Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2014 року
Солом'янський районний суд м. Києва

в складі головуючого суді
Коробенка С.В.

при секретарі
Бабій К.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві справу за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа
Відділ реєстрації актів цивільного
стану Солом'янського районного
управління юстиції в м. Києві про
оспорювання батьківства та виключення
з актового запису про народження
дитини відомостей про батьківство, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду із позовною
заявою про оспорювання свого
батьківства щодо неповнолітньої
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, матір'ю якої є
Відповідач ОСОБА_3.

У своєму позові Позивач виклав
наступні обставини, якими
обґрунтовував свої вимоги.

На початку 1997 року, Позивач, як він
вказує, перебуваючи у зареєстрованому
шлюбі з ОСОБА_5, познайомився з ОСОБА_3, з
якою мав нетривалі стосунки. А на
початку 1998 року Відповідач повідомила
йому, що ІНФОРМАЦІЯ_1 народила доньку
ОСОБА_4. У зв'язку з цим, як вказує
Позивач, як добропорядна людина, він
сам звернувся до ВРАЦС із відповідною
заявою, на підставі якої його було
записано батьком дитини.

Проте згодом, як вказує Позивач, ОСОБА_3
почала говорити Позивачу про те, що він
не є біологічним батьком дитини.
Пізніше Відповідач такі ж
висловлювання допускала і в
присутності родичів та чужих осіб.

Стосунки з ОСОБА_3 були припинені, як
наполягає Позивач, з її вини.

ОСОБА_2 зазначає, що в 2013 році він
дізнався про наявність судового
рішення про стягнення з нього
аліментів, після чого в розмові з
товаришем знову почув від нього про те,
що ОСОБА_3 заперечувала батьківство
Позивача щодо ОСОБА_4.

У зв'язку з викладеним, Позивач просив
суд провести по справі судову
генетичну експертизу з метою
визначення біологічного походження
ОСОБА_4 від нього, а також, у випадку
наявності доказів достатніх для
задоволення позову, просив поновити
йому строк, передбачений ч.1 ст. 56 КпШС
України.

У судовому засіданні Позивач зазначив,
що в той час, коли вони зустрілись з
Відповідачем, та в них виникли
стосунки, він був одружений. Попередній
шлюб було розірвано лише в 2008 році, і
тільки після цього він подав заяву про
визнання свого батьківства щодо
ОСОБА_4, яка народилась в ІНФОРМАЦІЯ_1,
оскільки дійсно вважав її своєю дочкою.

Позивач визнавав, що протягом
тривалого часу він проживав разом з
Відповідачем та її дочкою ОСОБА_4, проте
враховуючи постійні скандали з ОСОБА_3
періодично він був вимушений проживати
разом зі своїми батьками. Разом з тим,
ОСОБА_2 зазначав суду, що саме він
забирав дитину з пологового будинку,
підкреслював, що відносився до неї як
до рідної, протягом перших
трьох-чотирьох років її життя брав
участь у її вихованні, після чого стало
неможливо спілкуватись із
Відповідачем, і вони розійшлись. На
уточнюючі запитання Позивач пояснив,
що сумніви у біологічному походженні
від нього ОСОБА_4 стали виникати лише
незадовго перед зверненням до суду,
оскільки з багатьох джерел він чув
інформацію про те, що сама ОСОБА_3 у
розмовах з різними людьми говорила, що
він не є батьком. Відтак, Позивач
зазначає, що лише хотів переконатись в
тому, що ОСОБА_4 дійсно є його
біологічною дочкою, проте враховуючи
відмову Відповідача з дитиною від
проходження генетичної експертизи,
Позивач просив визнати факт, для
з'ясування якого експертиза
призначалась, тобто відсутність
кровного споріднення Позивача та
ОСОБА_4.

Відповідач та її представник (сестра
Відповідача), опитані у судовому
засіданні в тому числі як свідки, проти
задоволення позову заперечували.
Пояснювали, що з початку 1997 року і до
кінця 2003 року Позивач і Відповідач
разом проживали як одна сім'я, хоч і не
укладали офіційного шлюбу. Коли
народилась ОСОБА_4 Позивач був дуже
щасливий, забирав дитину з пологового
будинку, в подальшому любив,
опікувався та виховував дочку,
оскільки це його рідна дитина. Позивач
та Відповідач дуже добре знайомі з
рідними один одного, бували гостях та
запрошували до себе у гуртожиток, де
постійно на той час проживали, що
підтверджується численним
фотографіями різних періодів.

Відповідач визнавала в суді, що сварки
з Позивачем у неї виникали, проте вона
ніколи і нікому не говорила, що ОСОБА_4
не є дочкою Позивача, оскільки це
неправда. Починаючи зі свята Нового
2004-го року Відповідач залишив сім'ю, не
прийшов додому, і фактично з того дня їх
фактичні шлюбні відносини припинились,
а вже в лютому 1004 року він одружився з
іншою жінкою. На сьогодні, як вважає
Відповідач та її представник, Позивач
подав позов лише з метою уникнення
обов'язку сплати аліментів, стягнутих з
нього на утримання ОСОБА_4 судовим
рішенням, оскільки позов поданий майже
відразу, як Позивач дізнався про таке
рішення.

Відповідач зазначила, що вона особисто
не заперечувала проти проходження
судової генетичної експертизи для
підтвердження батьківства Позивача,
проте для їх дочки ОСОБА_4, коли вона
дізналась про позов, поданий її
батьком, це стало психологічною
травмою, і вона сама категорично
відмовилась від проведення експертизи,
і ніякі вмовляння матері на її рішення
не вплинули.

За таких обставин, як переконані
Відповідач та її представник, суд не
має підстав для задоволення позову як
по суті, так і у зв'язку з пропуском
Позивачем річного строку для подання
такого позову, встановленого ст. 56
КЗпШС України.

Опитаний у судовому засіданні свідок
ОСОБА_11 пояснив, що вони з Позивачем
раніше товаришували, і приблизно років
п'ятнадцять тому, коли Позивач запросив
їх з дружиною на день народження
ОСОБА_4, яка на той час була ще
маленькою, за столом між Позивачем та
Відповідачем виникла сварка, і коли
Позивач вийшов з кімнати, Відповідач
сказала, що ОСОБА_2 не є батьком ОСОБА_4.
Тоді, як зазначив свідок, він Позивачу
про це не сказав, а повідомив про це
лише приблизно в серпні 2013 року, коли
вони випадково зустрілись з Позивачем
в магазині. На уточнююче запитання
свідок повідомив, що на той час, коли
вони з Позивачем тісно товаришували,
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 проживали разом як
сім'я.

Опитаний в якості свідка син Позивача
ОСОБА_12 зазначив, що навесні 2000 року,
коли йому було 12 років, під час похорон
їх діда на поминках він був свідком
того, як ОСОБА_3 влаштувала сварку з
Позивачем та зазначивши, що він не є
батьком дитини, зібралась та пішла
звідти.

Третя особа у судове засідання
представника не направила.

Вислухавши пояснення представника
Позивача, Відповідачів, вивчивши
матеріали справи, суд приходить до
висновку про відмову у задоволенні
позову, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1
народилась ОСОБА_4. У первісному
актовому записі про народження ОСОБА_4
відомості про батька були записані зі
слів матері. В подальшому у зв'язку з
поданням особисто Позивачем заяваи про
визнання батьківства щодо ОСОБА_4, було
видане відповідне свідоцтво про
встановлення батьківства та оновлене
свідоцтво про народження дитини, в
якому Позивач записаний в якості
батька. (а.с. 6,43)

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 15 травня 2006 року N 3
«Про застосування судами окремих норм
Сімейного кодексу України при розгляді
справ щодо батьківства, материнства та
стягнення аліментів» увага судів
звертається на те, що оскільки
підстави для визнання батьківства за
рішенням суду, зазначені у ст. 128 СК,
істотно відрізняються від підстав його
встановлення, передбачених у ст. 53 КпШС,
суди, вирішуючи питання про те, якою
нормою слід керуватися при розгляді
справ цієї категорії, повинні виходити
з дати народження дитини.

Так, при розгляді справ про
встановлення батьківства щодо дитини,
яка народилася до 1 січня 2004 р.,
необхідно застосовувати відповідні
норми КпШС, беручи до уваги всі докази,
що достовірно підтверджують визнання
відповідачем батьківства, в їх
сукупності, зокрема, спільне
проживання й ведення спільного
господарства відповідачем та матір'ю
дитини до її народження, спільне
виховання або утримання ними дитини.

Таким чином, для предметом доказування
у справах про встановлення батьківства
(або його оспорювання) щодо дітей, які
народились до 01.01.2004р. є саме фактичні
обставини спільного проживання,
виконання батьківських обов'язків та
відношення батьків до дітей. Висновки
судової генетичної експертизи щодо
кровного споріднення в даному випадку
є другорядними і не визначальними.

Під час розгляду справи судом на
підставі заслуханий пояснень сторін,
показань свідків, письмових доказів у
справі було встановлено, що протягом
тривалого часу ОСОБА_2 та ОСОБА_3
проживали у фактичних шлюбних
відносинах, під час яких народилась
ОСОБА_4, а Позивач визнав своє
батьківство шляхом подання
відповідної заяви до органів
реєстрації актів громадянського стану.

Після народження дитини ОСОБА_2
безспірно відносився до неї як до своєї
рідної дочки, брав участь у її
утриманні та вихованні на рівні з
ОСОБА_3, з якою вони проживали разом.

Позовна заява фактично обґрунтована
лише підозрами Позивача, які виникли на
підставі свідчень третіх осіб, яким
ОСОБА_3 повідомляла під час конфліктів
з Позивачем, що він не є батьком ОСОБА_4.
Вважати такі підстави достатніми для
задоволення позову суд не може,
оскільки фактичні обставини свідчать
про визнання Позивачем ОСОБА_4 своєю
дочкою протягом тривалого періоду.

Відмова Відповідача з дочкою ОСОБА_4
від проведення судово-генетичної
експертизи також не може бути
покладена в основу судового рішення
про задоволення позову, оскільки, як
зазначено вище, результати такої
експертизи згідно з положеннями
Кодексу Законів про шлюб та сім'ю не
мають вирішального значення для
вирішення справи.

У відповідності до ст.56 Кодексу Законів
про шлюб та сім'ю особа, записана як
батько або як мати дитини в книзі
записів народжень, має право оспорити
проведений запис протягом року з того
часу, коли їй стало або повинно було
стати відомо про проведений запис.

Очевидно, що річний строк для звернення
до суду з позовом про оспорювання
батьківства Позивачем пропущений, і
поважних причин для його поновлення
суд не вбачає. Такі обставини є
додатковими підставами для відмови у
задоволенні позову.

Виходячи з вищевикладеного, керуючись
ст. 56 Кодексу Законів про шлюб та сім'ю
України, ст. ст. 57-58, 60, 208-209 ЦПК України,
суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом 10 днів з дня його
проголошення. Особи які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
рішення, можуть подати апеляційну
скаргу протягом 10 днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя: