Справа №: 671/76/14-ц
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 січня 2014 року
Волочиський районний суд

Хмельницької області в складі:

головуючого-судді Ніколової С.В.

при
секретарі Хрупайло Т.В.,

розглянувши в порядку ч. 2 ст. 197 ЦПК
України у відкритому судовому судовому
засіданні в м. Волочиську
подання державного виконавця відділу
Державної виконавчої служби
Волочиського районного управління
юстиції про тимчасове обмеження у
праві виїзду за межі України,

встановив:

Державний виконавець відділу ДВС
Волочиського районного управління
юстиції Анастасов В.О. звернувся до
суду із поданням про тимчасове
обмеження у праві виїзду за межі
України ОСОБА_2. В обгрунтування
подання посилається на те, що боржник
ОСОБА_2 в добровільному порядку не
виконує рішення Волочиського
районного суду Хмельницької області
від 21 січня 2013 року про стягнення з
нього аліментів на користь ОСОБА_3

Державний виконавець ВДВС
Волочиського районного управління
юстиції Анастасов В.О. в судове
засідання не з'явився, подав заяву про
розгляд подання у його відсутності,
подання підтримує.

Дослідивши матеріали подання та
виконавчого провадження № 842/5 по
виконанню рішення Волочиського
районного суду Хмельницької області
від 21 січня 2013 року №
2/671/101/2013, суд вважає, що вимоги подання є
безпідставними та не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 33
Конституції України кожному, хто на
законних підставах перебуває на
території України, гарантується
свобода пересування, вільний вибір
місця проживання, право вільно
залишати територію України, за
винятком обмежень, які встановлюються
законом.

Згідно зі ст. 2 Протоколу № 4 до
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, який гарантує
деякі права і свободи, не передбачені в
Конвенції та у Першому протоколі до
неї, кожен є вільним залишати будь-яку
країну, включно зі своєю власною. На
здійснення цих прав не може бути
встановлено жодних обмежень, крім тих,
що передбачені законом і є необхідними
в демократичному суспільстві в
інтересах національної чи громадської
безпеки, для підтримання публічного
порядку, запобігання злочину, для
захисту здоров'я чи моралі або з метою
захисту прав і свобод інших осіб.

Також ст. 12 Міжнародного пакту про
громадянські та політичні права
передбачено, що кожна людина має право
покидати будь-яку країну, включаючи
свою власну. Згадані вище права не
можуть бути об'єктом ніяких обмежень,
крім тих, які передбачено законом, які є
необхідними для охорони державної
безпеки, громадського порядку, здоров'я
чи моральності населення або прав і
свобод інших і є сумісними з іншими
правами, визначеними в цьому Пакті.

Законодавством України зазначені
правовідносини регулюються ст. 313
Цивільного кодексу України, відповідно
до якої фізична особа має право на
свободу пересування. Фізична особа, яка
досягла шістнадцяти років, має право на
вільний самостійний виїзд за межі
України. Фізична особа може бути
обмежена у здійсненні права на
пересування лише у випадках,
встановлених законом.

Згідно з п. 18 ч. 3 ст. 11 Закону
України "Про виконавче провадження"
державний виконавець в процесі
здійснення виконавчого провадження
має право у разі ухилення боржника від
виконання зобов'язань, покладених на
нього рішенням, звертатися до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника - фізичної особи
або керівника боржника - юридичної
особи за межі України - до виконання
зобов'язань за рішенням.

Разом з тим, за змістом ч. 1 ст. 11
цього ж Закону державний виконавець
зобов'язаний вживати передбачених цим
Законом заходів примусового виконання
рішень, неупереджено, своєчасно і в
повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

У відповідності до ст. 32 Закону
України "Про виконавче провадження"
заходами примусового виконання рішень
є: звернення стягнення на кошти та інше
майно (майнові права) боржника, у тому
числі якщо вони перебувають в інших
осіб або належать боржникові від інших
осіб; звернення стягнення на заробітну
плату (заробіток), доходи, пенсію,
стипендію боржника; вилучення в
боржника і передача стягувачу певних
предметів, зазначених у рішенні; інші
заходи, передбачені рішенням.

З огляду на викладені норми
закону, першочерговими заходами
примусового виконання рішень є
звернення стягнення на кошти та інше
майно (майнові права) боржника, у тому
числі якщо вони перебувають в інших
осіб або належать боржникові від інших
осіб.

Судом встановлено, що 21 січня 2013
року на виконання рішення Волочиського
районного суду Хмельницької області
від 21 січня 2013 № 2/671/101/2013 року видано
виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_2
на користь ОСОБА_3 аліментів на
утримання ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, в в
твердій грошовій сумі 500 грн. щомісячно,
починаючи з 11.01.2013 року до досягнення
дитиною повноліття.

25 січня 2013 року постановою
державного виконавця ВДВС
Волочиського районного управління
юстиції ОСОБА_5 відкрито виконавче
провадження за вказаним виконавчим
листом щодо ОСОБА_2 Цією ж постановою
боржнику ОСОБА_2 запропоновано
добровільно сплатити борг, однак в
матеріалах подання справи відсутні
докази того, що боржник отримав копію
даної постанови.

В матеріалах виконавчого
провадження також відсутні докази
того, що боржник ОСОБА_2
систематично ухиляється від виконання
рішення суду та не з'являється на
виклики державного виконавця, а саме
докази вручення йому копії постанови
про відкриття виконавчого провадження,
докази отримання боржником викликів до
відділу ДВС.

З довідки-розрахунку
заборгованості ОСОБА_2 по сплаті
аліментів на користь ОСОБА_3
вбачається, що станом на 01.12.2013 року
ОСОБА_2 має заборгованість на загальну
суму 5350 грн., яка утворилася за період з
січня 2013 року.

До подання державного виконавця
не додано будь-яких достовірних
доказів того, що боржник ОСОБА_2 свідомо
ухиляється від виконання, тобто має
реальну змогу виконати зобов'язання у
повному обсязі або частково, але не
робить цього без поважних причин. Не
містять таких доказів і матеріали
виконавчого провадження.

Невиконання боржником самостійно
зобов'язань не може свідчити про
ухилення боржника від виконання
покладених на нього рішенням суду
обов'язків.

За наведених обставин суд не
вбачає підстав для тимчасового
обмеження ОСОБА_2 у праві виїзду за межі
України, а тому в задоволенні подання
державного виконавця відділу
Державної виконавчої служби
Волочиського районного управління
юстиції слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 197 ч. 2, 377-1, 293 ч. 1 п.
24-1 ЦПК України, суд

ухвалив:

В задоволенні подання державного
виконавця відділу Державної
виконавчої служби Волочиського
районного управління юстиції про
тимчасове обмеження у праві виїзду
ОСОБА_2 за межі України відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в
апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на ухвалу суду
подається протягом п'яти днів з дня її
проголошення. У разі якщо ухвалу було
постановлено без участі особи, яка її
оскаржує, апеляційна скарга подається
протягом п'яти днів з дня отримання
копії ухвали.

Ухвала набирає законної сили в
порядку, визначеному ст. 223 ЦПК України.

Суддя: