У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

26 лютого 2014 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ в складі:

суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О.,
Парінової І.К.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа - ОСОБА_3, про
визнання договору дарування недійсним,
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Сокальського районного суду
Львівської області від 13 вересня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Львівської області від 2 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з вищезазначеним позовом,
посилаючись на те, що 6 червня 2006 року
він уклав зі своїм батьком ОСОБА_2
договір дарування земельної ділянки
загальною площею 0,0655 га, наданої для
будівництва та обслуговування
житлового будинку та господарських
будівель в АДРЕСА_1. Зазначав, що
вказаний договір є фіктивним, оскільки
укладений з метою уникнення звернення
стягнення на належну йому земельну
ділянку за борговими зобов'язаннями. З
огляду на це, позивач просив визнати
зазначений договір дарування
недійсним.

Рішенням Сокальського районного суду
Львівської області від 13 вересня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Львівської області
від 2 грудня 2013 року, у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати оскаржувані судові рішення
та передати справу на новий розгляд до
суду першої інстанції, мотивуючи свою
вимогу порушенням судами норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1, суд першої інстанції, з
висновками якого погодився і
апеляційний суд, дослідивши докази в
справі й давши їм належну правову
оцінку, обґрунтовано виходив з того, що
позивачем не надано належних та
допустимих доказів на підтвердження
своїх позовних вимог.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржувані
судові рішення ухвалені з додержанням
норм матеріального та процесуального
права.

Докази та обставини, на які посилається
заявник в касаційній скарзі, були
предметом дослідження судами першої та
апеляційної інстанцій та додаткового
правового аналізу не потребують,
оскільки при їх дослідженні та
встановленні судами були дотримані
норми матеріального і процесуального
права.

Доводи касаційної скарги не
спростовують висновків суду першої та
апеляційної інстанцій, обґрунтовано
викладених в мотивувальній частині
оскаржуваних рішень.

Керуючись ст. 336, 337 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Сокальського районного суду
Львівської області від 13 вересня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Львівської області від 2
грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

В.І. Амелін

С.О. Карпенко

І.К. Парінова