Справа №173/102/14-ц
Провадження №2/173/344/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2014 р. м.
ВерхньодніпровськВерхньодніпровський
районний суд
Дніпропетровської області у
складі

головуючого судді Шевченко О.Ю.,

при секретарі судового засідання
Демяненко С.І.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в
приміщенні суду цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та Верхньодніпровського
районного відділу Головного
управління в Дніпропетровській
області Державної міграційної служби
України про визнання осіб, такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням, третя особа: орган опіки
та піклування в особі виконавчого
комітету Верхньодніпровської міської
ради, та за зустрічною позовною заявою
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про вселення у
житловий будинок,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до
Верхньодніпровського районного суду
Дніпропетровської області з позовом до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та Верхньодніпровського
районного відділу Головного
управління в Дніпропетровській
області Державної міграційної служби
України про визнання осіб, такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням. В обґрунтування позовної
заяви зазначено, що на підставі
договору дарування від 23 листопада 1993
року позивач є власником будинку по
АДРЕСА_1. З 20 лютого 1995 року в будинку
прописана його донька, ОСОБА_4, а з 19
жовтня 2006 року в будинку
зареєстрований її син - ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1. В 2008 році було розірвано
шлюб між ним та матір'ю відповідача,
після чого відповідач та її син
переїхали жити до матері за адресою:
АДРЕСА_2. У будинку відповідач з сином
не проживають п'ять років. Просив
відповідача знятися з реєстрації у
його будинку, але вона не бажає робити
це добровільно та припинила з ним
спілкуватися. Зараз у позивача виникла
необхідність продати будинок та
переїхати проживати в інше місто, але
реєстрація відповідача та її сина
перешкоджає оформити договір
купівлі-продажу будинку. З метою
вирішення цього питання звертався до
комісії з питань захисту прав дитини
при Верхньодніпровській районній
державній адміністрації із заявою про
надання дозволу на продаж будинку,
проте у зв'язку з реєстрацією у цьому
будинку неповнолітнього сина
відповідача йому було рекомендовано
звернутися до суду. Реєстрація у
будинку відповідача перешкоджає
позивачу як власнику розпорядитися
будинком, тобто продати його. Оскільки
відповідач не бажає добровільно
знятися з реєстрації в його будинку
позивач просив суд усунути перешкоди в
розпорядженні будинком по АДРЕСА_1 з
боку ОСОБА_2 та її сина, ОСОБА_3; визнати
ОСОБА_2 та її неповнолітнього сина,
ОСОБА_3, такими, що втратили право
користування будинком АДРЕСА_1 та
зобов'язати Верхньодніпровський
районний відділ Головного управління в
Дніпропетровській області Державної
міграційної служби України зняти
відповідача та її сина з реєстрації в
будинку АДРЕСА_1.

До початку розгляду справи по
суті ОСОБА_2 подано до суду зустрічну
позовну заяву до ОСОБА_1 про
вселення її у житловий будинок.
Зустрічна позовна заява на підставі
ухвали суду від 13 березня 2014 року була
прийнята для спільного розгляду з
первісним позовом ОСОБА_1. В
обґрунтування зустрічної позовної
заяви зазначено, що з 20 лютого 1995 року
позивач, ОСОБА_2, зареєстрована в
будинку свого батька, ОСОБА_1, по
АДРЕСА_1. З 2006 року в даному будинку
зареєстрований її син, ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1. Під час спільного
проживання з ОСОБА_1 останній створив
жахливі умови проживання, що впливало
не тільки на її психологічний стан, але
і на стан малолітнього сина. Батько
усіма зусиллями намагався видворити її
з будинку, а тому з 2009 року вона дійсно
перейшла жити до своєї тітки, оскільки
сподівалася, що їх відсутність
налагодить відносини з батьком, але
позивач зібрав її речі та виставив їх
на вулицю, а на вхідні двері встановив
новий замок. Тим самим позивач за
первісним позовом позбавив її
можливості користуватися будинком і з
того часу вона в ньому не проживала.
Неодноразово намагалася налагодити
стосунки з батьком та прохала пустити
їх жити до будинку, проте він і слухати
про це не хотів, ігнорував телефонні
дзвінки та не пускав до будинку, коли
вона до нього приходила. ОСОБА_2
зазначила, що іншого житла вона не має
та тимчасово проживає у своєї тітки.
Оскільки вона має право користуватися
цим будинком, ОСОБА_2 просила суд
вселити її до будинку АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач та його
представник підтримали первісний
позов та просили суд задовольнити
позовні вимоги, проти задоволення
зустрічної позовної заяви
заперечували. Позивач суду пояснив, що
до розірвання шлюбу з мамою
відповідача, а саме до 2008 року, він
мешкав у своєму будинку разом з донькою
та її сином. Після того як колишня
дружина змінила своє місце проживання,
вона почала наполягати на тому, щоб
донька з внуком пішли від нього. Саме це
і стало причиною того, що донька
прийняла рішення переїхати до матері.
Донька добровільно залишила будинок,
ніхто її не виганяв і він дуже болісно
прийняв таке її рішення, оскільки звик
жити з нею та онуком. Весь цей час вони
підтримували нормальні відносини, вона
приходила з онуком на вихідні,
допомагала по господарству, приходила
на День народження. Речей доньки та
онука в будинку не має. Зараз виникла
необхідність продати будинок, оскільки
позивач працює у м. Дніпропетровськ і
йому важко їздити кожного дня. Проте
відповідач категорично відмовилась
знятися з реєстрації, а тому він не може
продати будинок.

Представник позивача підтвердила
обставини, викладені в позовній заяві,
а також зауважила, що вимоги
відповідача про її вселення є
безпідставними, оскільки весь час, коли
вона не проживає в будинку батька, їй
ніхто не чинив перешкоди користуватися
ним. Вона не зверталася, ані до
правоохоронних органів, ані до суду з
метою вирішення цього питання. Вона
добровільно залишила будинок разом з
дитиною. У зв'язку з чим представник
позивача просила суд застосувати
позовну давність та відмовити у
задоволенні зустрічної позовної заяви
у зв'язку з пропуском строку позовної
давності.

Відповідач в судове засідання не
з'явилася, про час та місце розгляду
справи повідомлена належним чином, про
що свідчить розписка, яка є в
матеріалах справи (а.с.37), причини
неявки суду не повідомила.

Представник відповідача проти
задоволення первісної позовної заяви
заперечував та підтримав зустрічну
позовну заяву. Суду пояснив, що в 2009
році відповідач виїхала з будинку,
оскільки батько створив неможливі
умови для проживання. Відповідач не
намагалася вселитися в будинок,
оскільки було змінено замки та позивач
виставив її речі, а тому вона не
проживала в будинку з поважних причин.
В будинку, в якому вона зараз мешкає з
сином фактично проживає шестеро осіб.
Умови для проживання незадовільні.
ОСОБА_1 не має наміру продавати будинок,
а бажає лише зняти з реєстрації доньку
та її онука. Щодо пропуску строку
позовної давності представник
відповідача зауважив, що ОСОБА_2 не
зверталася до суду, оскільки дізналася
про її порушене право лише, коли батько
звернувся до суду.

Представник відповідача,
Верхньодніпровського районного
відділу Головного управління в
Дніпропетровській області Державної
міграційної служби України, в судове
засідання не з'явився, про час та місце
розгляду справи повідомлений належним
чином, подав заяву про розгляд справи
без його участі.

Третя особа, орган опіки та піклування
в особі виконавчого комітету
Верхньодніпровської міської ради, в
судове засідання не з'явилася, про час
та місце розгляду справи повідомлена
належним чином, подала заяву про
розгляд справи без її участі. Також
просила суд з метою захисту майнових
прав малолітньої дитини, ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_1, не допустити погіршення
житлових умов малолітньої дитини.

Суд, вислухавши пояснення осіб, які
брали участь у справі, дослідивши
матеріали справи, допитавши свідків та
оцінивши докази в їх сукупності,
приходить до наступних висновків.

Судом встановлені такі обставини та
відповідні їм правовідносини.

ОСОБА_1 є власником житлового будинку
по АДРЕСА_1, що підтверджується
договором дарування від 23 листопада 1993
року (а.с.7-8) та технічним паспортом
(а.с.9-11).

Разом з позивачем в цьому будинку
зареєстровано ще двоє осіб: ОСОБА_2 та
її малолітній син, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
що було визнано сторонами у справі та
підтверджується домовою книгою (а.с.15-16)
та довідкою виконавчого комітету
Верхньодніпровської міської ради від 10
січня 2014 року (а.с.14).

В 2008 році ОСОБА_2 разом з сином, ОСОБА_3,
виїхала з будинку і з того часу в ньому
не проживає, що підтверджується актом
обстеження житлово-побутових умов від 8
лютого 2013 року (а.с.12) та показами
свідків: ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які кожна
окремо підтвердили, що донька пішла від
ОСОБА_1 після розірвання шлюбу між
батьками в 2008 році і з того часу з ним не
проживала.

Згідно зі ст. 405 Цивільного кодексу
України члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. В той же час член сім'ї власника
житла втрачає право на користування
цим житлом у разі відсутності члена
сім'ї без поважних причин понад один
рік, якщо інше не встановлено
домовленістю між ним і власником житла
або законом.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 та її син,
ОСОБА_3, не проживають в будинку
позивача з 2008 року без поважних причин,
оскільки відповідач разом з сином
добровільно залишили будинок, жодних
перешкод у користуванні цим будинком
позивач не створював. Дані обставини
підтвердили свідки, допитані в
судовому засіданні. Доказів того, що
між сторонами існувала домовленість
про те, що за ОСОБА_2 буде збережено
право користування житлом навіть за її
відсутності в будинку, сторонами не
надано.

Так свідок ОСОБА_5 суду пояснила, що
проживає по сусідству з ОСОБА_1 по
АДРЕСА_1. Знайома з цією сім'єю з 2000 року.
В 2008 році дружина пішла від ОСОБА_1 з
невідомих їй причин. І після цього
донька позивача зі своїм сином також
залишили будинок. Не було ніяких
скандалів з цього приводу, ніхто її не
виганяв та вона особисто бачила як
позивач грузив на машину речі. Позивач
розповідав, що донька поїхала жити до
мами і він дуже важко це переживав. Всі
ці роки донька неодноразово приїжджала
до батька,допомагала на городі. В них
були гарні відносини. Не бачила, щоб
позивача не пускав доньку, чи щоб вона
приїжджала з міліцією чи депутатами.

Свідок ОСОБА_10 суду пояснила, що
знайома з ОСОБА_1 дуже давно. Якось
зустріла його та він розповів, що
розійшовся з дружиною, а донька з
онуком залишилась проживати разом з
ним. А одного разу ОСОБА_1 зателефонував
їй та розповів, що донька пішла від
нього, оскільки колишня дружина їй
сказала, що «Якщо вона не поїде від
батька, вона їй не донька». В них
залишились нормальні відносини, вона
приходила до нього на День народження і
жодного разу ніяких розмов про те, що
вона має намір вселитися в будинок не
було.

Підстав для того, щоб не приймати до
уваги показання свідків у суду не має,
оскільки вони узгоджується з
обставинами, встановленими судом.
Жодних доказів на спростування даних
обставин відповідачем не надано, не
дивлячись на те, що суд сприяючи
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи, неодноразово
роз'яснював відповідачу та її
представнику обов'язок доказування
своїх доводів та заперечень.

Судом встановлено також, що реєстрація
в будинку відповідача та її сина,
порушує право позивача як власника
розпорядитися своїм майном, а саме
продати його, що, на думку суду є
підставою для звернення його до суду з
метою захисту своїх прав у
відповідності до ст. 3 цивільного
процесуального кодексу України. При
цьому суд відхиляє доводи представника
відповідача про те, що позивач не має
наміру продавати будинок, а бажає лише
зняти з реєстрації доньку з онуком,
оскільки рішенням Комісії з питань
захисту прав дитини при
Верхньодніпровській районній
державній адміністрації від 5 березня
2013 року № 51 підтверджується, що ОСОБА_1
звертався до комісії саме з метою
отримання дозволу на відчуження
житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1
(а.с.13).

Також суд не приймає до уваги доводи
представника відповідача про те, що
відповідач не має іншого житла, а умова
в яких вона проживає з дитиною є
незадовільними, оскільки дані
обставини не спростовують висновків
суду про відсутність ОСОБА_2 та її сина,
ОСОБА_3, в будинку по АДРЕСА_1 більше
року без поважних причин. Також суд
приймає до уваги положення ст. 160
Сімейного кодексу України, згідно з
яким батьки мають право визначати
місце проживання дітей, що і було
зроблено ОСОБА_2. Окрім того у
відповідності до ст. 154 Сімейного
кодексу України відповідач має право
звертатися до органів державної влади,
органів місцевого самоврядування та
громадських організацій за захистом
прав та інтересів дитини, в тому числі з
метою створення належних умов для
проживання дитини.

З урахуванням вищевикладеного,
виходячи з принципу диспозитивності
цивільного судочинства, згідно з яким
суд розглядає цивільні справи дише в
межах заявлених позовних вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі, суд
приходить до висновку про законність
та обґрунтованість позовних вимог
ОСОБА_1 в частині визнання ОСОБА_2 та її
малолітнього сина такими, що втратили
право користування житлом по АДРЕСА_1.

Разом з тим суд не вбачає підстав для
задоволення позову в частині позовних
вимог про усунення перешкод в
розпорядженні будинком, з огляду на те,
що звернення до суду з позовом про
визнання осіб, такими, що втратили
право користування житлом є саме одним
зі способів усунення перешкод у
розпорядженні цим житлом. Також суд
вважає необґрунтованими вимоги
позивача щодо зобов'язання
Верхньодніпровського РВ ГУ в
Дніпропетровській ДМС України області
зняти з реєстрації ОСОБА_2 та її сина
ОСОБА_3, оскільки відповідно до ст. 7
Закону України "Про свободу
пересування та вільний вибір місця
проживання в Україні" рішення суду про
визнання особи такою, що втратила право
на користування жилим приміщенням є
підставою для зняття її з
реєстраційного обліку та є
обов'язковим для виконання
відповідними органами, уповноваженими
на зняття такої особи з реєстраційного
обліку.

У зв'язку з цим, суд вважає, що
позов ОСОБА_1 підлягає частковому
задоволенню.

Щодо зустрічної позовної заяви
ОСОБА_2 про її вселення до будинку по
АДРЕСА_1 суд приходить до наступних
висновків.

Згідно зі ст. 60 Цивільного
процесуального кодексу України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

В той же час відповідачем та її
представником не надано жодних доказів
на підтвердження своїх доводів,
зокрема про те, що ОСОБА_1 перешкоджає
або перешкоджав ОСОБА_2 користуватися
будинком. Більше того, свідки допитані
в судовому засіданні, підтвердили, що
між батьком та донькою були нормальні
відносини, вона приходила до нього,
допомагала по господарству і жодних
перешкод у користуванні цим майном
позивач не створював. ОСОБА_2 обрала
своїм місцем проживання іншу адресу.

Окрім того, навіть якщо
відповідач вважала, що її право на
користування житлом порушено,
дізналася вона про це ще в 2008 році, коли
виїхала з будинку, проте звернулася до
суду з позовом про вселення лише в 2014
році.

Статтею 257 Цивільного кодексу
України встановлено загальний строк
позовної давності, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу, - три роки. Згідно з ч. 1 ст. 261
Цивільного кодексу України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатись про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.
Відповідно до ч. 4 ст. 267 Цивільного
кодексу України сплив позовної
давності, про застосування якою
заявлено стороною у спорі, є підставою
для відмови у позові.

З урахуванням встановлених судом
обставин, приймаючи до уваги, що
представником відповідача у
зустрічній позовній заяві було
зроблено заяву про застосування
позовної давності, поважних причин
пропущення позовної давності судом не
встановлено, суд приходить до висновку
про відмову у зустрічній позовній
заяві.

Вирішуючи питання про розподіл
судових витрат, суд, керуючись ст. 88
Цивільного процесуального кодексу
України, приходить до висновку, що
судові витрати, понесені позивачем, а
саме сплачений ним судовий збір,
підлягає стягненню з відповідача
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 256, 257, 261, 267, 405
Цивільного кодексу України, ст.ст. 10,11,
60, 61,88, 212-215Цивільного процесуального
кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
Верхньодніпровського районного
відділу Головного управління в
Дніпропетровській області Державної
міграційної служби України про
визнання осіб, такими, що втратили
право користування жилим приміщенням -
задовольнити частково.

Визнати ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, та
малолітнього ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1,
такими, що втратили право користування
будинком АДРЕСА_1.

В іншій частині позову -
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, на
користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, судові
витрати, в сумі 81 грн. 20 коп.

В зустрічній позовній заяві ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про вселення у житловий будинок
- відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено
шляхом подання апеляційної скарги до
апеляційного суду Дніпропетровської
області через Верхньодніпровський
районний суд Дніпропетровської
області протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, проте не були присутні під час
його проголошення мають право
оскаржити його протягом десяти днів з
дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
О.Ю.Шевченко