Номер провадження № 22-ц/785/67/14
Головуючий у першій інстанції Середа
Доповідач Громік Р. Д.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.03.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Громіка Р.Д.

суддів - Панасенкова В.О., Парапана В.Ф.

при секретарі - Горновій А.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Одеської міської
ради на рішення Суворовського
районного суду м. Одеси від 22 жовтня 2013
року по справі за позовом ОСОБА_2 до
Одеської міської ради про визнання
права власності на нерухоме майно,

встановила:

ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до
Одеської міської ради про визнання за
нею право власності за набувальною
давністю на домоволодіння АДРЕСА_1.

В обґрунтування позову вказувала на те,
що з 1987 року вона мешкала однією сім'єю
з ОСОБА_3, вели спільне господарство. За
весь час спільного життя вони не
встигли зареєструвати своїх відносин.
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Вчасно
звернутися до нотаріальної контори не
змогла, так як вирішувала питання про
встановлення факту проживання на
території України. Оскільки, починаючи
з 2002 року, вона фактично добровільно,
відкрито та безперервно володіла та
користувалася вказаним майном,
утримувала його, тому вважає, що може
бути застосована набувальна давність.

В судовому засіданні позивач
підтримала заявлений позов та
зазначила, що проживала з ОСОБА_3 як
чоловік та дружина, за власні кошти
організувала його поховання, весь цей
час вона продовжувала користувалася
майном, утримувала його. Крім того
зазначила, що для заміни паспорту
старого зразка їй необхідно було
встановити факт проживання на
території України, на що потрібен був
час, з цих причин не могла
зареєструвати з ОСОБА_3 шлюб.

Представник відповідача в засідання не
з'явився, в матеріалах справи є
клопотання про розгляд справи в його
відсутності та про заперечення проти
вимог у зв'язку з ненаданням позивачкою
доказів в підтвердження вимоги (а.с.113).

Рішенням суду позов задоволений в
повному обсязі.

В апеляційній скарзі відповідач
просить рішення суду першої інстанції
скасувати та постановити нове рішення,
яким в задоволенні позову відмовити в
повному обсязі, посилаючись при цьому
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права.

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги та пояснення
сторін, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах позовних вимог та доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню за таких підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п.2 постанови від 18 грудня 2009
року № 14 «Про судове рішення у
цивільній справі», рішення є законним
тоді, коли суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства відповідно до
статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК, а також правильно витлумачив ці
норми. Обґрунтованим визнається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні і які
відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції вважав, що вони
повністю обґрунтовані, при цьому
виходив з наступного.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3, який на
підставі договору дарування від 12
січня 1993 року посвідченого державним
нотаріусом Четвертої Одеської
державної нотаріальної контори
Скляніенко Т.М. та зареєстрованого в
реєстрі за №І-95, був власником 1/10
частини домоволодіння з відповідною
частиною надвірних господарчих
споруджень, яке знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1 та складається в цілому із двох
кам'яних будинків, з надвірними
господарчими спорудами, зазначеними
літерами: «Г,Д,Е,Ж,З,Н» сараї, №1-4
огородження, І,ІІ - мостіння,
розташованих на земельній ділянці
розміром 471 кв.м.(а.с.19,22-23).

Як вбачається з листа Четвертої
Одеської державної нотаріальної
контори від 5 лютого 2013 року, щодо майна
померлого ОСОБА_3 спадкова справа не
заводилася, заповіт не посвідчувався,
спадкоємці з заявами про прийняття
спадщини або про відмову від спадщини
не зверталися (а.с.56).

Допитана в судовому засіданні свідок
ОСОБА_5 пояснила, що з часу придбання
нею частини домоволодіння вона знала
покійного ОСОБА_3 та бачила з ним і
позивачку ОСОБА_2, однак з нею не
спілкувалася, в 2002 році він поїхав до
батьків, там йому стало погано і він
помер. Батьки його ніколи в м. Одесу до
сина не приїздили і після смерті також,
з'являється лише позивачка, яка більше
знаходиться в м. Миколаєві у своєї
матері.

Свідок ОСОБА_6, яка є матір'ю позивача
вказувала на те, що її донька ОСОБА_2
проживала з ОСОБА_3 і тепер
користується належним йому майном.

Допитані Корсунь-Шевченківським
районним судом Черкаської області за
судовим дорученням в якості свідків
батьки ОСОБА_3 - матір ОСОБА_7 та батько
ОСОБА_8 надали пояснення, згідно з якими
вони вказували на те, що їх син з 1987 року
проживав зі своєю співмешканкою ОСОБА_2
в м. Одесі, яка проживала разом з ним, а
була зареєстрована в гуртожитку.
Квартиру вони купували за свої кошти і
переоформили на сина. Коли він з
позивачкою приїздив на весілля доньки
представив її як невістку, в яких вони
стосунках знаходилися їй невідомо.

Суд при цьому звернув увагу на те, що з
часу відкриття спадщини ніхто з
родичів, які можуть бути спадкоємцями
першої та другої черги відповідно до
вимог ст.ст.529, 530 ЦК Української УРСР,
який діяв на той час, а це є його матір,
батько та сестра, до нотаріальної
контори не зверталися з заявами про
прийняття спадщини і дій щодо
прийняття спадщини, визначених ст.549
вказаного Кодексу не вчиняли.

Згідно з вимогами ч.1 та ч.2 ст.344 ЦК
України особа, яка добросовісно
заволоділа чужим майном і продовжує
відкрито, безперервно володіти
нерухомим майном протягом десяти років
або рухомим майном - протягом п'яти
років, набуває право власності на це
майно (набувальна давність), якщо інше
не встановлено цим Кодексом.

Особа, яка заявляє про давність
володіння, може приєднати до часу свого
володіння увесь час, протягом якого цим
майном володіла особа, чиїм
спадкоємцем (правонаступником) вона є.

Суд встановив, що позивач з 1987 року
проживала разом з ОСОБА_3 у належній
йому частині домоволодіння до його
смерті, продовжує володіти його майном
до теперішнього часу. Крім пояснень
свідків, суд вказав, що ці факти
підтверджуються і письмовими доказами,
поясненнями сусідів ОСОБА_9, ОСОБА_10,
квитанціями про сплату податку за
землю, за послуги по електроенергії,
довідкою про проведення поховання
(а.с.8,9,15-17,20) .

Оцінюючи усі дослідженні докази в
сукупності, суд першої інстанції
прийшов до висновку, що заявлений позов
підлягає задоволенню, оскільки доводи
позивача знайшли своє підтвердження в
ході судового розгляду, позивач
добросовісно заволоділа майном ОСОБА_3
і з вересня 2002 року продовжує ним
володіти протягом десяти років.

Однак, судова колегія не може повністю
погодитися з такими висновками, вважає
їх недоведеними та необґрунтованими.

Так, дійсно, відповідно до вимог ст.344 ЦК
України особа, яка добросовісно
заволоділа чужим майном і продовжує
відкрито, безперервно володіти
нерухомим майном протягом десяти років
або рухомим майном - протягом п'яти
років, набуває право власності на це
майно (набувальна давність), якщо інше
не встановлено цим Кодексом.

Колегія суддів вважає, що позивачка не
підтвердила жодним належним доказом
факт безперервного володіння спірним
нерухомим майном.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні
пояснила, що позивачка постійно мешкає
в м. Миколаєві, в спірному приміщенні
мешкає рідко.

Ці ж обставини підтвердили в своїх
заявах до Суворовського РВ та
Суворовської райадміністрації м. Одеси
сусіди - співвласники спірної будівлі
(а.с.137-138).

Надані позивачкою копії квитанцій
(а.с.15-18) свідчать лише про те, що від
імені померлого ОСОБА_3 були проведені
оплати: за землю лише в 2010 - 2011 роках, та
за спожиття електроенергії в 2012р.

З документів по сплаті за
електроенергію вбачається, що в
спірній будівлі електроенергією
фактично не користуються (а.с.17-18).

Також, колегія суддів вважає, що за
набувальною давністю може бути набуто
право власності на нерухоме майно, яке
не має власника, або власник якого
невідомий, або власник відмовився від
права власності на належне йому
нерухоме майно.

Відповідачем по цій категорії справ є
попередній власник майна або особа, яка
вважає себе власником майна.

Суд не навів жодного висновку чому саме
Одеська міська рада є відповідачем по
справі.

Крім цього, відповідно до вимог
статті 549 ЦК УРСР від 1963р. (діючої на
момент смерті ОСОБА_3 та відкриття
спадщини), визнається, що спадкоємець
прийняв спадщину якщо він фактично
вступив в управління або володіння

будь - яким спадковим майном;

Ст. ст. 529 - 530 цього ж кодексу
передбачено, що спадкоємцями першої
черги є батьки померлого, а другої -
брати та сестри.

Суд першої інстанції, встановивши
наявність спадкоємців - батьків та
сестри померлого ОСОБА_3, не з'ясував їх
ставлення до спірного майна, чи
прийняли вони будь яке майно померлого
у спадщину, з урахуванням тих обставин,
що ОСОБА_3 помер, фактично перебуваючи
за місцем проживання батьків.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
суд першої інстанції зробив судове
доручення про допит спадкоємців -
батьків та сестри померлого ОСОБА_3 за
місцем їх мешкання в якості свідків,
однак, жодного питання щодо їх
ставлення до спірного майна в
дорученні поставлено не було. Батьки
ОСОБА_3, як вбачається з протоколу
допиту (а.с.165-166) вказали, що спірне
нерухоме майно було придбане за їх
кошти та оформлено на померлого сина.
Так як спірне майно було в поганому
стані, то батьки її майже побудували.
Сестра померлого взагалі допитана не
була.

Вказані особи не були залучені до
розгляду справи, хоча рішення суду
безпосередньо зачіпає їх права.

Дані обставини не були прийняті судом
першої інстанції до уваги при винесені
оскаржуваного рішення.

Розглядаючи справу, судова колегія
приходить до висновку, що суд першої
інстанції неповно з'ясував обставини,
що мають значення для справи, не довів
обставини, що мають значення для
справи, які суд вважав встановленими,
висновки районного суду не
відповідають обставинам справи, у
зв'язку з чим є підстави для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення по суті спору
у зв'язку з безпідставністю заявлених
позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309 ч. 1 п. 1-3;
ст.313-314, 316, 317, 319, 324, 325 ЦПК України судова
колегія,

вирішила:

Апеляційну скаргу Одеської міської
ради задовольнити.

Рішення Суворовського районного суду
м. Одеси від 22 жовтня 2013 року скасувати.

Постановити нове рішення, яким в
задоволенні позову ОСОБА_2 до Одеської
міської ради про визнання права
власності на нерухоме майно -
відмовити.

Рішення вступає в законну силу з
моменту оголошення. На рішення може
бути подана касаційна скарга протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили рішення апеляційного суду.

Головуючий
Р.Д. Громік

Судді
В.Ф. Парапан

В.О. Панасенков