У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,суддів:
Леванчука А.О., Маляренка А.В.,Нагорняка
В.А.,Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_6,
ОСОБА_7 до ОСОБА_8 про розподіл будинку
та визначення порядку користування
земельною ділянкою та за зустрічним
позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6, ОСОБА_7 про
усунення перешкод у користуванні
земельною ділянкою, за касаційною
скаргою ОСОБА_9, поданою в інтересах
ОСОБА_6, ОСОБА_7, на рішення Ірпінського
міського суду Київської області від 06
червня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Київської області від 16 вересня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2009 року позивачі звернулися до
суду з позовом, в якому з урахуванням
уточнень до позовних вимог просили суд
виділити їм у власність у рівних
частках 72/100 частини житлового будинку
АДРЕСА_1, змінивши їхню сумісну частку з
2/3 до 72/100 із виплатою грошової
компенсації за перевищення долі у
праві власності 842 грн, а відповідачу
виділити 28/100 частини вказаного
будинку, змінивши його частку із 1/3 до
28/100; розділити спірний житловий
будинок в натурі згідно із варіантом №4
висновку судової будівельно-технічної
експертизи від 08 лютого 2013 року, при
цьому зобов'язати сторони зробити
необхідні переобладнання та
добудувати житлову кімнату, визначити
порядок користування земельною
ділянкою згідно з варіантом №1
висновку судової будівельно-технічної
експертизи від 19 листопада 2011 року.

Вимоги обґрунтовували тим, що їм та
відповідачу на праві власності
належить кожному по 1/3 частини
житлового будинку АДРЕСА_1, що
розташований на земельній ділянці
площею 0,12 га.

Зважаючи на ту обставину, що між
сторонами виникають непорозуміння з
приводу користування вказаним
житловим будинком та земельною
ділянкою, на якій він розміщений,
позивачі були вимушені звернутися до
суду з позовом для врегулювання
зазначеного спору.

Відповідач, у свою чергу, звернувся до
суду із зустрічним позовом, в якому
просив усунути перешкоди у
користуванні земельною ділянкою
шляхом зобов'язання позивачів знести
самовільно встановлений у дворі
спірного будинку паркан, аргументуючи
свої вимоги неможливістю потрапити до
частини будинку, якою він користується.

Рішенням Ірпінського міського суду
Київської області від 06 червня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Київської області
від 16 вересня 2013 року, в задоволенні
позову ОСОБА_6, ОСОБА_7 відмовлено,
зустрічний позов ОСОБА_8 задоволено.

Не погоджуючись із оскаржуваними
судовими рішеннями, представник
ОСОБА_6, ОСОБА_7 звернувся із касаційною
скаргою, у якій просить оскаржувані
судові рішення скасувати та направити
справу на новий судовий розгляд до суду
першої інстанції, посилаючись на
порушення судами норм матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши викладені в
касаційній скарзі доводи та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення,
суд першої інстанції, з висновками
якого погодився апеляційний суд,
виходив з того, що позивачами не
доведено факту надання згоди
відповідачем на здійснення добудови до
спірного будинковолодіння, а
відповідач вказаний факт категорично
заперечував. Крім того, суди також
виходили з того, що в межах існуючої
забудови спірного будинку неможливо
виділити сторонам окрему частину
будинку без проведення відповідних
добудов, а сторони категорично
заперечують проти здійснення таких
добудов за їх рахунок та до частини
будинку, якою вони користуються. З
огляду на те що неможливо здійснити
поділ будинку в натурі, суди дійшли
висновків про неможливість
задоволення позовних вимог про
встановлення порядку користування
земельною ділянкою, на якій розміщений
спірний будинок.

З такими висновками судів колегія
суддів суду касаційної інстанції
погоджується та вважає їх такими, що
відповідають вимогам закону та
обставинам справи, виходячи з
наступного.

Судами встановлено, що сторони по
справі є співвласниками житлового
будинку АДРЕСА_1. При цьому позивачам на
праві власності належить 2/3 частини
вказаного будинку на підставі договору
дарування від 21 жовтня 2005 року та на
підставі договору купівлі-продажу від
05 вересня 2008 року, відповідачу належить
1/3 частини вказаного будинку на
підставі свідоцтва про право власності
в порядку спадкування за законом від 29
травня 1978 року.

Відповідно до мирової угоди,
затвердженої ухвалою Ірпінського
міського суду Київської області від 15
квітня 2004 року, між сторонами було
встановлено порядок користування
спірним будинком разом з
господарськими будівлями та спорудами,
відповідно до якої ОСОБА_8
виділено в користування приміщення
будинку №№1, 1-3, 1-6, 1-7, 1-2 та житлову
кімнату площею 20,5 кв.м, ОСОБА_10 виділено
житлову кімнату 1-4, ОСОБА_11 та ОСОБА_12
виділено у спільне користування
кімнату 1-5, ОСОБА_8 виділено надвірні
споруди: колодязь №1, бесідку «Е», інші
надвірні споруди виділені
ОСОБА_10, ОСОБА_12, ОСОБА_11 у спільне
користування.

Судами також встановлено, що ОСОБА_10 в
2005 році разом з позивачами добудувала
до спірного будинку приміщення кухні 2-4
площею 13 кв.м, та ванну 2-3 площею 5,8 кв.м
та облаштували окремий вхід до частини
будинку. Крім того, була побудована
вигрібна яма №6, що обслуговує вказані
прибудови до будинку.

Відповідно до рішення виконкому
Ірпінської міської ради від 31 травня 2008
року №115/4 ОСОБА_10 дозволено оформити
правову документацію на самочинно
побудовані приміщення в будинку
АДРЕСА_1, а саме: коридор 2-4 площею 13 кв.м
та ванну 2-3 площею 5,8 кв.м. Крім того, у
2008 році позивачі побудували сарай «Б»,
що був узаконений рішенням виконкому
Ірпінської міської ради від
10 червня 2008 року №146/2.

Згідно із ч. ч. 3, 4 ст. 357 ЦК України
співвласник має право на відповідне
збільшення своєї частки у праві
спільної часткової власності, якщо
поліпшення спільного майна, які не
можна відокремити, зроблені ним своїм
коштом за згодою всіх співвласників, з
додержанням встановленого порядку
використання спільного майна.
Співвласник житлового будинку, іншої
будівлі, споруди може зробити у
встановленому законом порядку за свій
рахунок добудову (прибудову) без згоди
інших співвласників, якщо це не порушує
їхніх прав. Така добудова (прибудова) є
власністю співвласника, який її зробив,
і не змінює розміру часток
співвласників у праві спільної
часткової власності.

З урахуванням вказаних вимог закону, а
також тієї обставини, що в матеріалах
справи відсутні будь-які докази
надання дозволу іншим співвласником на
здійснення добудов вищевказаних
приміщень та прибудов до будинку, а
останній категорично заперечує
вказану обставину, суди правильно
дійшли висновків про відмову у
задоволенні вказаних позовних вимог.

Що стосується вимог про поділ спірного
будинку в натурі, колегія суддів вважає
за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦК України
майно, що є у спільній частковій
власності, може бути поділене в натурі
між співвласниками за домовленістю між
ними.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України, викладених в
п. п. 6, 7 постанови «Про практику
застосування судами законодавства, що
регулює право власності громадян на
жилий будинок», при вирішенні справ про
виділ в натурі часток жилого будинку,
що є спільною частковою власністю,
судам належить мати на увазі, що,
виходячи зі змісту ст.115 ЦК, це можливо,
якщо кожній із сторін може бути
виділено відокремлену частину будинку
з самостійним виходом (квартиру). Виділ
також може мати місце при наявності
технічної можливості переобладнати
приміщення в ізольовані квартири.

Якщо виділ частки будинку в натурі
неможливий, суд вправі за заявленим про
це позовом встановити порядок
користування відособленими
приміщеннями (квартирами, кімнатами)
такого будинку. У цьому разі окремі
підсобні приміщення (кухня, коридор
тощо) можуть бути залишені в загальному
користуванні учасників спільної
часткової власності. Порядок
користування жилим будинком може бути
встановлено також і між учасниками
спільної сумісної власності.

В спорах про поділ будинку в натурі
учасникам спільної часткової
власності на будинок може бути
виділено відокремлену частину будинку,
яка відповідає розміру їх часток у
праві власності.

У тих випадках, коли для поділу
необхідне переобладнання та
перепланування будинку, він
проводиться при наявності дозволу на
це виконкому місцевої Ради (ст.152 ЖК).
Якщо сторона оспорює рішення виконкому
щодо дозволу на переобладнання та
перепланування і воно є
необґрунтованим, суд може не
погодитись з ним, мотивуючи це в
рішенні.

При поділі жилого будинку суд
зобов'язаний зазначити в рішенні, яка
відокремлена (ізольована після
переобладнання) частина будинку
конкретно виділяється і яку частку в
будинку вона складає, а також, які
підсобні будівлі передаються власнику.

Згідно із висновком додаткової судової
будівельно-технічної експертизи від 08
лютого 2013 року №7767/12-43, експертом
запропоновано три варіанти поділу
спірного будинку разом із здійсненими
прибудовами та надвірними спорудами з
послідуючою добудовою до будинку
житлових кімнат однією із сторін по
справі.

При цьому позивачі наполягали на
поділі спірного будинку разом з
надвірними спорудами за варіантами, що
передбачають здійснення добудови
житлової кімнати виключно
відповідачем. Відповідач при цьому не
погоджується на варіанти розподілу
спірного будинку, відповідно до яких
здійснення добудови житлової кімнати
має здійснюватися за його рахунок та до
частини будинку, якою він користується.

З огляду на вказані обставини суди
дійшли правильних висновків про
неможливість в межах існуючої забудови
спірного будинку виділити його
співвласникам відокремлену частини
будинку, що відповідає розміру їх
часток у праві спільної власності,
оскільки жодна із сторін не згодна
добудувати до своєї частини будинку
житлову кімнату, що передбачена
висновком експерта.

Крім того, судами при ухваленні
оскаржуваних судових рішень правильно
застосовано положення ст. 152 ЖК
Української РСР, якою передбачено, що
переобладнання і перепланування
жилого будинку (квартири), що належить
громадянинові на праві приватної
власності, провадяться з дозволу
виконавчого комітету місцевої Ради
народних депутатів. У той же час
позивачами не надано дозволу на
переобладнання та перепланування
спірного будинку за варіантами, що були
запропоновані експертом відповідно до
висновку додаткової судової
будівельно-технічної експертизи від 08
лютого 2013 року №7767/12-43.

З огляду на те що позовні вимоги
спірного будинку в натурі не
підлягають задоволенню за їх
необґрунтованістю, враховуючи вимоги
ст. ст. 88, 152 ЗК України, суди
дійшли також правильних висновків про
відмову у задоволенні позовних вимог
щодо встановлення порядку
користування земельною ділянкою, на
якій він розміщений.

Щодо задоволення зустрічних позовних
вимог, то колегія суддів вважає
висновки судів в цій частині
правильними та такими, що відповідають
вимогам закону та встановленим по
справі обставинам.

Таким чином, суди попередніх інстанції,
враховуючи вимоги закону та фактично
встановлені обставини справи, дійшли
правильних висновків про
необґрунтованість позовних вимог, а
доводи касаційної скарги зводяться
лише до переоцінки доказів та власного
тлумачення заявником норм права та не
можуть бути підставою для скасування
обґрунтованих та законних судових
рішень судів попередніх інстанцій.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_9, подану в
інтересах ОСОБА_6, ОСОБА_7, відхилити.

Рішення Ірпінського міського суду
Київської області від 06 червня 2013
року та ухвалу апеляційного суду
Київської області від 16 вересня
2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий М.А. МакарчукСудді:А.О.
Леванчук А.В. Маляренко В.А. Нагорняк
Т.О. Писана