у х в а л а

іменем україни

26 березня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В. О.,

суддів: Ізмайлової Т. Л.,
Наумчука М. І.,

Мартинюка В. І.,
Остапчука Д. О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
Люботинської міської ради Харківської
області, Люботинського державного
відділу реєстрації актів
громадянського стану Люботинського
міського управління юстиції про
встановлення фактів та визнання права
власності, за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3,
Люботинської міської ради Харківської
області про встановлення юридичного
факту та визнання права власності на
житловий будинок, за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_3, Люботинської міської ради
Харківської області про визнання права
власності на транспортні засоби, за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду Харківської області
від 21 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4, Люботинської
міської ради Харківської області,
Люботинського державного відділу
реєстрації актів громадянського стану
Люботинського міського управління
юстиції, у якому з урахуванням уточнень
просила встановити факт перебування
її у фактичних шлюбних відносинах із
ОСОБА_5 у період з 1986 року по 16 квітня 2012
року; встановити факт належності
ОСОБА_5 правовстановлюючого
документа - договору купівлі-продажу
житлового будинку АДРЕСА_1,
посвідченого 26 травня 1984 року Другою
Харківською районною державною
нотаріальною конторою, реєстровий №
1118; визнати будинок АДРЕСА_1 із
надвірними будівлями, сараєм літ. «Б», у
якому обладнаний погріб, вбиральнею
літ. «В», вигрібною ямою літ. «Я»,
огорожею 1, 2, 3 об'єктом права спільної
сумісної власності її та
ОСОБА_5 та визнати за нею право
власності на ѕ його частини.

Посилалась на те, що вказаний
будинок є спільною сумісною власністю
її та померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року
ОСОБА_5, оскільки побудований їх
спільною сумісною працею та за спільні
кошти у період перебування у фактичних
шлюбних відносинах.

У листопаді 2012 року ОСОБА_4 звернувся
до суду з позовом до ОСОБА_3 та
Люботинської міської ради Харківської
області, у якому з урахуванням уточнень
просив встановити факт належності його
батьку ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1
року, правовстановлюючого документа -
договору купівлі-продажу житлового
будинку АДРЕСА_1, посвідченого 26 травня
1984 року Другою Харківською районною
державною нотаріальною конторою,
реєстровий № 1118; визнати за ним в
порядку спадкування за законом право
власності на вказаний житловий
будинок.

Посилався на те, що він є єдиним
спадкоємцем першої черги після смерті
свого батька ОСОБА_5, проте не може
оформити свої спадкові права в
нотаріальній конторі, оскільки в нього
відсутні оригінали правовстановлюючих
документів на вказане спадкове майно, а
в договорі купівлі-продажу спірного
будинку неправильно зазначено по
батькові його батька.

У травні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3, Люботинської
міської ради Харківської області, у
якому з урахуванням уточнень просив
визнати за ним право власності в
порядку спадкування за законом на
мотоцикл «Ява-350», 1973 року випуску,
д.н.з. НОМЕР_1, та на мотоцикл «Урал
М-72», 1954 року випуску, д.н.з.
НОМЕР_2.

Посилався на те, що у 2005 році
відбулася перереєстрація вказаних
транспортних засобів, тому він не має
можливості самостійно реалізувати
своє право на спадкування вказаного
майна.

Рішенням Люботинського міського
суду Харківської області від
20 червня 2013 року позов ОСОБА_3
задоволено частково.

Встановлено факт перебування
ОСОБА_3 у сімейних відносинах з ОСОБА_5,
який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року, у період з
1986 року по 16 квітня 2012 року.

Встановлено факт належності ОСОБА_5
правовстановлюючого документа -
договору купівлі-продажу житлового
будинку АДРЕСА_1, посвідченого 26 травня
1984 року Другою Харківською районною
державною нотаріальною конторою,
реєстровий № 1118.

Визнано житловий будинок АДРЕСА_1 з
урахуванням прибудов, переобладнання,
а також із надвірними будівлями і
спорудами об'єктом права спільної
сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5

Визнано за ОСОБА_3 право власності на
Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 та
на Ѕ частини будівельних
матеріалів та конструктивних
елементів у самовільно побудованих
частинах.

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Позов ОСОБА_4 задоволено частково.

Встановлено факт належності ОСОБА_5
правовстановлюючого документа -
договору купівлі-продажу житлового
будинку АДРЕСА_1, посвідченого 26 травня
1984 року Другою Харківською районною
державною нотаріальною конторою,
реєстровий № 1118, в якому покупцем
вказаний ОСОБА_5

Визнано за ОСОБА_4 право власності на
Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 та
на Ѕ частини будівельних
матеріалів та конструктивних
елементів у самовільно побудованих
частинах у порядку спадкування за
законом після смерті ОСОБА_5

У задоволенні решти позовних вимог
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 21 листопада
2013 року рішення Люботинського
міського суду Харківської області від
20 червня 2013 року в частині
визнання житлового будинку АДРЕСА_1 з
урахуванням прибудов, переобладнання,
а також із надвірними будівлями і
спорудами об'єктом права спільної
сумісної власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 та
в частині визнання за ОСОБА_3 права
власності на Ѕ частини вказаного
житлового будинку та на Ѕ частини
будівельних матеріалів та
конструктивних елементів у самовільно
побудованих частинах скасовано та
ухвалено в цій частині нове рішення про
відмову в позові.

Рішення Люботинського міського суду
Харківської області від 20
червня 2013 року в частині визнання за
ОСОБА_4 права власності на
Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1 та
на Ѕ частини будівельних матеріалів та
конструктивних елементів у самовільно
побудованих частинах у порядку
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_5 скасовано та ухвалено в цій
частині нове рішення.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на
житловий будинок АДРЕСА_1 у порядку
спадкування за законом після смерті
ОСОБА_5

В іншій частині рішення суду
залишено без змін.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, ухвалене у справі рішення
апеляційного суду просить скасувати та
залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши доводи касаційної
скарги та перевіривши матеріали
справи, дійшла висновку, що скарга
підлягає частковому задоволенню на
таких підставах.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК
України суд касаційної інстанції не
може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні суду чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Встановлюючи факт спільного
проживання ОСОБА_3 та ОСОБА_5
однією сім'єю з 1986 року по 16 квітня 2012
року, суд першої інстанції, з
висновками якого у цій частині
погодився і апеляційний суд, виходив із
того, що в судовому засіданні
зазначений факт знайшов своє
підтвердження, а ОСОБА_4 не надав
будь-яких доказів, які б цей факт
спростовували.

Визнаючи за ОСОБА_3 право власності
на Ѕ частини житлового будинку АДРЕСА_1
та на Ѕ частини будівельних
матеріалів та конструктивних
елементів у самовільно побудованих
частинах, суд першої інстанції виходив
із того, що вказаний будинок є спільною
сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_5,
оскільки у період перебування у
фактичних шлюбних відносинах останніх
внаслідок спільних трудових та
грошових затрат був переобладнаний та
істотно збільшився у своїй вартості.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_4 про визнання права
власності у порядку спадкування за
законом на транспортні засоби, суд
першої інстанції, з висновками якого у
цій частині погодився і апеляційний
суд, виходив із того, що позивач у суді
не довів обставин, на які посилався як
на обґрунтування таких вимог.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції в частині визнання житлового
будинку АДРЕСА_1 з урахуванням
прибудов, переобладнання, а також із
надвірними будівлями і спорудами
об'єктом права спільної сумісної
власності ОСОБА_3 та ОСОБА_5 та в частині
визнання за ОСОБА_3 та ОСОБА_4 права
власності на Ѕ частини за кожним
вказаного житлового будинку та на Ѕ
частини за кожним будівельних
матеріалів та конструктивних
елементів у самовільно побудованих
частинах та ухвалюючи в цій частині
нове рішення про визнання за ОСОБА_4
права власності на вказаний житловий
будинок, апеляційний суд виходив із
того, що останній є єдиним спадкоємцем
першої черги після смерті свого батька
ОСОБА_5, а ОСОБА_3, у свою чергу, не надала
будь-яких доказів того, що
переобладнання та ремонт належного
ОСОБА_5 житлового будинку
здійснювалися зі згоди останнього на
виникнення спільної сумісної
власності.

Проте з такими висновками судів
повністю погодитись не можна з огляду
на наступне.

Судами встановлено, що 26 травня 1984
року між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 був укладений
договір купівлі-продажу жилого будинку
АДРЕСА_1, жилою площею 9,5 кв. м
та надвірними будівлями: сараєм «Б» та
забором, посвідчений 26 травня 1984 року
Другою Харківською районною державною
нотаріальною конторою, реєстровий №
1118.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилася
спадщина, яка складається із:
будинковолодіння АДРЕСА_1, мотоцикла
«Ява-350», 1973 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1,
та мотоцикла «Урал М-72», 1954 року
випуску, д.н.з. НОМЕР_2.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 5
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про
судову практику у справах за позовами
про захист права приватної власності»,
розглядаючи позови, пов'язані зі
спільною власністю громадян, суди
повинні виходити з того, що відповідно
до чинного законодавства спільною
сумісною власністю є: майно, нажите
подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону
«Про власність», ст. 22
КпШС України); майно, придбане
внаслідок спільної праці членів сім'ї
чи майно, що є у власності осіб, які
ведуть селянське (фермерське)
господарство, якщо письмовою угодою
відповідно між членами сім'ї чи членами
селянського (фермерського)
господарства не передбачено інше або
майно, придбане внаслідок спільної
праці громадян, що об'єдналися для
спільної діяльності, коли укладеною
між ними письмовою угодою визначено, що
воно є спільною сумісною власністю (п. 1
ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону «Про
власність»); квартира (будинок), кімнати
в квартирах та одноквартирних
будинках, передана при приватизації з
державного житлового фонду за
письмовою згодою членів сім'ї
наймача у їх спільну сумісну
власність (ст. 8 Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду»).

В інших випадках спільна власність
громадян є частковою. Якщо розмір
часток у такій власності не було
визначено і учасники спільної
власності при надбанні майна не
виходили з рівності їх часток, розмір
частки кожного з них визначається
ступенем його участі працею й коштами у
створенні спільної власності.

Таким чином, для визнання за особою,
яка проживає з іншою особою без
укладення шлюбу, права власності на
частку у спірному майні, набутому до
01 січня 2004 року, ця особа має надати
належні та допустимі докази про власну
участь у набутті цього майна, оскільки
сам по собі факт проживання однією
сім'єю без реєстрації шлюбу без
визначення ступеня її участі працею і
коштами у створенні спільної часткової
власності не може бути підставою для
визнання за нею права власності на
половину спірного майна.

Обґрунтовуючи підставність позову,
ОСОБА_3 посилалася на те, що у період
фактичних шлюбних відносин з ОСОБА_5 та
за рахунок спільної праці добудували
спірний жилий будинок, перепланували
його, провели ремонтні роботи, чим
збільшили вартість домоволодіння в
цілому.

Відповідно до висновку судової
будівельно-технічної експертизи від
28 березня 2013 року № 12138 ринкова
вартість станом на квітень 2012 року
житлового будинку АДРЕСА_1 з надвірними
будівлями та з урахуванням усіх
самочинних переобладнань та будівель
(прибудов) складає 265 800 грн. Станом на
квітень 2012 року вірогідна вартість
вказаного житлового будинку з
надвірними будівлями у разі, якщо він
залишався би у тому вигляді, у якому він
був придбаний ОСОБА_5 в 1984 році без
урахування усіх добудов, перебудов і
переобладнань, склала би 41 048 грн.
Вартість вказаного житлового будинку з
надвірними будівлями та з урахуванням
усіх самочинних переобладнань та
будівель (прибудов) станом на квітень
2012 року істотно збільшилася
порівняно зі станом на час його
придбання ОСОБА_5 в 1984 році (а. с. 127-144, т.
2).

Із копії технічного паспорта на
спірний жилий будинок станом на
07 вересня 2012 року вбачається, що
внаслідок проведених
ремонтно-будівельних робіт будинку
його загальна та житлова площа на час
вирішення спору у суді істотно
збільшилась (до 72,20 кв. м) порівняно з
часом його придбання у 1984 році (9,5 кв. м)
(а. с. 129-136, т. 1).

Крім того, факт самочинності
побудованих та переобладнаних об'єктів
спірного житлового будинку
підтверджується і висновком про стан
забудови земельної ділянки з метою
визначення її відповідності
містобудівним вимогам, складеним 12
грудня 2012 року КП «Люботинське
архітектурно-планувальне бюро»
Люботинської міської ради (а. с. 95-97, т. 3).

За загальним правилом особа, яка
здійснила або здійснює самочинне
будівництво нерухомого майна, не
набуває права власності на нього
(ч. 2 ст. 376 ЦК України).

Це майно не є об'єктом права
власності, воно не може бути предметом
поділу та встановлення порядку
користування в судовому порядку; на
нього не може бути звернуто стягнення
за виконавчими документами, у тому
числі продаж його з прилюдних торгів.

У матеріалах справи відсутні
будь-які дані про те, що виконані роботи
з перепланування та перебудови будинку
проведені відповідно до вимог чинного
законодавства та що спірний жилий
будинок з урахуванням проведених
будівельних робіт прийнятий в
експлуатацію.

Вирішуючи спір по суті, на порушення
приписів ст. ст. 214, 303 ЦПК України суди
не перевірили, чи звертався ОСОБА_5 до
відповідних державних органів з
приводу надання дозволу на
переобладнання та перебудову будинку,
а після завершення будівельних робіт -
з приводу прийняття будинку в
експлуатацію та його державної
реєстрації, чи введений спірний жилий
будинок після перебудови в
експлуатацію. Визнавши право власності
на спірний будинок як за ОСОБА_3, так і
за ОСОБА_4 суди не звернули уваги на те,
що по своїй суті він є самочинним
будівництвом, що суперечить приписам
ст. 331, ч. 2 ст. 376 ЦК України.

У судових рішеннях з цього приводу
відсутні будь-які мотиви.

За обставин, коли ОСОБА_5 придбав
спірний будинок, не перебуваючи у шлюбі
з ОСОБА_3, за відсутності доказів
введення вказаного будинку (після його
перепланування та переобладнання) в
експлуатацію висновки як суду першої
інстанції, так і апеляційного суду про
визнання права власності на спірний
житловий будинок є передчасними.

Оскільки обставини, пов'язані із
перевіркою правильності визначення
обставин справи та оцінки наданих
сторонами доказів, судом з'ясовувались
неналежним чином, чим порушено норми
процесуального права
(ст. ст. 10, 60, 61, 179 ЦПК України) і таке
унеможливило встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи, то
відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
ухвалене у справі рішення апеляційного
суду в частині вирішення спору щодо
визнання права власності на спірний
житловий будинок підлягає скасуванню.

Оскільки ОСОБА_3 у своїй касаційній
скарзі порушує питання про скасування
лише рішення апеляційного суду у той
час, коли рішення суду першої інстанції
також не відповідає вимогам закону, то
відповідно до приписів ст. 335 ЦПК
України колегія вважає за можливе
вийти за межі доводів касаційної
скарги та постановити ухвалу про
скасування і рішення суду першої
інстанції в частині вирішення спору
щодо визнання права власності на
спірний житловий будинок із передачею
справи в цій частині на новий розгляд
до суду першої інстанції.

При новому розгляді справи судам
відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України
необхідно роз'яснити право ОСОБА_3 на
уточнення позовних вимог щодо спору
про право на будинок, оскільки за
відсутності державної реєстрації
цього будинку як об'єкта нерухомості
позивачка за умови доведеності своїх
вимог вправі ставити питання про
відшкодування на її користь
відповідної частки вартості
будівельних матеріалів, які були
використані при перебудові цього
будинку.

В іншій частині судові рішення
ніким не оскаржуються, тому судом
касаційної інстанції на предмет
законності та обґрунтованості не
перевіряються.

Керуючись ст. ст. 335, 336, 338, 345 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Люботинського міського
суду Харківської області від
20 червня 2013 року та рішення
апеляційного суду Харківської області
від 21 листопада 2013 року в частині
вирішення спору щодо визнання права
власності на житловий будинок АДРЕСА_1
скасувати, справу в цій частині
передати на новий розгляд до суду
першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
В. О. Кузнєцов

Судді:
Т. Л. Ізмайлова

В. І. Мартинюк

М. І. Наумчук

Д. О. Остапчук