УХВАЛА

іменем україни

26 березня 2014 рокум. Київ Колегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф.,
Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до публічного
акціонерного товариства «ДТЕК
Павлоградвугілля» про стягнення
компенсації за касаційною скаргою
ОСОБА_3 на рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 6
листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що рішенням Першотравенського
міського суду Дніпропетровської
області від 11 травня 2000 року був
встановлений факт нещасного випадку,
який стався з ним 16 жовтня 1986 року при
виконанні трудових обов'язків на шахті
«Ювілейна» виробничого об'єднання
«Павловградвугілля». Згідно висновку
МСЕК від 29 червня 2000 року йому було
встановлено 20 % втрати професійної
працездатності і на підставі цього
висновку наказом № 1041 від 14 вересня 2000
року відповідач нарахував йому
одноразову допомогу у розмірі 8 412 грн 60
коп., повна виплата якої була
здійснена лише у квітні 2002 року.

Позивач просив стягнути компенсацію
втрати частини одноразової допомоги у
зв'язку з порушенням строків її виплати
у розмірі 1 011 грн 63 коп.

Рішенням Першотравенського міського
суду Дніпропетровської області від 26
червня 2013 року стягнуто з ПАТ «ДТЕК
Павлоградвугілля» на користь ОСОБА_3
компенсацію (недоплачену одноразову
допомогу) у сумі 1 011 грн 63
коп. Вирішено питання про розподіл
судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 6
листопада 2013 року рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено нове рішення. У задоволенні
позову ОСОБА_3 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами для касаційного оскарження
є неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що у зв'язку
із затримкою відповідачем виплати суми
нарахованої позивачу одноразової
допомоги, вона підлягає компенсації.
При цьому строк позовної давності не
пропущено, оскільки з набранням
чинності ЦК України позовна давність
не була пропущена, а новий ЦК України на
такі правовідносини позовну давність
не поширює (п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК України).

Такі висновки суду першої інстанції є
правильними, відповідають фактичним
обставинам справи, що встановлені на
підставі доказів поданих сторонами,
які належним чином оцінені (ст. 212 ЦПК
України), й вимогам закону.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи у задоволенні
позовних вимог, суд апеляційної
інстанції виходив із того, що відсутні
правові підстави для покладення на ПАТ
«ДТЕК Павлоградвугілля» обов'язку зі
сплати компенсації за несвоєчасно
виплачену одноразову допомогу,
оскільки такий обов'язок по
відшкодуванню шкоди, заподіяної
працівникові на виробництві, у
повному обсязі покладений на Фонд
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань.

Проте погодитись із таким висновком
апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судами попередніх інстанцій
встановлено, що рішенням
Першотравенського міського суду
Дніпропетровської області від 11 травня
2000 року був встановлений факт
нещасного випадку, який стався з
ОСОБА_3 16 жовтня 1986 року при
виконанні ним трудових обов'язків на
шахті «Ювілейна» виробничого
об'єднання «Павловградвугілля». Згідно
висновку МСЕК від 29 червня 2000 року
ОСОБА_3 було встановлено 20 % втрати
професійної працездатності і на
підставі цього висновку наказом
№ 1041 від 14 вересня 2000 року
відповідач нарахував йому одноразову
допомогу у розмірі 8 412 грн 60 коп., повна
виплата якої була здійснена лише у
квітні 2002 року.

Чинним на час виникнення спірних
правовідносин законодавством, зокрема
ст. ст. 4, 11 Закону України «Про охорону
праці», передбачено повне
відшкодування шкоди особам, які
потерпіли від нещасного випадку на
виробництві і професійного
захворювання, що включає й повне
відшкодування працівнику втраченого
заробітку.

Згідно із п. 4 Правил, які були
спеціальним нормативним актом, що
регулював питання відшкодування шкоди
потерпілим на виробництві до
1 квітня 2001 року (часу введення в дію
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності»), відшкодування шкоди
складається, зокрема, виплати
втраченого заробітку.

Статтею 13 Закону України «Про охорону
праці» передбачено обов'язок перегляду
(перерахунку) розміру відшкодування
шкоди в разі зміни вартості життя
порядку, встановленому Кабінетом
Міністрів України.

Відповідно до п. 43 Правил відшкодування
власником підприємства, установи і
організації або уповноваженим ним
органом шкоди, якщо потерпілому з вини
власника своєчасно не визначено або не
виплачено суми відшкодування шкоди, то
ця сума виплачується без обмеження
протягом будь-якого терміну і підлягає
коригуванню у зв'язку із зростання цін
на споживчі товари та послуги у
порядку, встановленому ст. 34 Закону
України «Про оплату праці».

Таким чином, указана норма передбачає
відповідальність власника не тільки за
несвоєчасну виплату сум відшкодування
шкоди, а й за несвоєчасне визначення
цих сум.

Статтею 34 Закону України «Про оплату
праці» передбачена компенсація
працівникам втрати частини заробітної
плати у зв'язку із порушенням строків
її виплати, яка провадиться відповідно
до індексу зростання цін на споживчі
товари і тарифів на послуги у порядку,
встановленому чинним законодавством.

Такий порядок з 1 січня 1998 року до 31
грудня 2000 року було встановлено
постановою Кабінету Міністрів України
від 20 грудня 1997 року № 1427, якою
затверджено Положення про порядок
компенсації працівникам втрати
частини заробітної плати у зв'язку з
порушенням термінів її виплати.

Виходячи з аналізу зазначених
нормативних актів та змісту
п. 43 наведених вище Правил, в
разі несвоєчасної виплати або
несвоєчасного визначення сум
відшкодування шкоди, заподіяної
працівнику ушкодженням здоров'я,
пов'язаним з виконанням трудових
обов'язків, стягненню підлягає
компенсація за втрату частини доходу у
зв'язку із затримкою її виплати в
порядку, передбаченому ст. 34 Закону
України «Про оплату праці» і
Положенням.

З 1 січня 2001 року набрав чинності Закон
України від 19 жовтня 2000 року
№ 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам
втрати частини доходів у зв'язку з
порушенням строків їх виплати». З метою
реалізації цього Закону постановою
Кабінету Міністрів України від 21
лютого 2001 року № 159
затверджено Порядок проведено
компенсації громадянам втрати частини
грошових доходів у зв'язку з порушенням
термінів їх виплати. Згідно з указаним
Порядком, у разі затримки виплати
компенсації підлягають щомісячні суми
відшкодування шкоди, нараховані за
період, починаючи 1 січня
2001 року. При цьому п. 2 Порядку
встановлено, що компенсація працівника
втрати частини заробітної плати у
зв'язку з порушенням термінів її
виплати, нарахованої працівникові за
період роботи з 1 січня 1998 року до 31
грудня 2000 року, проводиться відповідно
до Положення від 20 грудня 1997 року
№ 1427, до ліквідації заборгованості
із заробітної плати за зазначений
період.

Тобто, своєчасно не виплачені суми
відшкодування шкоди за період з
1 січня 1998 року до 31 грудня 2000 року,
підлягають компенсації на підставі
наведеного Положення від 20 грудня 1997
року № 1427, а з 1 січня 2001 року - на
підставі вказаного Порядку від 21
лютого 2001 року № 159.

При цьому зазначені нормативні акти не
містять будь-якого виключення для
нарахування такої компенсації залежно
від порядку виплати сум доходу - у
добровільному чи судовому порядку.

Суд першої інстанції правильно
застосував до спірних правовідносин
зазначені вище Положення, та Порядок,
дія яких поширюється на своєчасно не
виплачені суми відшкодування шкоди.

Отже, апеляційний суд, неправильно
застосувавши норми матеріального
права, безпідставно скасував рішення
суду першої інстанції, ухвалене згідно
із законом.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України,
установивши, що апеляційним судом було
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду
Дніпропетровської області від 6
листопада 2013 року, рішення
Першотравенського міського суду
Дніпропетровської області від 26 червня
2013 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д. Луспеник

Судді:
Б.І. Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко