У Х В А Л А

іменем україни

26 березня 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Колодійчука В.М., Умнової
О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
стягнення суми за договором позики за
касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення
Алуштинського міського суду
Автономної Республіки Крим від 01
червня 2013 року та рішення Апеляційного
суду Автономної Республіки Крим від 24
грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що відповідно до умов договору
позики від 01 жовтня 2010 року позичив
ОСОБА_4 50 тис. доларів США, що
еквівалентно 399 300 грн. на строк до 25
грудня 2010 року, проте у зазначений
термін позичені кошти не повернув.
Ураховуючи викладене, позивач просив
стягнути з відповідача заборгованість
за договором позики у розмірі 50 тис.
доларів США, що еквівалентно 399 300 грн. з
урахуванням встановленого індексу
інфляції, 3 % річних у розмірі 3 057,54
доларів США та пеню у розмірі 18 250
доларів США, що загалом становить 569 961
грн. 17 коп.

Рішенням Алуштинського міського суду
Автономної Республіки Крим від 01
червня 2013 року позов ОСОБА_3 задоволено
частково. Стягнуто зі ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 заборгованість за договором
позики у розмірі 399 300 грн., що
еквівалентно 50 тис. доларів США, 3 %
річних від простроченої суми з 26 грудня
2010 року по 25 жовтня 2012 року у розмірі 23
925 грн. 18 коп. В іншій частині позову
відмовлено. Розподілено судові
витрати.

Рішенням Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 24 грудня 2013 року
рішення місцевого суду змінено.
Зменшено суму стягнень зі ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 в рахунок погашення
заборгованості з 399 300 грн. до 381 050 грн.
та 3 % річних за період з 26 грудня 2010 року
по 17 жовтня 2013 року з 23 925 грн. 18 коп. до 21
642 грн. 86 коп.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить
скасувати судові рішення в частині
задоволення позову, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права, й ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позову.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив із того, що
відповідачем не доведено факту
повернення позивачеві позичених
грошових коштів, що є підставою для
стягнення із нього заборгованості за
договором позики та 3 % річних.

Зменшуючи суми стягнення, апеляційний
суд виходив із того, що відповідач
довів сплату позивачеві 18 250 грн. При
цьому суд апеляційної інстанції
послався на те, що інші надані
відповідачем докази перерахування
позивачеві заборгованості за
договором позики не можуть бути взяті
судом до уваги, оскільки у них відсутні
всі передбачені для фінансових
документів реквізити. Також
апеляційний суд уточнив період, за який
нараховується 3 % річних від
простроченої суми.

Проте повністю погодитись із такими
висновками апеляційного суду не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Вказаним вимогам закону судове рішення
апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що відповідно до
умов договору позики від 01 жовтня 2010
року ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_3 50 тис.
доларів США, що еквівалентно 399 300 грн.
на строк до 25 грудня 2010 року.

Пред'являючи позов, ОСОБА_3 посилався на
те, що відповідач у визначений
договором строк грошові кошти не
повернув.

Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України
позика вважається повернутою в момент
передання позикодавцеві речей,
визначених родовими ознаками, або
зарахування грошової суми, що
позичалася, на його банківський
рахунок.

Апеляційний суд дійшов до передчасного
висновку про те, що відповідач не
повертав позику, оскільки у порушення
ст. ст. 57-59, 212-214, 303, 316 ЦПК України суд не
дав належної оцінки наданим ним
доказам перерахування позивачеві
частини заборгованості.

Так, у додатку № 16 до Інструкції про
ведення касових операцій банками в
Україні, затвердженої постановою
Правління Національного Банку України
від 01 червня 2011 року № 174 (далі -
Інструкція), визначено, зокрема, що при
заповненні заяви про переказ готівки
фізичними особами зазначаються
прізвище, ім'я і по-батькові платника та
отримувача грошових коштів,
найменування та місцезнаходження
банку отримувача, сума й назва валюти,
підписи платника та працівника банку.
Отримувач має подати заяву на видачу
готівки, в якій зазначає найменування
пред'явленого документа.

Зокрема, із наданих відповідачем суду
заяв про переказ готівки на загальну
суму 240 тис. грн. наведені всі необхідні
реквізити, у тому числі й прізвище, ім'я
та по-батькові платника переказу -
ОСОБА_4, а також одержувача переказу -
ОСОБА_3

Крім того, відповідач надав докази, що
на картковий рахунок ОСОБА_3 через каси
відділень ПАТ КБ «ПриватБанк» ним
перераховано 112 790 грн., також надавши
довідки відповідних відділень філій
банку про отримання позивачем коштів.
Не приймаючи зазначені переведення як
належний доказ, апеляційний суд не
вказав, яким саме вимогам Інструкції
оплати через касу ПриватБанку та
Правил надання банківських послуг
вказані переведення є неналежним
доказом.

Зазначеного суд апеляційної інстанції
не врахував та не перевірив, чи
отримував ОСОБА_3 перераховані за
наданими відповідачем квитанціями
грошові кошти, а також чи існували між
сторонами інші грошові зобов'язання, за
якими відповідач міг би перераховувати
позивачеві грошові кошти. При цьому
позивач не доводив про наявність між
ними інших грошових зобов'язань

Отже, апеляційний суд не встановив
фактичних обставин, від яких залежить
правильне вирішення справи, та норми
права, які регулюють ці правовідносини,
ухвалив судове рішення на припущеннях,
що заборонено ч. 4 ст. 60 ЦПК України.

Ураховуючи те, що фактичні обставини,
які мають значення для правильного
вирішення справи, апеляційним судом не
встановлені, рішення апеляційного суду
не відповідає вимогам ст. ст. 212-214, 303 ЦПК
України щодо оцінки доказів та
законності й обґрунтованості, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для його
скасування.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 24 грудня 2013 року
скасувати, справу передати на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова