Справа № 152/396/14-ц
06 травня 2014 року Шаргородський
районний суд Вінницької області у
головуючого судді -
за участі секретаря судового засідання
- Вішньової А.С.,
розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
Публічного акціонерного товариства
«Сад Поділля» до ОСОБА_1 про стягнення
грошових коштів за договором
ПАТ «Сад Поділля» 04.03.2014 року
звернулось із вказаним позовом до суду.
Позов обґрунтований тим, що 18.06.2011 року
між позивачем та відповідачем було
укладено договір купівлі-продажу, за
умовами якого позивач передав
відповідачу яблуні за актом
приймання-передачі, а відповідач
прийняв у користування яблуні та
сплатив позивачу 7293 грн. Решту суми
відповідач зобов'язаний був сплатити
позивачу у строки до 01.12.2012 року та до
01.12.2013 року по 7293,0 грн відповідно. Проте,
відповідач узятих на себе зобов'язань
не виконував, оскільки у строки,
встановлені договором, кошти не
сплатив, у зв'язку із чим виникла
того, на підставі договору від 18.06.2011
року, позивач нарахував відповідачу
штраф у розмірі 8175 грн за прострочення
Посилаючись на те, що на час розгляду
справи укладений між сторонами договір
купівлі-продажу від 18.06.2011 року є
чинним, а також на невиконання
відповідачем узятих на себе
зобов'язань, позивач просить стягнути з
відповідача на свою користь
заборгованість за договором
купівлі-продажу від 18.06.2011 року в сумі
У судовому засіданні представник
позивача Шевчук В.П. позовні вимоги
підтримав, просив їх задовольнити,
посилаючись на ті самі обставини, що і у
позовній заяві. Окрім того зазначив, що
на даний час договір купівлі-продажу
від 18.06.2011 року є чинним, а презумпція
його правомірності визначена
Цивільним кодексом України. Предметом
договору були не багаторічні
насадження, а дерева - яблуні, які є
власністю товариства, оскільки були
висаджені товариством у 2003 році та
перебувають у нього на балансі і
відносяться до довгострокових
біологічних активів. На думку
представника позивача, земельна
ділянка та розміщені на ній сади
(яблуні) є різними об'єктами цивільних
прав, оскільки сади мають відмінний від
землі правовий статус. Розміщені на
земельній ділянці відповідача яблуні
можуть виступати як окремий об'єкт
цивільних правовідносин, оскільки
відокремлення їх від земельної ділянки
не завдасть їм жодної шкоди. Визнання
за відповідачем права власності на
багаторічні насадження, які
знаходяться на його земельній ділянці,
порушуватиме гарантоване у ст. 41
Конституції України право власності
товариства на його майно.
Представники відповідача ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 у судовому засіданні позовні
вимоги не визнали, посилаючись на їх
необґрунтованість. Зокрема зазначили,
що рішенням Шаргородського районного
суду Вінницької області від 04.06.2013 року
встановлено, що договір
купівлі-продажу від 18.06.2011 року є
неукладеним, а тому, на думку
представників відповідача, вимога
позивача про сплату коштів за
неукладеним договором є незаконною.
Розглянувши подані документи та
матеріали справи, заслухавши пояснення
представників сторін, всебічно і повно
з'ясувавши усі фактичні обставини, на
яких ґрунтуються вимоги позивача та
заперечення відповідача, об'єктивно
оцінивши докази, які мають юридичне
значення для розгляду справи та
вирішення спору по суті, суд встановив
Згідно державного акта на право
власності на земельну ділянку Серія ЯЖ
№ 397419, виданого 10.06.2009 року
Шаргородською районною державною
адміністрацією, зареєстрованого в
книзі записів реєстрації державних
актів на право власності на землю та на
право постійного користування землею,
ОСОБА_1 набула право власності на
земельну ділянку площею 1,7447 га,
розташовану на території Пеньківської
сільської ради Шаргородського району
Вінницької області, цільове
призначення яких - ведення товарного
сільськогосподарського виробництва
Рішенням Шаргородського районного
суду Вінницької області від 04.06.2013 року,
яке набрало законної сили 17.06.2013 року
встановлено, що на земельній ділянці
ОСОБА_1, , знаходяться багаторічні
насадження - яблуні в кількості 442
штуки, 2003 року посадки, які
обліковуються на балансі ПАТ «Сад
Поділля», а відтак, в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК
України ці обставини, не підлягають
окремому доказуванню (а.с. 41-43).

18 червня 2011 року між СВАТ «Сад Поділля»,
правонаступником якого є ПАТ «Сад
Поділля» та ОСОБА_1 був укладений
договір купівлі-продажу (надалі -
договір), згідно з пунктом 1.1. якого
товариство - позивач зобов'язувалось
продати належні йому на праві
власності яблуні в кількості 442 штуки,
які знаходяться на земельній ділянці
покупця, посвідченій державним актом
на право власності на земельну ділянку
Серія ЯЖ № 397419 у власність покупцеві, а
покупець - відповідач зобов'язується
прийняти яблуні та сплатити за них на
умовах цього договору. Пунктами 2.1., 2.2.
договору передбачалося, що продавець
зобов'язаний передати яблуні у
користування покупцю в кількості 442
штуки протягом одного дня з моменту
підписання цього договору за актом
приймання-передачі. Покупець набуває
права власності на яблуні після їх
оплати у повному обсязі, що
оформляється видатковою накладною
(а.с.4).

Згідно розділу 3 зазначеного договору,
ціна за одиницю товару складала 66 грн.
Загальна ціна товару, що продається за
цим договором 29172 грн. Попередня оплата
в розмірі 7293 грн має бути перерахована
на рахунок продавця або внесена
готівкою в касу протягом 170 днів з
моменту підписання договору. Решту
суми покупець сплачує у визначені
договором строки.

Цього ж дня, позивачем та відповідачем
було складено акт прийому-передачі
майна у користування, згідно з яким на
підставі п. 2.1 договору купівлі-продажу
від 18.06.2011 року товариство передало, а
ОСОБА_1 прийняла у користування яблуні
плодоносні в кількості 442 штуки, які
знаходяться на земельній ділянці
покупця (а.с.5).

30.11.2011 року ОСОБА_1 сплатила позивачу
аванс за яблуні згідно договору від
18.06.2011 року 7293 грн, що підтверджується
квитанцією до прибуткового касового
ордера №138 (а.с.6).

Встановленим судом обставинам
відповідають цивільні правовідносини,
пов'язані з набуттям права власності на
землю та укладенням і виконанням
договорів купівлі-продажу майна, які
регулюються, зокрема, Земельним
кодексом України, Цивільним кодексом
України (надалі - ЗК України та ЦК
України відповідно) та іншими
нормативно-правовими актами.

Так, згідно зі ст. 125 та ч. 1 ст. 126 ЗК
України (в редакції, чинній на час
приватизації земельної ділянки), право
власності на земельну ділянку, а також
право постійного користування та право
оренди земельної ділянки виникають з
моменту державної реєстрації цих прав.
Право власності на земельну ділянку
посвідчується державним актом, крім
випадків, визначених частиною другою
цієї статті.

Отже, з моменту видачі ОСОБА_1
державного акту на право власності на
земельну ділянк Серія ЯЖ № 397419, тобто з
10.06.2009 року у неї виникло право
власності на земельну ділянку.

Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЗК України (в
редакції, чинній на час приватизації
земельної ділянки), право власності на
землю - це право володіти,
користуватися і розпоряджатися
земельними ділянками.

Положеннями ч. 2 ст. 79 ЗК України (в
редакції, чинній на час приватизації
земельної ділянки) встановлено, що
право власності на земельну ділянку
поширюється в її межах на поверхневий
(ґрунтовий) шар, а також на водні
об'єкти, ліси і багаторічні насадження,
які на ній знаходяться.

Таким чином, на думку суду, земельні
ділянки з розміщеними на них
насадженнями, отримані громадянами у
власність, належать таким громадянам
на праві власності разом з
насадженнями як один цілий об'єкт.

Згідно із ч. 3 ст. 373 ЦК України, право
власності на земельну ділянку
поширюється на поверхневий (ґрунтовий)
шар у межах цієї ділянки, на водні
об'єкти, ліси, багаторічні насадження,
які на ній знаходяться, а також на
простір, що є над і під поверхнею
ділянки, висотою та глибиною, які
необхідні для зведення житлових,
виробничих та інших будівель і споруд.
Дана норма кореспондується з ч. 2 ст. 79
ЗК України. При цьому ч. 2 ст. 79 ЗК
України та ч. 3 ст. 373 ЦК України є
імперативними нормами законодавства, а
тому підлягають прямому застосуванню
та не можуть передбачати будь-яких
виключень в їх застосуванні до
відносин права власності на земельні
ділянки.

Висновку про те, що при переході права
власності на земельну ділянку, особа
набуває також у власність насадження,
розміщені на ній, суд дійшов також
виходячи із такого.

Нормативний акт, який дає визначення
багаторічних насаджень, це ГОСТ 26640-85
«Землі. Терміни та визначення» (далі -
ГОСТ 26640-85), затверджений постановою
Державного комітету СРСР по стандартам
від 28 жовтня 1985 року № 3453, згідно з п. 27
якого, багаторічне
сільськогосподарське насадження - це
сільськогосподарське угіддя, що
використовується під штучно створені
древесні, кущові або трав'янисті
багаторічні насадження, призначені для
отримання врожаю плодово-ягідної,
технічної та лікарської продукції, а
також для декоративного оформлення
територій. До багаторічних
сільськогосподарських насаджень
відносяться: сад, виноградник, ягідник,
плодовий розплідник, плантації та ін.

У пункті 4 ГОСТ 26640-85 зазначено, що під
сільськогосподарськими угіддями
визначено земельні угіддя, які
систематично використовуються для
отримання сільськогосподарської
продукції.

Таким чином, багаторічні насадження -
це не окрема група дерев, кущів чи
рослин, а земельні угіддя, тобто окрема
земельна ділянка, з розміщеними на ній
деревами, кущами та іншими рослинами як
один цілий об'єкт.

Відповідно п. «а» ч. 2 ст. 22, п. «а» ч. 1 ст.
19 ЗК України, визначено, що багаторічні
насадження - це вид
сільськогосподарських угідь земель
сільськогосподарського призначення.
Тобто, багаторічні насадження - це не що
інше як земельна ділянка.

Зі змісту ст. 6 Закону України «Про
плату за землю» вбачається, що
багаторічні насадження - це вид
сільськогосподарських угідь, в розрізі
п. «а» ч. 2 ст. 22 ЗК України - вид земель
сільськогосподарського призначення.
Отже, і в Законі України «Про плату за
землю» під багаторічними насадженнями
розуміється не що інше як земельна
ділянка.

Відповідно до роз'яснень Міністерства
аграрної політики України, державні
акти на право приватної власності на
землю, видані громадянам на
розпайовані землі під багаторічними
насадженнями, поширюють свою дію також
і на самі багаторічні насадження,
розташовані на цих землях. Так, в п.п. 6.1,
6.2 Компоненти 6 «Підтримка в
реструктуризації
сільськогосподарських підприємств»
(далі за текстом - Компоненти 6),
затвердженого наказом Міністерства
аграрної політики України від 25.10.2005
року № 576 «Про реалізацію Компоненти 6
«Поглиблення реструктуризації
сільськогосподарських підприємств»,
звертається увага акціонерних
товариств на наявні в них проблеми у
зв'язку з тим, що вартість багаторічних
насаджень віднесено до статутного
фонду, а землі під багаторічними
насадженнями розпайовано і видано
держакти на земельні ділянки, а значить
на насадження.

Таким чином, реорганізовані
підприємства не вправі стверджувати,
що багаторічні насадження є їх
власністю, посилаючись на те, що ці
насадження внесені до статутного фонду
товариства. Зазначені багаторічні
насадження належать власнику
земельної ділянки, на яку видано
державний акт на право приватної
власності.

Відповідно до ст. 179 ЦК України, річчю є
предмет матеріального світу, щодо
якого можуть виникати цивільні права
та обов'язки. Частиною 2 ст. 183 ЦК України
встановлено, що неподільною є річ, яку
не можна поділити без втрати її
цільового призначення. У відповідності
до ст. 187 ЦК України, складовою частиною
речі є все те, що не може бути
відокремлене від речі без її
пошкодження або істотного знецінення.
При переході права на річ її складові
частини не підлягають відокремленню.

Оскільки насадження, що розміщені на
земельній ділянці, неможливо відділити
від цієї земельної ділянки без втрати
її цільового призначення або істотного
знецінення, то відповідно насадження,
що ростуть на земельній ділянці, є
складовою частиною цієї земельної
ділянки як неподільної речі, а тому при
переході права власності на земельну
ділянку сільськогосподарського
призначення під товарним
сільськогосподарським виробництвом до
громадянина переходить також право
власності на всі його складові частини,
тобто насадження.

Враховуючи викладене, у відносинах, що
складаються між реорганізованим
сільськогосподарським підприємством
та громадянином, багаторічні
насадження не можуть розглядатися як
окремий об'єкт відносин права
власності на земельну ділянку,
оскільки, насадження та земельна
ділянка під ними є одним цілим об'єктом
- земельною ділянкою, яка у
відповідності до вищезазначених
нормативно-правових актів має назву -
багаторічні насадження.

Аналогічну позицію висловив Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ,
зокрема, в ухвалах від 14.11.2012 року №
6-24639св12, 05.12.2012 року № 6-41914св12 та від
30.01.2013 року № 6-40577св12, від 12.03.2014 року
6-50181св13.

Судом встановлено, що на момент набуття
ОСОБА_1 права власності на земельну
ділянку, на них були розміщені
багаторічні насадження - яблуні, які
відповідно до ч. 2 ст. 79 ЗК України та ч. 3
ст. 373 ЦК України перейшли у власність
ОСОБА_1 разом із набуттям нею права
власності на земельні ділянки.

Таким чином, твердження представника
позивача про те, що багаторічні
насадження, розміщені на земельній
ділянці відповідача, начебто є
власністю ПАТ «Сад Поділля» є
безпідставними, оскільки суперечать
встановленим у справі обставинам та
зазначеним вище вимогам законодавчих і
нормативно-правових актів.

При цьому, навіть перебування
багаторічних насаджень на балансі
позивача не є безспірною ознакою його
права власності, оскільки баланс
підприємства (організації) є формою
бухгалтерського обліку, визначення
складу і вартості майна та не визначає
підстав знаходження майна у власності
(володінні) підприємства (організації).

Отже, оскільки судом встановлено, що на
момент укладення договору
купівлі-продажу від 18.06.2011 року
багаторічні насадження, розміщені на
земельній ділянці ОСОБА_1 були
власністю останньої, то ПАТ «Сад
Поділля» не вправі була здійснювати
будь-які угоди щодо цих насаджень, у
тому числі продавати їх, оскільки в
силу ч. 2 ст. 317 та ч.ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України
виключно власник має право вчиняти
щодо свого майна будь-які дії, які не
суперечать закону.

З огляду на принципи, встановлені у
ст.ст. 3, 10, 57-60 ЦПК України, судовому
захисту підлягає лише порушене,
невизнане або ж оспорюване право,
свобода чи інтерес. При цьому, позивач,
з огляду на принцип змагальності
сторін, зобов'язаний довести належними
та допустимими доказами факт
порушення, невизнання або оспорювання
свого права, свободи чи інтересу. Не
доведення даного факту є підставою
відмови у задоволенні позову.

Враховуючи усе вище викладене, суд
приходить до висновку, що позивач не
довів належними та допустимими
доказами порушення відповідачем його
права, свободи чи інтересу, оскільки
вимога позивача про стягнення з
відповідача коштів на підставі
договору купівлі-продажу від 18.06.2011
року є незаконною, позаяк згідно із цим
договором позивач продав майно, яке
насправді йому не належало.

Отже, з урахуванням усього вище
викладеного, суд приходить до
переконання про необґрунтованість
позовних вимог, а відтак у їх
задоволенні слід відмовити.

Окрім того, суд не бере до уваги
твердження представника відповідача
про те, що рішенням Шаргородського
районного суду Вінницької області від
04.06.2013 року встановлено ту обставину, що
договір купівлі-продажу від 18.06.2011 року
є неукладеним, оскільки зазначеним
рішенням ця обставина не
встановлювалась. Із рішення
вбачається, що при розгляді справи суд
дійшов висновку про неукладеність
договору і на підставі цього відмовив у
задоволенні позову. Проте, висновки
(судження) суду щодо прав і обов'язків
сторін, зроблені на підставі
встановлених при розгляді справи
обставин, не є преюдиційними, а відтак,
висновок Шаргородського районного
суду Вінницької області від 04.06.2013 року
про неукладеність договору не є
обов'язковим для суду при розгляді цієї
справи.

Зазначене узгоджується з правовою
позицією пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, висловленою у п. 4 постанови «Про
судову практику в справах про захист
права власності та інших речових прав»
від 07.02.2014 року № 5.

У зв'язку із відмовою у задоволенні
позовних вимог, судові витрати,
понесені позивачем при зверненні до
суду, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 6, 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК
України, на підставі ст.ст. 16, 183, 187, 373 ЦК
України, ст.ст. 79, 125, 126 ЗК України суд, -

в и р і ш и в:

У задоволенні позову - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя :