УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 26 березня 2014
року м.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

Ситнік О.М., Горелкіної Н.А.,
Журавель В.І.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4,
ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання права
власності на Ѕ частини квартири та
усунення перешкод у праві власності та
вселення, за касаційною скаргою ОСОБА_4
на рішення Перевальського районного
суду Луганської області від 26 грудня 2012
року та рішення апеляційного суду
Луганської області від 03 жовтня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2010 року ОСОБА_6 звернувся до
суду з позовом, у якому зазначав, що з 1997
року по жовтень 2004 року він та ОСОБА_4
перебували у шлюбі. Із 1998 року вони були
зареєстровані у АДРЕСА_1, однак з 2003
року відповідачка виїхала з квартири,
комунальні платежі не сплачувала, тому
просив визнати ОСОБА_4 такою, що
втратила право користування квартирою
та зняти її з реєстрації.

У серпні 2010 року ОСОБА_4 у своїх
інтересах та в інтересах
неповнолітньої дитини ОСОБА_5
звернулася до суду із зустрічним
позовом, у якому зазначала, що у період
шлюбу з відповідачем у березні 1998 року
вони придбали за спільні кошти
квартиру АДРЕСА_1.

У липні 2003 року унаслідок конфлікту з
відповідачем вона з дитиною були
вимушені залишити квартиру.

У жовтні 2004 року шлюб між сторонами
розірвано, ОСОБА_6 уклав шлюб з іншою
жінкою, яка стала проживати разом з ним.
У 2006 році відповідач віддав ОСОБА_4 300 на
відшкодування вартості Ѕ
частини спільної квартири, що
підтверджено розпискою.

Вказувала, що гроші за квартиру вона
отримала від відповідача, оскільки на
той час знаходилася у скрутному
матеріальному становищі, з позовом про
розділ спільного майна вона до суду не
зверталася, так як відповідач їй
погрожував фізичною розправою. Просила
суд визнати за нею право власності на Ѕ
частини квартири АДРЕСА_1 та усунути
перешкоди у користуванні правом
власності на житло шляхом вселення її
та неповнолітньої дитини до квартири.

Ухвалою Перевальського районного суду
Луганської області від 12 січня 2011
року позов ОСОБА_6 залишено без
розгляду.

Справа переглядалася неодноразово.

Рішенням Перевальського районного
суду Луганської області

від 26 грудня 2012 року у задоволені
позову ОСОБА_4 про визнання права
власності на Ѕ частини квартири,
усунення перешкод у праві власності та
вселення відмовлено у зв'язку з
пропуском строку позовної давності і
безпідставністю.

Рішенням апеляційного суду Луганської
області від 03 жовтня

2013 року рішення Перевальського
районного суду Луганської області

від 26 грудня 2012 року скасовано та
ухвалено нове, яким у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_4 про визнання
права власності на 12 частини
квартири відмовлено у зв'язку зі
спливом строку позовної давності
звернення до суду. У позовних вимогах
ОСОБА_4 у своїх інтересах та в інтересах
неповнолітньої доньки ОСОБА_5 про
усунення перешкод шляхом вселення до
квартири відмовлено за
необґрунтованістю.

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на порушення судами норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення судів першої
та апеляційної інстанцій та ухвалити
нове рішення, яким позов задовольнити.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга не може бути
задоволена з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи у касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Судами встановлено, що з 27 вересня 1997
року по 04 жовтня

2004 року ОСОБА_6 та ОСОБА_4 перебували у
шлюбі, у якому ІНФОРМАЦІЯ_1 року
народилася дочка ОСОБА_5 (а.с. 11, 33).

31 березня 1998 року сторонами була
придбана квартира АДРЕСА_1. Право
власності на квартиру було оформлено
за ОСОБА_6 (а.с. 9, 10).

Із липня 2003 року ОСОБА_4 разом з дочкою у
спірній квартирі не проживає,
комунальні платежі не сплачує.

29 березня 2006 року ОСОБА_4 отримала від
ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 300
грн, що становило розмір її частки
вартості спірної квартири, про що
написала розписку у присутності двох
свідків (а.с. 16).

Відповідно до ст. 72 СК України до вимоги
про поділ майна, заявленої після
розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки. Позовна
давність обчислюється від дня, коли
один із співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності.

Перебіг позовної давності починається
від дня, коли особа довідалася або
могла довідатися про порушення свого
права або про особу, як його порушила (ч.
1 ст. 261 ЦК України). Сплив позовної
давності, про застосування якої
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові (ч. 4 ст. 37 ЦК
України).

Про своє порушене право на Ѕ частини
квартири позивачка дізналася з 29
березня 2006 року - коли вона отримала

300 грн на рахунок її частини за
квартиру, з позовом про визнання права
власності ОСОБА_4 звернулася у серпні
2010 року, тобто після спливу строку
позовної давності, про що правильно
вказав суд апеляційної інстанції.

Апеляційний суд обґрунтовано дійшов
висновку, що згідно з вимогами ст. 156 ЖК
Української РСР позивачка після
припинення сімейних відносин з
власником квартири та її неповнолітня
дитина не позбавлені права
користування спірною квартирою у
встановленому законом порядку, проте
оскільки належних доказів, відповідно
до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК України на
підтвердження створення ОСОБА_6
перешкод у користуванні квартирою не
надано, підстав для задоволення позову
у цій частині не вбачається.

Доводи касаційної скарги на
правильність висновків суду не
впливають та їх не спростовують.

Згідно ст. 337 ЦПК України суд касаційної
інстанції відхиляє касаційну скаргу,
якщо визнає, що рішення ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Судом апеляційної інстанції при
розгляді справи дотримано вимоги
закону, у зв'язку з чим колегія суддів
вважає за необхідне касаційну скаргу
відхилити, а рішення суду апеляційної
інстанції залишити без змін.

Керуючись статтями 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Луганської
області від 03 жовтня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

Ситнік О.М., Горелкіна Н.А.,
Журавель В.І.