СУД МІСТА КИЄВА
_____________________________________
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі:

головуючого - судді
Рейнарт І.М.

суддів
Барановської Л.В., Качана В.Я.

при секретарі
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 5 грудня 2013р.
по цивільній справі за позовом ОСОБА_1
до Київського учбово-виробничого
підприємства №4 Українського
товариства сліпих, треті особи:
Акціонерне товариство «Українська
пожежно-страхова компанія», ОСОБА_3

про відшкодування шкоди,

встановила:

у січні 2013р. позивач звернувся до суду з
позовом про стягнення з відповідача 143
472,64грн. матеріальної шкоди та 1 434,73грн.
судового збору.

Мотивуючи позовні вимоги,
позивач посилався на те, 12 жовтня 2011р.
на перехресті вулиць Здолбунівська та
Сортувальна у м. Києві сталася
дорожньо-транспортна пригода, у
результаті якої був пошкоджений
належний йому автомобіль «Мітсубіші
Гранд», державний номер НОМЕР_1. Винним
у ДТП судом був визнаний ОСОБА_3, який
керував автомобілем «ВАЗ 21043», який
належить відповідачу.

Позивач зазначав, що згідно
рахунку ТОВ «Ніко Україна» вартість
ремонтних робіт становить 143 472,64грн.,
яку повинен відшкодувати відповідач,
як власник автомобіля.

Рішенням суду від 5 грудня 2013р. у
позові відмовлено.

У поданій апеляційній скарзі
представник позивача просить рішення
скасувати, ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Апелянт посилається на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, оскільки наявність
полісу обов'язкового страхування не є
підставою для стягнення матеріальної
шкоди зі страховика.

Апелянт стверджує, що
відповідачем не було надано доказів
повідомлення страховика про настання
страхового випадку, а крім того, судом
не були з'ясовані обставини, з яких
страхова компанія не виконала вимоги
закону стосовно встановлення обставин
страхового випадку та прийняття мір
для виплати страхового відшкодування.

Також апелянт вважає, що суд,
встановивши, що позов заявлено до
неналежного відповідача, зобов'язаний
був роз'яснити позивачу його право
пред'явити позов до належного
відповідача.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення представника
апелянта, який підтримав апеляційну
скаргу, пояснення представників
відповідача та третьої особи, а також
ОСОБА_3, які заперечували проти
апеляційної скарги, вивчивши матеріали
справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, вважає, що вона
задоволенню не підлягає з таких

№ апеляційного провадження: №
22-ц/796/3174/2014
Головуючий у суді першої інстанції:
Сухомлінов С.М.Доповідач у суді
апеляційної інстанції: Рейнарт
І.М.підстав.

З наявних матеріалів справи
встановлено, що 12 жовтня 2011р. на
перехресті вулиць Здолбунівська та
Сортувальна у м. Києві сталася
дорожньо-транспортна пригода, у
результаті

- 2 -

якої був пошкоджений належний позивачу
автомобіль «Мітсубіші Гранд»,
державний номер НОМЕР_1.

Згідно висновку судової
автотоварознавчої експертизи розмір
матеріальної шкоди, завданої власнику
автомобіля «Мітсубіші» у результаті
ДТП, становить 127 046грн. 01коп.

Постановою судді Дарницького
районного суду м. Києва від 2 серпня 2012р.
винним у ДТП був визнаний ОСОБА_3, який
керував автомобілем «ВАЗ 21043», який
належить відповідачу.

Відповідач не заперечував, що у момент
ДТП ОСОБА_3 виконував свої трудові
обов'язки.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що позов заявлено до неналежного
відповідача.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України
шкода, завдана внаслідок взаємодії
кількох джерел підвищеної небезпеки,
відшкодовується на загальних
підставах, а саме: шкода, завдана одній
особі з вини іншої особи,
відшкодовується винною особою.

Частиною 1 ст. 1172 ЦК України визначено,
що юридична або фізична особа
відшкодовує шкоду, завдану їхнім
працівником під час виконання ним
своїх трудових (службових) обов'язків.

Згідно ч. 1 ст. 1194 ЦК України
особа, яка застрахувала свою цивільну
відповідальність, у разі недостатності
страхової виплати (страхового
відшкодування) для повного
відшкодування завданої нею шкоди
зобов'язана сплатити потерпілому
різницю між фактичним розміром шкоди і
страховою виплатою (страховим
відшкодуванням).

Відповідно до полісу обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів від 2 лютого 2011р.,
цивільна відповідальність водія
автомобіля «ВАЗ 21043», державний номер
НОМЕР_2, відповідачем була застрахована
у АТ «Українська пожежно-страхова
компанія».

Таким чином, особа, яка винна у
заподіянні шкоди і застрахувала свою
відповідаль-ність, відшкодовує тільки
різницю між фактичним розміром шкоди і
страховою виплатою.

Статтею 3 Закону України "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" передбачено, що обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності здійснюється з метою
забезпечення відшкодування шкоди,
заподіяної життю, здоров'ю та (або)
майну потерпілих унаслідок ДТП та
захисту майнових інтересів
страхувальників.

Отже, закон має на меті захист не лише
прав потерпілих на відшкодування
шкоди, але й захист інтересів
страхувальників - заподіювача шкоди.

У п. 16 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 1 березня 2013р. «Про деякі
питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки» роз'яснено, що
відповідно до статті 21 Закону № 1961-IV на
території України забороняється
експлуатація транспортного засобу без
поліса обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності,
тобто володільці транспортних засобів,
за винятком осіб, звільнених від
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього
Закону, зобов'язані застрахувати ризик
своєї цивільної відповідальності, яка
може настати внаслідок завдання шкоди
життю, здоров'ю або майну інших осіб при
використанні транспортних засобів. У
зв'язку із цим при пред'явленні
позовних вимог про відшкодування такої
шкоди в результаті
дорожньо-транспортної пригоди
безпосередньо до особи, яка здійснює
діяльність, що є джерелом підвищеної
небезпеки, суд має право виключно в
порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК,
залучити до участі у справі страхову
організацію (страховика), яка
застрахувала цивільну
відповідальність володільця
транспортного засобу. Непред'явлення
вимог до страховика за наявності
підстав для стягнення завданої шкоди
саме зі страховика є підставою для
відмови в позові до завдавача

- 3 -

шкоди у відповідному розмірі.

Виконуючи зазначені вимоги, але за
клопотанням представника відповідача,
суд першої інстанції притягнув до
участі у справі страховика - АТ
«Українська пожежно-страхова
компанія».

Таким чином, позивачу було відомо про
наявність полісу страхування
цивільної відповідальності
відповідача та про можливість заявити
позовні вимоги до страховика, проте,
таких вимог позивачем заявлено не було.

Доводи апелянта про те, що відповідачем
не було надано доказів повідомлення
страховика про настання страхового
випадку, колегія суддів вважає
безпідставними, оскільки відповідачем
суду першої інстанції була надана
копія листа, направленого Київським
учбово-виробничим підприємством № 4 13
жовтня 2011р. на адресу АТ «Українська
пожежно-страхова компанія» про
дорожньо-транспортну пригоду,
учасником якої є застрахований
автомобіль (с.с.130 т.1).

Вчинення вказаних дій також підтвердив
під час судового розгляду представник
страхової компанії.

Отже, страхувальник висловив свою
згоду на виплату страховиком
страхового вішкодування. Проте,
позивач не звернувся до страховика із
заявою про виплату страхового
відшкодування.

Твердження апелянта про те, що суд
першої інстанції не з'ясував обставин,
з яких страхова компанія не виконала
вимоги закону стосовно встановлення
обставин страхового випадку та
прийняття мір для виплати страхового
відшкодування, колегія суддів вважає
необґрунтованими, так як позивачем
суду першої інстанції не було надано
доказів звернення до страхової
компанії із заявою про виплату
страхового відшкодування.

Також колегія суддів не погоджується з
посиланням апелянта на те, що суд не
роз'яснив позивачу його право на
пред'явлення позову до належної особи,
оскільки з матеріалів справи
вбачається, що позивачу було відомо про
наявність у відповідача полісу
обов'язкового страхування та про
повідомлення відповідачем страховика
про настання страхового випадку, а
також про твердження відповідача про
обов'язок страховика виплатити
страхове відшкодування, проте, позивач
вважав, що обрав правильний спосіб
захисту, пред'явивши позовні вимоги до
власника автомобіля, як до заподіювача
шкоди, що підтверджується його
запереченнями проти доводів
відповідача (с.с.121-124 т.1).

Враховуючи викладене, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що відповідач
відповідно до полісу про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності перед третіми
особами має право на відшкодування
його відповідальності перед позивачем
страховою компанією, а позивач має
право на отримання від відповідача
різниці суми, яку не буде відшкодовано
відповідно до полісу.

Судом першої інстанції повно
встановлені обставини справи,
правильно застосовані норми
матеріального права, не допущено
порушень норм процесуального права,
тому колегія суддів не вбачає підстав
для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317
ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
- ОСОБА_2 відхилити, рішення Дарницького
районного суду м. Києва від 5 грудня 2013р.
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: