Справа № 761/9825/14-ц
Провадження №2/761/3815/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

29 квітня 2014 року Шевченківський
районний суд м.Києва в складі:

головуючого судді
Савицького О.А.

при секретарі
Савенко О.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «Альфа-Банк»
про визнання недійсним третейського
застереження в кредитному договорі,

в с т а н о в и в:

В квітні 2014 року позивач звернувся до
суду з позовом до відповідача ПАТ
«Альфа - Банк», в якому просив визнати
недійсним Кредитний договір № SME0024090
від 14.06.2011 року в частині третейського
застереження викладеного в п.6.2
укладеного між сторонами договору.

Свої позовні вимоги позивач
обґрунтовував тим, що укладена між
сторонами третейська угода укладена у
вигляді третейського застереження в
п.6.2 Кредитного договору суперечить
ст.ст. 21, 22 Конституції України, ст.ст. 3,
15 ЦК України, ст.ст. 1, 3, 4 ЦПК України,
оскільки фактично позбавила позивача
його права на справедливий судовий
захист судом, а тому відповідно до
ст.ст. 203, 215 ЦК України цей пункт
договору має бути визнаний недійсним.
Крім того позивач вважає, що третейське
застереження в кредитному договорі є
несправедливою умовою, яка суттєво
обмежує права позивача, що суперечить
ст. 18 Закону України «Про захист прав
споживача», що також є підставою для
визнання угоди недійсною.

Позивач в судове засідання не з'явився,
про дату час та місце розгляду справи
повідомлявся належним чином, направив
на адресу суду письмову заяву, в якій
просив слухати справу у його
відсутність, позовні вимоги підтримує
в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов не визнав, вважає його
безпідставним та необґрунтованим,
просив відмовити у його задоволенні в
повному обсязі.

Вислухавши пояснення представника
відповідача, повно і всебічно
з'ясувавши всі фактичні обставини
справи, на яких ґрунтується позов,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, суд вважає,
що позов не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Перевіряючи обставини справи судом
встановлено, що 14.06.2011 року між
сторонами було укладено кредитний
договір № SME0024090, відповідно до п. 2.1. - 2.6.
цього договору відповідач надав
позивачу кредит у сумі 300000 (триста
тисяч) гривень із сплатою процентів за
користування кредитом в розмірі 21,5 %
річних, строком на 60 місяців.

Пунктом 6.2 Кредитного договору сторони
передбачили, що судовий захист прав та
законних інтересів, які мають сторони в
зв'язку з цим договором, в тому числі
розгляд та вирішення спорів, які
виникають при виконанні або припиненні
даного договору, включаючи спори про
відшкодування завданих порушенням
договору збитків та недійсність
(неукладеність) договору, підлягають
остаточному вирішенню у Постійно
діючому Третейському суді при ВГО
«Всеукраїнський фінансовий союз» у
відповідності до його Регламенту.
Справа розглядається одним
третейським суддею, який призначається
головою Постійно діючого Третейського
суду при ВГО «Всеукраїнський
фінансовий союз». Підписанням даного
договору сторони надають свою згоду на
такий порядок призначення
третейського суду для кожного спору, що
може виникнути між ними в зв'язку з
даним Договором. Сторони домовилися, що
якщо одна із сторін письмово не
наполягає на іншому, то розгляд їх
спору у Третейському суді буде
проходити виключно на підставі наданих
сторонами письмових матеріалів,без
проведення усного слухання та виклику
сторін.

Звертаючись до суду з вказаними
позовними вимогами сторона позивача
просила суд визнати недійсною вказану
третейську угоду, яка міститься в п. 6.2
Кредитного договору на підставі того,
що вона не відповідає вимогам ЦК
України, Закону України «Про захист
прав споживачів» та Конституції
України.

У відповідності з ч.1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 57
ЦПК України).

Частиною 2 ст. 59 ЦПК України
передбачено, що обставини справи, які
за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватись іншими
засобами доказування.

За змістом ч. 4 ст. 60 ЦПК України
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Згідно ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема
відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

У відповідності з ст. 2 Закону України
«Про третейські суди» третейський суд -
це недержавний незалежний орган, що
утворюється за угодою або відповідним
рішенням заінтересованих фізичних
та/або юридичних осіб у порядку,
встановленому цим Законом, для
вирішення спорів, що виникають із
цивільних та господарських
правовідносин; третейська угода - угода
сторін про передачу спору на вирішення
третейським судом.

До принципів на яких діє та утворюється
третейський суд відноситься:
законність; незалежність третейських
суддів та підкорення їх тільки
законові; рівності всіх учасників
третейського розгляду перед законом і
третейським судом; змагальності
сторін, свободи в наданні ними
третейському суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості; обов'язковості для
сторін рішень третейського суду;
добровільності утворення третейського
суду; добровільної згоди третейських
суддів на їхнє призначення чи обрання у
конкретній справі; всебічності,
повноти та об'єктивності вирішення
спорів (ст. 4 Закону України «Про
Третейські суди»).

Відповідно до положень ст. 5 Закону
України «Про третейські суди», ст. 17 ЦПК
України юридичні чи фізичні особи
мають право передати на розгляд
третейського суду будь-який спір, який
виникає з цивільних чи господарських
правовідносин, крім випадків,
передбачених законом. Спір може бути
переданий на розгляд третейського суду
за наявності між сторонами третейської
угоди, яка відповідає вимогам цього
Закону.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 12 цього Закону
третейська угода може бути укладена у
вигляді третейського застереження в
договорі, контракті або у вигляді
окремої письмової угоди.

Якщо сторони не домовилися про інше при
передачі спору до постійно діючого
третейського суду, а також при вказівці
у третейській угоді на конкретний
постійно діючий третейський суд
регламент третейського суду
розглядається як невід'ємна частина
третейської угоди.

Крім того, рішенням Конституційного
Суду України від 10 січня 2008р. у справі №
1-рп/2008 за конституційним поданням 51
народного депутата України, щодо
відповідності Конституції України
(конституційності) положень абз.
сьомого, одинадцятого ст. 2, ст. 3, п. 9 ст. 4
та розділу VIII «Третейське
самоврядування» Закону України «Про
третейські суди» (справа про завдання
третейського суду) встановлено, що
гарантуючи судовий захист з боку
держави, Основний Закон України
водночас визнає право кожного
будь-якими не забороненими законом
засобами захищати свої права і свободи
від порушень і протиправних посягань
(ч. 5 ст. 55 Конституції України). Це
конституційне право не може бути
скасоване або обмежене (ч. 2 ст. 22, ст. 64
Конституції України).

Одним із способів реалізації права
кожного будь - якими не забороненими
законом засобами захищати свої права і
свободи від порушень і протиправних
посягань у сфері цивільних та
господарських правовідносин є
звернення до третейського суду (абз.
перший п.5 мотивувальної частини
Рішення Конституційного Суду України у
справі про виконання рішень
третейських судів від 24 лютого 2004 р. за
№ 3-рп/2004). Відповідно до чинного
законодавства підвідомчий суду
загальної юрисдикції спір у сфері
цивільних і господарських
правовідносин може бути передано його
сторонами на вирішення третейського
суду, крім випадків, встановлених
законом (ст. 17 ЦПК України, ст. 12 ГПК
України, ст. 6 Закону України «Про
третейські суди»). З метою забезпечення
реалізації зазначених положень
Кодексів, керуючись п.3 ч.1 ст. 85
Конституції України, Верховна Рада
України прийняла Закон України «Про
третейські суди», який регулює порядок
утворення та діяльності третейських
судів в Україні.

Третейський розгляд спорів сторін у
сфері цивільних і господарських
правовідносин - це вид недержавної
юрисдикційної діяльності, яку
третейські суди здійснюють на підставі
законів України шляхом застосування,
зокрема, методів арбітрування.
Здійснення третейськими судами
функції захисту, передбаченої в абз.
сьомому ст. 2, ст. 3 Закону України «Про
третейські суди», є здійсненням ними не
правосуддя, а третейського розгляду
спорів сторін у цивільних і
господарських правовідносинах у межах
права, визначеного ч. 5 ст. 55 Конституції
України.

Крім того, згідно ч.1 ст. 18 Закону
України «Про захист прав споживачів»
виконавець (послуг) не повинен включати
у договори із споживачем умови, які є
несправедливими.

Згідно з ч.2, п.3 ч.3 ст. 18 Закону України
«Про захист споживачів» - умови
договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача, зокрема, встановлення
жорстких обов'язків споживача, тоді як
надання послуги обумовлене лише
власним розсудом виконавця.

Згідно ч.ч.5,6 ст. 18 Закону України «Про
захист прав споживачів» якщо положення
договору визнано несправедливим,
включаючи ціну договору, таке
положення може бути замінено або
визнано недійсним, або договір може
бути визнаний недійсним в цілому.

Стороною позивача не надано будь-яких
переконливих доказів на підтвердження
того, що оскаржуване ним третейське
застереження в Кредитному договорі,
суперечить принципу добросовісності,
що його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
позивача. Поряд з тим, зазначене
застереження в рівній мірі стосується
як позивача так і відповідача без
будь-яких виключень.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку, що доводи сторони позивача,
стосовно того, що укладена між
сторонами третейська угода суперечить
Конституції України, та не відповідає
вимогам законів України не
заслуговують на увагу.

Отже, оцінюючи належність,
достовірність, допустимість кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності суд приходить до висновку,
що заявлені позовні вимоги є
безпідставними і такими, що не
ґрунтуються на вимогах закону, а тому
не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 10, 11, 17, 57 - 60, 88, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223, 294
ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1
до Публічного акціонерного товариства
«Альфа-Банк» про визнання недійсним
третейського застереження в
кредитному договорі.

Рішення суду набирає законної
сили після закінчення строку для
подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не було подано. У
разі подання апеляційної скарги,
рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м.Києва шляхом
подачі апеляційної скарги через
Шевченківський районний суд м. Києва
протягом 10 днів з дня проголошення
рішення, а особами, які не були присутні
у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення,
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя: