Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 березня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Рівненської області в складі:

головуючий суддя: Хилевич С.В.

судді: Ковалевич С.П., Мельник Ю.М.

секретар судового засідання Ковальчук
Л.В.

за участю сторін та їх представників,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Корецького районного суду від 18 грудня
2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання житлового будинку
і земельної ділянки об'єктами спільної
сумісної власності подружжя та поділ
рухомого майна подружжя,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Корецького районного суду від
18 грудня 2013 року зазначений позов
задоволено частково: поділено рухоме
майно, що є спільною сумісною власністю
подружжя, виділивши ОСОБА_1: причіп
легковий - В, реєстраційний номер
НОМЕР_1, вартістю 1 500 гривень;
холодильник INDESIT, вартістю 4761 гривень;
плиту газову 60*60 ELEKTA, вартістю 3 300
гривень; шафу-купе 3-х дверну - 1 шт.,
вартістю 2 770 гривень; диван - 1 шт.,
вартістю 2 000 гривень; кухню мдф льон - 1
шт., вартістю 3 580 гривень; стіл дубовий
1шт., вартістю 1 500 гривень; табуретки
дубові - 2шт., вартістю 75 гривень кожна;
піноблоки 11,5м3, вартістю 4 000 гривень;
мийку круглу врізну 1 шт., вартістю 730
гривень; європаркан 6 м, вартістю 1 200
гривень, а всього на загальну суму 25 491
гривень.

ОСОБА_2 виділено телевізор LCD MEREDIAN,
вартістю 3 999 гривень; акустичну систему
MEREDIAN, НТН-S100 А, вартістю 899 гривень;
мікрохвильову піч СОЛО SAMSUNG 171; пральну
машину INDESIT, вартістю 3 000 гривень;
прихожу, дпс яблуня 1шт., вартістю 2460
гривень; світильник бронзовий 2 шт.,
вартістю 189,30 гривень кожен; світильник
садовий (вуличний) 1 шт., вартістю 248, 70
гривень; телевізор вживаний 1 шт.,
вартістю 500 гривень; спальний гарнітур
„Антарія" мдф - 1 шт., вартістю 4 020
гривень; шафу 3-х дверну з антресоллю
1шт., вартістю 1500 гривень; котел „ARISTON
CLAS 24 FE" 2-х контурний газовий 1шт.,
вартістю 400 гривень; стіл кухонний - 1шт.,
вартістю 460 гривень; гідроблок „Тренді"
1 шт., вартістю 4 135 гривень; табуретки
дубові 2 шт., вартістю 75 гривень кожна;
витяжку врізну 1 шт., вартістю 950
гривень; кухонний куточок дубовий 1 шт.,
вартістю 2 000 гривень; європаркан 6 м.,
вартістю 1 200 гривень, а всього на
загальну суму 30 499 гривень.

В задоволенні решти позову відмовлено.

На рішення суду в частині відмови у
задоволенні позову про визнання
житлового будинку, який знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя
та визнання земельної ділянки площею
0,1000 га, цільове призначення - для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд, яка знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1 об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
позивач подав апеляційну скаргу, де
покликався на неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення норм
процесуального і матеріального права.

На її обґрунтування зазначав про
неврахування судом письмових доказів,
зокрема, платіжних документів, які
підтверджують, що саме він купляв
будівельні матеріали для проведення
реконструкції спірного житлового
будинку. Відповідач визнала факт
реконструкції подружжям у 2006-2009 роках
спірного будинку, чим вони покращили
умови проживання. Судом не було
з'ясовано обсяг та характер
реконструкції спірного будинку.
Технічний паспорт на житловий будинок
КП „Рівненське обласне бюро технічної
інвентаризації" було виготовлено в 2010
році. Свідоцтво про право власності на
зазначений будинок було видано
виконавчим комітетом Корецької
міської ради 6.03.2011 року. Право
власності зареєстроване відповідачем
в органах реєстрації прав на нерухоме
майно на підставі свідоцтва про право
власності 24.03.2011 року. Копії зазначених
документів були долучені до матеріалів
справи, проте залишені судом без уваги.

Суд неналежно оцінив показання ОСОБА_3
та ОСОБА_4, які підтвердили обставини,
покладені позивачем в основу своїх
вимог. Тому вважав, що застосуванню
підлягала норма ч.1 ст. 62 СК України, а
спірний будинок поивнен бути визнаний
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Оскільки будинок розміщений на
земельний ділянці, яка є власністю
відповідача, тому відповідно до вимог
ст. 377 ЦК України, ч.1 ст.120 ЗК України, п.18
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 16 квітня 2004 року №7 „Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ" вона повинна бути
визнана об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.
Безпідставним є посилання суду першої
інстанції на п.18 (2) постанови Пленуму
Верховного Суду України від 16.04.2004 року
№ 7 «Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» та ст. 57 СК України.

З цих міркувань просив рішення
Корецького районного суду від 18 грудня
2013 року в оскаржуваній частині
скасувати та ухвалити з цього приводу
нове рішення, яким його вимоги в цій
частині задовольнити.

Рішення суду в частині поділу рухомого
майна сторонами не оскаржувалось.

Заслухавши суддю-доповідача, думку
осіб, які беруть участь у справі, і
з'явились в судове засідання,
перевіривши матеріали справи і доводи
позивача, колегія суддів прийшла до
висновку про часткове задоволення
апеляційної скарги.

Відмовляючи частково ОСОБА_1 в позові,
суд першої інстанції виходив з
ненадання позивачем належних і
допустимих доказів про істотне
збільшення вартості житлового будинку,
а тому і відсутність підстав для
задоволення вимоги про визнання
житлового будинку об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.
Оскільки земельна ділянка
приватизована відповідачем особисто
як частка із земельного фонду, а позов
про визнання права на житловий будинок
визнано недоведеним, тому вимогу про
визнання земельної ділянки об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя теж залишено без задоволення.

Проте з такими висновками погодитися
не можна.

Згідно із ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що
сторони перебували у зареєстрованому
шлюбі протягом часу із 17 травня 1997 року
по 18 липня 2011 року (а.с. 36-36, зв.).

Сторонами визнається і не
заперечувалося в суді першої та
апеляційної інстанцій та обставина, що
до реєстрації між ними шлюбних
відносин у власності ОСОБА_2 уже
знаходився житловий будинок АДРЕСА_1,
який був їй подарований до шлюбу. Площа
попереднього будинку приблизно
відповідала площі реконструйованого
будинку - 82 кв.м..

На а.с. 16-27 міститься проектно-технічна
документація на реконструкцію
належного ОСОБА_2 будинку та
господарських споруд на присадибній
земельній ділянці в АДРЕСА_1, що
виготовлена архітектурно-планувальним
бюро Корецької районної державної
адміністрації в 2006 році. В
пояснювальній записці зазначено, що
реконструкція проводилася на підставі
рішення виконавчого комітету
Корецької міської ради від 16.02.2005 року
№67. При реконструкції будинку
закладався новий фундамент, збудовано
нові стіни - з силікатних блоків та
цегли, тоді як попередній будинок був
із дерева, нові перегородки - з
будівельної цегли, а також дерев'яна
підлога та покрівля (а.с. 27).

22 грудня 2010 року Інспекцією державного
архітектурно-будівельного контролю у
Рівненській області видано Сертифікат
відповідності державним будівельним
нормам, стандартам та правилам на ім'я
відповідача як забудовника об'єкта -
житлового будинку загальною площею 82
кв.м. відповідно до технічного
паспорту, виданого КП «РОБТІ
Рівненської обласної ради» 13.08.2010 року
за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 51).

16 березня 2011 року виконавчим комітетом
Корецької міської ради видано ОСОБА_2
Свідоцтво про право власності на
житловий будинок АДРЕСА_1 (а.с. 53).

Наведені докази в їх сукупності
вказують про те, що унаслідок
реконструкції житлового будинку
фактично збудовано новий будинок,
змінився якісний показник -
використано нові будівельні матеріали,
а до будинку проведено газо- та
водопостачання, зроблено каналізацію,
змонтовано опалення тощо, що призвело
до безумовного збільшення його
вартості.

Матеріали справи містять безперечні
фактичні дані про понесення ОСОБА_1
витрат на реконструкцію будинку
АДРЕСА_1, товарні чеки, накладні на
придбання будівельних матеріалів,
опалювальних і
комунікаційно-санітарних пристроїв
(а.с. 28-29,32-35, 40-47), що в контексті обставин
справи переконливо обґрунтовують його
вимоги.

Крім того, відповідач у судовому
засіданні сама підтвердила ті
обставини, що реконструкцію будинку
проведено сторонами разом, сумісними
фізичними зусиллями та грошовими
коштами.

Відповідно до ст. 62 СК України якщо
майно дружини, чоловіка за час шлюбу
істотно збільшилося у своїй вартості
внаслідок спільних трудових чи
грошових затрат або затрат другого з
подружжя, воно у разі спору може бути
визнане за рішенням суду об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

За таких обставин спірний житловий
будинок слід визнати спільним сумісним
майном подружжя.

Щодо вимоги позивача про визнання
земельної ділянки об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
то з її обґрунтованістю колегія суддів
погодитися не може.

Земельна ділянка площею 0, 1000 га, на якій
розміщений спірний житловий будинок,
належить на праві особистої власності
відповідачу, що засвідчено відповідним
Державним актом серії ЯК №412508, виданим
на підставі рішення виконкому
Корецької міської ради від 13.01.2000 року
№26 та рішення Корецької міської ради
від 16.10.2009 року №1858 (а.с. 55-55, зв.).

Пункт 5 ч. 1 ст. 57 СК України передбачає
належність на праві особистої
приватної власності дружині,
чоловікові земельної ділянки, набутої
за час шлюбу внаслідок приватизації
земельної ділянки, яка перебувала у її,
його користуванні.

Разом з тим, з роз'яснень, даних
Пленумом Верховного Суду України у п. 18
(2) своєї постанови від 16.04.2004 року №7
«Про практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ», вбачається, що
відповідно до положень статей 81, 116 ЗК
(2768-14) окрема земельна ділянка, одержана
громадянином у період шлюбу в приватну
власність шляхом приватизації, є його
особистою приватною власністю, а не
спільною сумісною власністю подружжя,
оскільки йдеться не про майно, нажите
подружжям у шлюбі, а про одержану
громадянином частку із земельного
фонду. Якщо на такій земельній ділянці
знаходиться будинок, будівля, споруда,
що є спільною сумісною власністю
подружжя, то у разі поділу будинку,
будівлі, споруди між подружжям та
виділу конкретної частини будинку,
будівлі, споруди до особи, яка не мала
права власності чи користування
земельною ділянкою, переходить це
право у розмірі частки права власності
у спільному майні будинку, будівлі,
споруди у відповідності до статей 120 ЗК,
377 ЦК (435-15).

Як убачається, при зверненні до суду
ОСОБА_1 обрав такий спосіб захисту
майнового права як визнання спірної
земельної ділянки об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
не вимагаючи при цьому виділити
конкретну частину спірного будинку,
який знаходиться на ділянці, а тому
такий спосіб є неправильним і позов у
цій частині не підлягає задоволенню.

Стаття 16 ЦК України визначає право
кожної особи звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права або інтересу, а
також встановлює належні способи їх
захисту.

Особа, права якої порушено, може
скористатися не будь-яким, а конкретним
способом захисту свого права. Під
способами захисту суб'єктивних
цивільних прав слід розуміти
закріплені законом
матеріально-правові заходи
примусового характеру, за допомогою
яких проводиться поновлення (визнання)
порушених (оспорюваних) прав та вплив
на порушника.

При вирішенні справи суд першої
інстанції уваги на викладені обставини
не звернув, що призвело до ухвалення
рішення, яке в частині відмови в позові
не може залишатися чинним.

Мотивами для часткового задоволення
вимог ОСОБА_1 відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1
ст. 309 ЦПК України є невідповідність
висновків суду обставинам справи, що
призвело до незастосування норм
матеріального права, які підлягали
застосуванню.

На підставі ст. 62, п. 5 ч. 1 ст. 57 СК
України, ст. 16 ЦК України, п. 18 (2)
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 16.04.2004 року №7 «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ», керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316,
324-325 ЦПК України, колегія суддів

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Корецького районного суду від
18 грудня 2013 року в частині відмови в
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання житлового будинку і
земельної ділянки об'єктами права
спільної сумісної власності подружжя
скасувати.

Позов у цій частині задовольнити
частково.

Визнати житловий будинок АДРЕСА_1
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя ОСОБА_1 і ОСОБА_2.

ОСОБА_1 відмовити в частині вимог до
ОСОБА_2 про визнання земельної ділянки
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

В решті рішення суду першої інстанції
залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржене до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий:
С.В.Хилевич

Судді:
Ю.М.Мельник

С.П.Ковалевич