АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/1156/14
Головуючий 1 інст. -
Справа № 645/9378/2013
Доповідач - Кісь П.В.
Категорія: договірні
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого - Кіся П.В.,

суддів: -
Кружиліної О.А.,

- Макарова
Г.О.,

при секретарі - Прийміч А.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Фрунзенського районного суду м.
Харкова від 11 грудня 2013 року по справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
визнання договорів недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

07.10.2013р. ОСОБА_3 звернувся до суду з вище
зазначеним позовом, та просив суд:

- визнати недійсними договори позики:
від 04.05.2011 року, укладений між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 на суму 55000 грн.; від 23.08.2011 року,
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на суму
21450 грн.; від 19.11.2011 року, укладений між
ОСОБА_4 та ОСОБА_5 на суму 24950 грн.; від
24.01.2012 року, укладений між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 на суму 25673 грн.;

- визнати недійсними договори поруки:
від 10.12.2011 року, укладений між ОСОБА_4 та
ОСОБА_3, у забезпечення договору позики
від 04.05.2011 року; від 10.12.2011 року,
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, у
забезпечення договору позики від 23.08.2011
року; від 19.11.2011 року, укладений між
ОСОБА_4 та ОСОБА_3, у забезпечення
договору позики від 19.11.2011 року; від
24.01.2012 року, укладений між ОСОБА_4 та
ОСОБА_3, у забезпечення договору позики
від 24.01.2014 року.

В обґрунтування своїх вимог позивач
зазначив, що 04.05.2011 року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 був укладений договір позики на
суму 55000 грн. зі строком повного
погашення боргу 04.06.2011 року, а в
забезпечення вказаного договору
позики 10.12.2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3
було укладено договір поруки,
відповідно до якого позивач взяв на
себе обов'язок відповідати солідарно
за зобов'язанням ОСОБА_5 за договором
позики від 04.05.2011 року.

В подальшому між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були
укладені договори позики від 23.08.2011
року на суму 21450 грн.; від 19.11.2011 року на
суму 24950 грн.; від 24.01.2012 року на суму 25673
грн. Вказує, що ОСОБА_4 вимагав
підписання вказаних договорів з
посиланням на те, що ОСОБА_5 не
повернула у строк кошти за договором
позики від 04.05.2011 року і вона повинна
сплатити йому відсотки за користування
коштами і що її обов'язок з їх сплати
слід оформити шляхом підписання
договорів позики. Тобто фактично
грошові кошти ОСОБА_5 за вище вказаними
договорами не отримувала. З таких же
підстав у забезпечення виконання
договорів позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_3
були укладені договори поруки від
10.12.2011 року, у забезпечення договору
позики від 23.08.2011 року; від 19.11.2011 року, у
забезпечення договору позики від 19.11.2011
року; від 24.01.2012 року, у забезпечення
договору позики від 24.01.2014 року.

За умовами спірних договорів у разі їх
порушення ОСОБА_3 та ОСОБА_5 солідарно
зобов'язані, окрім суми основного
боргу, сплатити ОСОБА_4 штраф у розмірі
100 відсотків від суми позики, пеню у
розмірі 10 відсотків від суми позики за
кожен день прострочення, 365 відсотків
річних, збитки у розмірі 50 відсотків
від суми позики.

Станом на момент подання позову сума
штрафних санкцій та пені за договорами
позики значно перевищує суму основного
боргу і становить 127073 грн.

Таким чином, вказує ОСОБА_3, договори
позики не відповідають вимогам чинного
законодавства і мають бути визнані
недійсними; договори поруки, укладені
у їх забезпечення, також мають бути
визнані недійсними.

Представник відповідача проти позову
заперечував, вважаючи, що оспорені
ОСОБА_3 угоди укладені у відповідності
з вимогами закону.

Рішенням Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 11 грудня 2013 року у
задоволені позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати вказане рішення, та ухвалити
нове рішення, яким позовні вимоги
задовольнити в повному обсязі.

Вважає рішення суду необґрунтованим та
таким, що постановлено з порушенням
норм матеріального та процесуального
права.

В обґрунтування апеляційної скарги
апелянт зазначає, що суд першої
інстанції не надав належної оцінки
умовам договорів, що оспорюються,
оскільки вони суперечать ст.ст. 3, 215, 1046
ЦК України.

Крім того, вказує апелянт, ОСОБА_5
взагалі не отримувала кошти за
укладеними договорами від 23.08.2011 року,
19.11.2011 року, 24.01.2012 року, оскільки
зазначені договори укладались на
вимогу ОСОБА_4, у зв'язку з тим, що ОСОБА_5
не повернула у строк грошові кошти за
договором позики від 04.05.2011 року.

Перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, обговоривши доводи
сторін, колегія суддів приходить до
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Судом першої інстанції встановлено,
сторонами не оспорюється та
підтверджено належними письмовими
доказами, що 04.05.2011 року між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 був укладений договір позики на
суму 55000 грн. зі строком повного
погашення боргу 04.06.2011 року. В
забезпечення вказаного договору
позики 10.12.2011 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3
було укладено договір поруки,
відповідно до якого позивач взяв на
себе обов'язок відповідати солідарно
за зобов'язанням ОСОБА_5 за договором
позики від 04.05.2011 року.

В подальшому між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 були
укладені договори позики від 23.08.2011
року на суму 21450 грн.; від 19.11.2011 року на
суму 24950 грн.; від 24.01.2012 року на суму 25673
грн.

В забезпечення виконання договорів
позики між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 були
укладені договори поруки від 10.12.2011
року, у забезпечення договору позики
від 23.08.2011 року; від 19.11.2011 року у
забезпечення договору позики від 19.11.2011
року; від 24.01.2012 року у забезпечення
договору позики від 24.01.2014 року.

ОСОБА_5 не заперечує, що у строк,
встановлений договорами позики, гроші
вона ОСОБА_4 не повернула.

Розглядаючи справу, суд першої
інстанції, відповідно до вимог ст.10 ЦПК
України, забезпечив сторонам рівні
можливості щодо надання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з того, що позивачем
ОСОБА_3 не надано доказів, які б
підтвердили викладеній у позовній
заяві доводи.

Колегія суддів погоджується з таким
рішенням, оскільки суд, виконавши всі
вимоги цивільного судочинства, вирішив
справу у відповідності із законом.
Рішення суду ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції вірно дійшов
висновку про відмову в задоволенні
позову в повному обсязі, оскільки ст. 203
ЦК України передбачені загальні
вимоги, додержання яких є необхідним
для чинності правочину, а в статті 204
ЦПК України закріплено принцип, який
полягає в тому, що правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Положенням ч.1 ст.215 ЦК України
визначено, що підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3,
5, 6 ст. 203 ЦК України.

Статтею 1047 ЦК України визначено, що
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

З наданих сторонами доказів
вбачається, що всі оспорені ОСОБА_3
угоди укладені в письмовій формі,
причому і ОСОБА_5 і ОСОБА_3 не
заперечують, що саме вони підписували
ці договори позики і договори
поручительства.

З пояснень ОСОБА_5 і ОСОБА_3 та залучених
до матеріалів справи копій набравших
силу судових рішень вбачається, що
заочним рішенням Ленінського
районного суду м.Харкова від 10.07.2012р.
задоволено позов ОСОБА_4 про стягнення
солідарно з ОСОБА_5 і ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_4 заборгованості за договорами
позики від 04.05.2011р. у сумі 237050 грн., від
23.08.2011р. у сумі 68640 грн., від 19.11.2011р. у
сумі 58133 грн., від 24.01.2011р. у сумі 42617 грн.
(а.с.25-26, 27).

Інших доказів, які б свідчили про
наявність обставин, на які, як на
підставу своїх вимог, посилався
позивач ОСОБА_3 матеріали справи не
містять. Нових доказів на
підтвердження своїх вимог, у порядку і
на підставах, передбачених ч.2 ст.303 ЦПК
України, ОСОБА_3 не надав.

Крім того відповідач ОСОБА_5 у судовому
засіданні підтвердила, що вона
власноручно писала заяви ОСОБА_4 від
19.11.2011 року, 23.08.2011 року, 24.01.2012 року,
16.12.2011 року, 25.02.2012 року, а також
нотаріально завірену заяву від
04.05.2011року про отримання нею грошових
коштів за оспорюваними договорами.
(а.с.5, 6, 8, 31, 32-33).

Доводи апеляційної скарги щодо
незаконності та необґрунтованості
рішення суду не підтверджуються
наявними у справі доказами.

Посилання апелянта і ОСОБА_5 на те, що
ОСОБА_4 обманним шляхом та під примусом
понудив до підписання текстів
договорів, зміст яких не відповідає їх
волі, не можуть розглядатися в даній
справі у якості підстав для скасування
чи зміни рішення суду від 10.12.2013 року,
оскільки знаходяться поза межами
вимог, заявлених ОСОБА_3 07.10.2013 року при
звернення до суду з позовом.

За таких обставин рішення
Фрунзенського районного суду м.
Харкова від 10.12.2013 року, згідно вимог
ст.308 ЦПК України підлягає залишенню
без змін.

Разом з тим, ця обставина, не є
перешкодою для звернення ОСОБА_5 і
ОСОБА_3 до суду за захистом їх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів в порядку,
передбаченому ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307,
ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Фрунзенського районного
суду м. Харкова від 11 грудня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної
інстанції набирає законної сили з
моменту її проголошення, в касаційному
порядку може бути оскаржена
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді: