових коштів за
спірним договором, відповідач
заперечує справжність підпису на
договорі позики та видатковому
касовому ордері, а ДП «Савсервіс
Столиця» не зверталося до суду із
клопотанням про призначення
почеркознавчої експертизи договору
позики.

Проте з такими висновками апеляційного
суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону судове рішення
апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що 11 червня 2010 року
ОСОБА_3 уклав із ДП «Савсервіс Столиця»
договір про надання безпроцентної
позики у розмірі 283 221 грн. на строк 7
днів.

Пред'являючи зустрічний позов, ОСОБА_3
посилався на те, що грошових коштів за
цим договором він не отримував,
прибутковий касовий ордер про їх
видачу не підписував, а сам договір
підписав під психологічним тиском.

Апеляційний суд дійшов до передчасного
висновку про доведеність факту
безгрошовості договору позики,
оскільки у порушення ст. ст. 212-214, 303, 316
ЦПК України належним чином не
спростував доводів та висновків суду
першої інстанції відносно передачі
грошей за видатковим касовим ордером
від 11 червня 2010 року.

Так, недотримання підприємством
принципу «наскрізності нумерації» не є
достатньою підставою стверджувати про
підробку документів, а незаявлення ДП
«Савсервіс Столиця» клопотання про
призначення почеркознавчої експертизи
не свідчить про його ухилення від
обов'язку доведення позову, оскільки
відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України
обов'язок доведення обставин
безгрошовості договору покладено саме
на ОСОБА_3 як зустрічного позивача, який
посилається на неотримання грошей та
непідписання фінансових документів.

Крім того, висновки суду апеляційної
інстанції носять суперечливий
характер, оскільки суд визнав
недійсним договір, який у
мотивувальній частині вважав
неукладеним, що є взаємовиключними
поняттями.

У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» судам роз'яснено, що
відповідно до частини першої статті 215
ЦК підставою недійсності правочину є
недодержання стороною (сторонами)
вимог, які встановлені статтею 203 ЦК,
саме на момент вчинення правочину. Не
може бути визнаний недійсним правочин,
який не вчинено.

Апеляційний суд не врахував того, що
залежно від того, чи вчинено (укладено)
угоду, чи вона є недійсною, настають
різні правові наслідки.

При цьому суд апеляційної інстанції
взагалі не вказав правову норму, на
підставі якої він визнав договір
позики недійсним.

Крім того, апеляційний суд належним
чином не перевірив правильності й
законності рішення суду першої
інстанції, зокрема, в частині можливого
подвійного притягнення відповідача до
юридичної відповідальності одного
виду за одне й те саме правопорушення.

Так, п. 5 договору позики передбачено, що
у випадку порушення строку повернення
позики працівник сплачує штраф у
розмірі 20 % від неповерненої суми, пеню
у розмірі подвійної облікової ставки
НБУ за кожен день прострочення, 10 %
річних за кожен день необґрунтованого
користування коштами підприємства та
відшкодовує інфляційні збитки.

Відповідно до ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.

З урахуванням наведених норм права, а
також положень ст. 611 ЦК України сплата
неустойки є єдиним видом
відповідальності за порушення
зобов'язання незалежно від виду
неустойки (штрафу або пені).

Згідно зі ст. 61 Конституції України
ніхто не може бути двічі притягнений до
юридичної відповідальності одного
виду за одне й те саме правопорушення.

Апеляційний суд у порушення ст. ст. 212-214,
316 ЦПК України не перевірив, чи не є
стягнення з відповідача штрафу та пені
подвійним притягненням відповідача до
юридичної відповідальності за одне й
те саме правопорушення, зокрема
порушення строку повернення позики.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, апеляційним судом не
встановлені, рішення апеляційного суду
не відповідає вимогам ст. ст. 212-214, 303 ЦПК
України щодо оцінки доказів та
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для його
скасування.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу дочірнього
підприємства «Савсервіс Столиця»
задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Львівської
області від 26 грудня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова