Справа № 484/4372/13-ц
Провадження № 2/484/24/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.04.2014р. Первомайський міськрайонний
суд Миколаївської області

в складі : головуючого судді -
Літвіненко Т.Я.

при секретарі
- Шилакіній Л.О.

за участю позивача -
ОСОБА_1

представника відповідача - Набокова
С.В.

спеціаліста - Задорожної В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Первомайську цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до
товариства з обмеженою
відповідальністю "Агея" про стягнення
заробітної плати та інших виплат -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся з позовом до ТОВ
«Агея» про стягнення заборгованості по
заробітній платі в сумі 6578,95грн.,
середнього заробітку за час затримки в
сумі 2476,80 грн., вихідної допомоги в сумі
3715,20 грн., компенсації за невикористану
відпустку в сумі 1548 грн. та моральної
шкоди в сумі 500 грн., всього 3715,20 грн. та
зобов'язання відповідача повернути
трудову книжку.

Мотивуючи свої вимоги, ОСОБА_1 вказав,
що 01.03.2011р. він був прийнятий до
відповідача на посаду директора
відокремленого підрозділу ТОВ «Агея»
«Первомайський цех з виробництва ядра
горіху волоського».

З 03.01.2012р. відповідач припинив
виплачувати йому заробітну плату з
підстав незаконного відсторонення
його від займаної посади. Рішенням
Первомайського міськрайонного суду
Миколаївської області від 18.07.2013р., яке
набрало законної сили 11.09.2013р., з
відповідача було стягнуто на його
користь заборгованість по заробітній
платі за період з січня 2012р. по 29.12.2012р. в
сумі 10134,04грн.

З 02.01.2013р. відповідач також не
виплачував заробітну плату, тому
23.07.2013р. він був змушений написати заяву
про звільнення з 31.07.2013р. із займаної
посади за власним бажанням на підставі
ч.3 ст. 38 КЗпП України, проведення
повного розрахунку, перерахувавши
кошти на його особистий рахунок та
направлення трудової книжки поштою на
його домашню адресу.

Однак, розрахунок з ним проведений не
був, тому він змушений був звернутися
до суду.

06.02.2014р. позивач надав заяву про
збільшення позовних вимоги та просив
стягнути з відповідача заборгованість
по заробітній платі в сумі 6578,95грн.,
середній заробіток за час затримки в
сумі 7430,40 грн., вихідну допомогу в сумі
3715,20 грн., компенсацію за невикористану
відпустку в сумі 1548 грн., моральну шкоду
в сумі 500 грн., середній заробіток за
затримку у видачі трудової книжки в
сумі 7430,40 грн., всього 27202,95грн., та
зобов'язати відповідача повернути
трудову книжку.

18.03.2014р. позивач надав заяву про
збільшення позовних вимог та просив
стягнути з відповідача заборгованість
по заробітній платі в сумі 6578,95грн.,
середній заробіток за час затримки в
сумі 8668,80 грн., вихідну допомогу в сумі
3715,20 грн., компенсацію за невикористану
відпустку в сумі 1548 грн., моральну шкоду
в сумі 500 грн., середній заробіток за
затримку у видачі трудової книжки в
сумі 8668,80 грн., всього 29679,75 грн., та
зобов'язати відповідача повернути
трудову книжку.

В судовому засіданні ОСОБА_1 уточнив
позовні вимоги та просив стягнути з
відповідача заборгованість по
заробітній платі за час вимушеного
прогулу у зв'язку з незаконним
відстороненням від роботи з 02.01.2013р. по
23.07.2013р. в сумі 8668,80 грн., середній
заробіток за час затримки виплати
відповідних сум при звільненні за
період з 23.07.2013р. по 28.02.2014р. в розмірі
8668,80 грн., вихідну допомогу в сумі 3715,20
грн., компенсацію за невикористану
відпустку в сумі 2331,45 грн., моральну
шкоду в сумі 500 грн., середній заробіток
за затримку у видачі трудової книжки в
сумі 1857,60 грн., всього 25741,85 грн., та
зобов'язати відповідача повернути
трудову книжку.

Представник відповідача Набоков С.В.
визнав позов лише в частині виплати
грошової компенсації за дні
невикористаної відпустки позивачем у
2011р. в сумі 383,64 грн. Заперечуючи проти
задоволення позову в іншій частині, він
вказав, що позивач не скористувався
такими способами захисту свого
порушеного трудового права при
відсторонення від трудових обов'язків
як поновлення на посаді, усунення
перешкод у виконання посадових
обов'язків, зобов'язання про допуск до
робочого місця. Крім того, за період з
02.01.2013р. по 31.07.2013р. ОСОБА_1 на роботу не
виходив та будь-яку роботу на
підприємстві не виконував, отже в силу
ч.1 ст. 1 Закону України «Про оплату
праці» відсутня підстава для виплати
йому заробітної плати, а відповідно й
усіх інших платежів, які, на думку
позивача, виникли у зв'язку із
заборгованістю по зарплаті.

Також Набоков С.В. зазначив, що 23.07.2013р.
позивача було звільнено із займаної
посади за ініціативою власника та того
ж дня копія наказу направлена на його
адресу. Листом від 09.08.2013р. було
запрошено ОСОБА_1 до підприємства для
отримання належної йому виплати
грошової компенсації за невикористані
дні щорічної відпустки. Однак, до
підприємства він так й не з'явився.

Крім того, Набоков С.В зазначив, що
позивач пропустив тримісячний строк
звернення до суду з вказаним позовом.

Вислухавши пояснення учасників
процесу, дослідивши матеріали справи
суд дійшов слідуючого.

Позивач вказує, що 01.03.2011р. він був
прийнятий на посаду директора
відокремленого підрозділу ТОВ «Агея»
«Первомайський цех з виробництва ядра
горіху волоського», де працював до
липня 2013р. З 02.01.2013р. відповідач не
сплачував йому зарплату, що стало
причиною того, що 23.07.2013р. він написав
заяву про звільнення за власним
бажанням на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП
України з 31.07.2013р.

Представник відповідача не
заперечував того факту, що заробітна
плата позивачу з 02.01.2013р. не
виплачувалась, однак вказавав, що
ОСОБА_1 фактично не виконував свої
посадові обов'язки, отже
заборгованість по зарплаті у
підприємства перед ним відсутня. Також
він зазначив, що 23.07.2013р. позивача було
звільнено із займаної посади за
ініціативою власника на підставі п.
1ст. 41 КЗпП України у зв'язку з
одноразовим грубим порушенням
трудових обов'язків.

Судом встановлено, що 01.03.2011р. ОСОБА_1
був прийнятий на посаду директора
відокремленого підрозділу ТОВ «Агея»
«Первомайський цех з виробництва ядра
горіху волоського».

Наказом директора ТОВ «Агея» № 0301/4 від
03.01.2012 року Шаралу О.І. було усунуто від
виконання обов'язків директора
відокремленого підрозділу у зв'язку із
ухиленням від проходження
обов'язкового навчання-інструктажу та
перевірки знань з охорони праці та
протипожежної охорони, без збереження
заробітної плати з 03.01.2012 року до
моменту повного виконання наказу № 26
від 01.11.2011 року на підставі ст. 99 ЦК
України.

Рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 05.06.2013р. по
справі за позовом ОСОБА_1 до ТОВ «Агея»
про визнання незаконним наказу про
усунення від виконання обов'язків без
збереження заробітної плати та
призначення виконуючого обов'язки
встановлено, що виконавчий орган ТОВ
«Агея» своїм наказом незаконно
відсторонив позивача від виконання ним
своїх трудових обов'язків з підстав,
визначених ст.. 99 ЦК України. Отже,
зазначений факт в силу ч.3 ст. 61 ЦПК
України доказуванню не підлягає та є
преюдиційним.

Однак, вище вказаний наказ № 0301/4 від
03.01.2012 року судом не був скасований
через те, що позивач обрав не той спосіб
захисту свого порушеного права.

Рішенням Первомайського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 18.07.2013р., яке набрало
законної сили 11.09.2013р., з відповідача
було стягнуто на його користь
заборгованість по заробітній платі за
період з січня 2012р. по 29.12.2012р. в сумі
10134,04грн.

З табелів обліку робочого часу, наданих
представником відповідача, вбачається,
що з січня 2013р. по 27.07.2013р. ОСОБА_1
значився на підприємстві як директор
відокремленого підрозділу ТОВ «Агея»
«Первомайський цех з виробництва ядра
горіху волоського».

Наказом №2307/1 від 23.07.2013р. ОСОБА_1 було
звільнено із займаної посади за п.1 ст. 41
КЗпП України. Рішенням Первомайського
міськрайонного суду Миколаївської
області від 11.11.2013р., яке набрало
законної сили 20.01.2014р., вказаний наказ
визнаний незаконним та змінено
формулювання звільнення з п.1 ст. 41 КЗпП
України на ч.3 ст. 38 КУпАП України (у
зв'язку з порушенням роботодавцем
законодавства про працю).

Таким чином, ОСОБА_1 був незаконно
відсторонений від виконання ним
трудових обов'язків починаючи з 03.01.2012р.
та до дня звільнення, що також
підтверджується вище зазначеними
табелями обліку робочого часу.

У пункті 10 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці» роз'яснено, що якщо буде
встановлено, що на порушення ст. 46 КЗпП
роботодавець із власної ініціативи без
законних підстав відсторонив
працівника від роботи із зупиненям
виплати заробітної плати, суд має
задовольнити позов останнього про
стягнення у зв'язку з цим середньої
заробітної плати за час вимушеного
прогулу (ст. 235 КЗпП).

Відповідно до ст.. 115 КЗпП України
заробітна плата виплачується
працівникам регулярно в робочі дні у
строки, встановлені колективним
договором або нормативним актом
роботодавця, погодженим з виборним
органом первинної профспілкової
організації чи іншим уповноваженим на
представництво трудовим колективом
органом (а в разі відсутності таких
органів - представниками, обраними і
уповноваженими трудовим колективом),
але не рідше двох разів на місяць через
проміжок часу, що не перевищує
шістнадцяти календарних днів, та не
пізніше семи днів після закінчення
періоду, за який здійснюється виплата.

Згідно ст. 116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належить йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок. Про нараховані суми,
належні працівникові при звільнені,
власник або уповноважений ним орган
повинен письмово повідомити
працівника перед виплатою зазначених
сум.

Відповідно ст. 44 КЗпП України при
припиненні трудового договору
внаслідок порушення власником або
уповноваженим ним органом
законодавства про працю, колективного
чи трудового договору (статті 38 і 39) - у
розмірі, передбаченому колективним
договором, але не менше тримісячного
середнього заробітку.

Статтею 117 КЗпП України встановлено, в
разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 цього Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку. При наявності спору про
розміри належних звільненому
працівникові сум власник або
уповноважений ним орган повинен
сплатити зазначене в цій статті
відшкодування в тому разі, коли спір
вирішено на користь працівника. Якщо
спір вирішено на користь працівника
частково, то розмір відшкодування за
час затримки визначає орган, який
виносить рішення по суті спору.

Згідно ч.1 ст. 83 КЗпП України у разі
звільнення працівника йому
виплачується грошова компенсація за
всі не використані ним дні щорічної
відпустки, а також додаткової
відпустки працівникам, які мають дітей.

У ч.1 статті 82 КЗпП України вказано, що
період вимушеного прогулу включається
до стажу, який дає право на щорічну
відпустку.

При звільненні ОСОБА_1 грошова
компенсації за період з 01.03.2011р. по
23.07.2013р. за невикористані 57,5 днів (із
розрахунку 24 календарних дня за рік)
щорічної відпустки не нарахована та не
виплачена.

Начальник відділу з питань праці,
трудових відносин та зайнятості
управління соціального захисту
населення Первомайської міської ради
Задорожна В.В., яка була залучена до
розгляду справи в якості спеціаліста,
здійснила розрахунок середньої
заробітної плати відповідно до Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 08.02.1995р. №100 (далі
Порядок №100).

Так, відповідно до п.8 Порядку №100
розрахунковим періодом є два
календарні місяці. Заробітна плата за
листопад-грудень 2012р. складає 2476,63грн.
Середньоденна заробітна плата складає
57,60 грн. (2476,63грн.:43р.дн.=57,60грн.).
Середньомісячне число робочих днів у
розрахунковому періоді (22
р.дн.+21р.дн.):2=21,5 р.дн. Середня заробітна
плата, виходячи з якої виплачується
вихідна допомога та середній заробіток
за час вимушеного прогулу дорівнює 1238,40
грн. (57,60 грн. х 21,5 р.дн.=1238,40).

Таким чином, середній заробіток за час
вимушеного прогулу за період з 02.01.2013р.
по день звільнення 23.07.2013р. дорівнює
7833,60 грн. (57,60 грн. х 136 р.дн.=7833,60).
Середній заробіток за час вимушеного
прогулу по день фактичного розрахунку
з 24.07.2013р. по 28.02.2014р. складає 8928,00 грн.
(57,60грн. х 155 р.дн.) .

Відповідно до п.7 Порядку №100
нарахування виплат грошової
компенсації за невикористані щорічні
відпустки провадиться діленням
заробітку за 12 місяців на кількість
календарних днів, зменшену на
кількість святкових і неробочих днів
(ст. 73 КЗпП України), установлених
законодавством помножений на число
календарних днів відпустки, а саме:
дохід за січень-грудень 2012р. складає
12367,65грн. : (366-10)х57,5днів=1997,58 грн.

В судовому засіданні представник
відповідача Набоков С.В. пояснив, що під
час влаштування на роботу за
сумісництвом до ТОВ «Агея» позивач
трудову книжку не надав, а надав лише її
копію, вказуючи, що оригінал трудової
книжки знаходиться за основним місцем
роботи.

Оскільки відповідно до п.2.14 Інструкції
про порядок ведення трудових книжок
працівників запис відомостей про
роботу за сумісництвом провадиться за
бажанням працівника, а ОСОБА_1 не виявив
такого, оригінал трудової книжки не
вимагався.

Викладене підтверджується копією
трудової книжки ОСОБА_1, в якій
значиться останній запис №15 від
11.12.2010р. про переведення його на
постійну роботу директором ТОВ
«Юридична компанія «Імперіум Лекс».

Крім того, з книги обліку руху трудових
книжок і вкладишів до них ТОВ «Агея»,
вбачається, що трудова книжка ОСОБА_1 на
підприємстві відсутня.

Належних та допустимих доказів того, що
його трудова книжка знаходиться на ТОВ
«Агея» позивач не надав, отже позовні
вимоги в частині зобов'язання
повернути трудову книжку та стягнення
середнього заробітку за затримку у
видачі трудової книжки в сумі 1857,60 грн.
задоволенню не підлягає.

Порядок відшкодування моральної шкоди
у сфері трудових відносин регулюється
ст. 237-1 КЗпП України, яка передбачає
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику у разі, якщо порушення
його законних прав призвели до
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

У пункті 13 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року «Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» (зі відповідними
змінами) роз'яснено, що відповідно до
ст. 237-1 КЗпП України за наявності
порушення прав працівника у сфері
трудових відносин (незаконне
звільнення або переведення, невиплати
належних йому грошових сум, виконання
робіт у небезпечних для життя і
здоров'я умовах тощо), яке призвело до
його моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
по відшкодуванню моральної
(немайнової) шкоди покладається на
власника або уповноважений ним орган
незалежно від форми власності, виду
діяльності чи галузевої належності.

Оскільки, судом встановлена наявність
порушення прав працівника у сфері
трудових відносин, позовні вимоги в
частині стягнення моральної шкоди
підлягають частковому задоволенню.

Виходячи із засад розумності,
виваженості та справедливості,
приймаючи до уваги конкретні обставини
по справі, розмір невиплаченої
заробітної плати, характер порушення
прав позивача, тяжкість та істотність
вимушених змін у житті після невиплати
заробітної плати та зусиль, вжитих для
відновлення трудових прав, суд вважає
що 100 грн. є достатньою сумою для
компенсації завданої моральної шкоди.

Посилання відповідача на пропуск
позивачем строку звернення до суду, суд
вважає безпідставними, оскільки спір
між сторонами виник саме у зв'язку з
порушенням законодавства про оплату
праці, а відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП
України у цьому разі працівник має
право звернутися до суду з позовом про
стягнення належної йому заробітної
плати без обмеження будь-яким строком.

Крім того, Конституційний суд України в
рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у
права N 1-13/2013 роз'яснив, що положення ч.2
ст. 233 КЗпП України у системному зв'язку
з положеннями статей 1, 12 Закону України
"Про оплату праці" необхідно розуміти
так, що у разі порушення роботодавцем
законодавства про оплату праці не
обмежується будь-яким строком
звернення працівника до суду з позовом
про стягнення заробітної плати, яка
йому належить, тобто усіх виплат, на які
працівник має право згідно з умовами
трудового договору і відповідно до
державних гарантій, встановлених
законодавством, незалежно від того, чи
було здійснене роботодавцем
нарахування таких виплат.

З урахуванням вище наведеного, суд
приходить до висновку що позов
підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 8, 10, 11, 60, 209, 213, 214, 215, 216
ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позов задовольнити частково.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю "Агея" на користь
ОСОБА_1 середній заробіток за час
вимушеного прогулу з 02.01.2013р. по день
звільнення 23.07.2013р. в сумі 7833 грн. 60 коп.;
середній заробіток за час вимушеного
прогулу з 24.07.2013р. по день фактичного
розрахунку 28.02.2014р. в сумі 8928 грн. 00 коп.;
вихідної допомоги в сумі 3715 грн. 20 коп.,
компенсації за невикористану
відпустку в сумі 1997 грн. 58 коп. та 100 грн.
в рахунок відшкодування завданої
моральної шкоди, всього 22 574 (двадцять
дві тисячі п'ятсот сімдесят чотири) грн.
38 коп.

В задоволенні іншої частини позову
відмовити.

Стягнути з товариства з обмеженою
відповідальністю "Агея" на користь
держави судовий збір в сумі 243 (двісті
сорок три) грн. 60 коп.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не було
подано. У разі подання апеляційної
скарги рішення, якщо його не скасовано,
набирає законної сили після розгляду
справи апеляційним судом.

На рішення може бути подано апеляційну
скаргу до Апеляційного суду
Миколаївської області через
Первомайський міськрайонний суд
Миколаївської області протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

СУДДЯ: