АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 216/8158/13-ц 22-ц/774/1098/К/14
Справа № 216/8158/13-ц
Провадження 22ц/774/1098/К/14
Головуючий в 1-й інстанції
Доповідач - Михайлів Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді - Михайлів Л.В.,

суддів - Барильської А.П.,
Ляховської І.Є.,

при секретарі - Булах К.А.

за участю: представника позивача
ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Центрально-Міського
районного суду м. Кривого Рогу від 24
березня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до Державного підприємства "
Державний науково-дослідний і
впроваджувальний центр стандартизації
та сертифікації продукції
гірничорудної промисловості (Центр
Стандартрудсепро) ", третя особа без
самостійних вимог: Управління
пенсійного фонду України в
Довгинцівському районі м. Кривого Рогу
Дніпропетровської області про захист
порушених трудових прав, стягнення
заборгованості по заробітній платі та
зобов'язання вчинити певні дії,
стягнення моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернулась
до суду з позовом до Комісії з
реорганізації Державного
науково-дослідного і
впроваджувального центру
стандартизації та сертифікації
продукції гірничорудної промисловості
в особі Державного підприємства
"Державна інспекція по якості залізних
руд" (надалі - ДП «Стандартрудсепро»),
Державного агентства України з
управління державними корпоративними
правами та майном, третя особа без
самостійних вимог: Управління
пенсійного фонду України в
Довгинцівському районі м. Кривого Рогу
Дніпропетровської області про захист
порушених трудових прав, стягнення
заборгованості по заробітній платі та
зобов'язання вчинити певні дії,
стягнення моральної шкоди, посилаючись
на те, що з 08.09.2008 року перебувала у
трудових відносинах з відповідачем ДП
«Стандартрудсепро», яке з 06.04.2011 року
припинило своє існування на підставі
наказу Міністерства промислової
політики від 03.06.2011 року № 151 «Про
припинення шляхом реорганізації
центру ДП «Стандартрудсепро»

З часу припинення юридичної особи ДП
«Стандартрудсепро», ОСОБА_2, як
співробітник центру, всупереч чинного
законодавства про працю не отримує
належну їй заробітну плату та не
сплачує єдиний внесок на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування.

Після уточнення позовних вимог, у січні
2014 року просила суд стягнути з
Державного науково-дослідного і
впроваджувального центру
стандартизації та сертифікації
продукції гірничорудної промисловості
на свою користь грошову суму в розмірі
44 385 грн., в якості заборгованості із
невиплаченої заробітної плати та
моральної шкоди в розмірі 10 000 грн.,
зобов'язати Державний
науково-дослідний і впроваджувальний
центр стандартизації та сертифікації
продукції гірничорудної промисловості
здійснити сплату за позивача як за
застраховану особу до Управління
пенсійного фонду України в
Довгинцівському районі м. Кривого Рогу
єдиного внеску до солідарної системи
на загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування за період з 06.04.2011
року по день розірвання трудового
договору.

Рішенням Центрально-Міського
районного суду м. Кривого Рогу від 24
березня 2014 року в задоволенні позову
ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач
ставить питання про скасування рішення
суду і ухвалення нового рішення про
задоволення її позовних вимог в
повному обсязі, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, так суд першої
інстанції ухвалюючи оскаржуване
рішення, послався на те, що позивач не
надала доказів виконання нею трудових
обов'язків, при цьому не звернув уваги,
що такі докази були надані суду: копія
трудової книжки із записам дати
трудового договору - 30.04.2013 рік.

Так суд першої інстанції
зазначив, що позивач не підтвердила
щомісячного розміру нарахованої та
невиплаченої заробітної плати з
урахуванням всіх видів її складової.
Проте в якості доказів позивачем було
надано штатний розпис з інформацією
про встановлений місячний посадовий
оклад в розмірі 1345,00грн, та довідку з
пенсійного фонду, де було вказано про
нарахування єдиного внеску за один
місяць виходячи із вказаної суму, проте
суд на зазначене уваги не звернув.

Крім того, висновок суду першої
інстанції, з приводу того, що єдиний
внесок до пенсійного фонду
роботодавцем сплачувався лише в лютому
2011 року є помилковим, оскільки
відсутність періодичних відрахувань
зі сторони роботодавця єдиного внеску
на постійній основі до Пенсійного
Фонду України не є доказом того, що
позивач не працювала і не виконувала
свої трудових обов'язків.

Слід окремо звернути увагу і на те, що
відповідно до рішення Конституційного
Суду України від 15 жовтня 2013 року №
9-рп/2013 у справі № 1- 18/2013 за
конституційним зверненням ОСОБА_5,
працівник має право звернутися до суду
з позовом про стягнення сум індексації
заробітної плати та компенсації втрати
частини заробітної плати у зв'язку з
порушенням строків її виплати як
складових належної працівнику
заробітної плати без обмеження
будь-яким строком незалежно від того,
чи були такі суми нараховані
роботодавцем. Тобто відсутність
нарахувань заробітної плати зі сторони
роботодавця, а також відмова надати
позивачу довідку про заборгованість із
заробітної плати, не є підставою для
відмови в позові.

Більше того суд першої інстанції
безпідставно відмовив позивачу у
відшкодуванні моральної шкоди,
нанесеної їй роботодавцем, яка полягає
в моральних стражданнях та
незручностях, які їй доводиться
переживати у зв'язку із невиплатою
заробітної плати.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і заявлених
позовних вимог, колегія суддів вважає,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 про захист порушених
трудових прав, стягнення
заборгованості із заробітної плати,
зобов'язання вчинити дії та
відшкодування завданої моральної
шкоди, суд першої інстанції виходив з
недоведеності позивачем виконання нею
трудових обов'язків у період з 06.04.2011
року по січень 2013 року, зокрема нею не
підтверджено щомісячного розміру
нарахованої та невиплаченої
заробітної плати з урахуванням всіх
видів її складової (табель обліку
робочого часу, звітность до пенсійного
фонду тощо.)

Колегія суддів не може погодитись з
такими висновками суду першої
інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу у відповідності з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин, а за їх відсутності на
підставі закону, що регулює подібні
відносини, або виходячи із загальних
засад і змісту законодавства України.
Обґрунтованим визнається рішення, в
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

Проте зазначеним вимогам рішення суду
першої інстанції не відповідає.

Відповідно до вимог ст. ст. 59, 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Згідно ст. 43 Конституції України право
на своєчасне одержання винагороди за
працю захищається законом.

Питання державного і договірного
регулювання оплати праці, прав
працівників на таку оплату та захист
цих прав вирішується КЗпП України,
Законом України "Про оплату праці" від 24
березня 1995 року № 108/95-ВР, іншими
нормативно-правовими актами.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про
оплату праці", статей 94, 95 КЗпП України
заробітна плата - це винагорода,
обчислена, як правило, у грошовому
виразі, яку власник або уповноважений
ним орган виплачує працівникові за
виконану ним роботу.

Розмір заробітної плати залежить від
складності та умов виконуваної роботи,
професійно-ділових якостей працівника,
результатів його праці та
господарської діяльності
підприємства, установи, організації,
при цьому максимальної межі для нього
не встановлено.

Положення статей 21, 94, 110, 115 КЗпП
України, статей 1, 15, 21, 24, 29, 30 Закону
України "Про оплату праці"
передбачають, що власник підприємства,
установи, організації або
уповноважений ним орган чи фізична
особа зобов'язується виплачувати
працівнику за виконану ним роботу
заробітну плату, передбачену трудовим
договором між працівником і власником
підприємства, у передбачені строки та
при кожній виплаті повідомляти
працівника про дані, що належать до
періоду, за який проводиться оплата.

Відповідно до частини 2 ст. 30 Закону
України "Про оплату праці" саме власник
або уповноважений ним орган
зобов'язаний забезпечити достовірний
облік виконуваної працівником роботи і
бухгалтерський облік витрат на оплату
праці у встановленому порядку.

Таким чином, обов'язок щодо
підтвердження факту повного та
своєчасного проведення нарахування та
виплати заробітної плати працівникам
нормами КЗпП України покладено на
роботодавця, тобто на власника або
уповноважений ним орган.

Відповідно до частини 2 ст. 233 КЗпП
України у разі порушення законодавства
про оплату праці працівник має право
звернутися до суду з позовом про
стягнення належної йому заробітної
плати без обмеження будь-яким строком.

Як встановлено судом та не спростовано
сторонами, ОСОБА_2 наказом №16 від 08.09.2003
року прийнята до ДП "Центр
Стандартрудсепро" на посаду наукового
співробітника.

Наказом №28 від 01.07.2008 року її
переведено на посаду старшого
наукового співробітника.

Наказом №2 від 30.04.2013 року її звільнено
із займаної посади у зв'язку з
ліквідацією підприємства на підставі
п. 1 ст. 49 КЗпП України, про що здійснено
запис у трудовій книжці (а.с. 93-94).

Спір виник з приводу недотримання ДП
"Центр Стандартрудсепро" норм
трудового законодавства України в
частині нарахування та виплати
заробітної плати, а також проведення із
неї відрахувань для сплати єдиного
внеску до солідарної системи на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування, старшому науковому
співробітнику ДП "Центр
Стандартрудсепро" ОСОБА_2 у період з
06.04.2011 року по 30.04.2013 року.

Зважаючи на те, що ДП "Центр
Стандартрудсепро" не надано суду
доказів щодо нарахування та виплати
заробітної плати позивачу ОСОБА_2 у
період з 06.04.2011 року по 30.04.2013 року, а
також та на те, що у письмових
запереченнях на позовну заяву у суді
першої інстанції відповідачем було
зазначено про відсутність підстав для
виплати такої заробітної плати у
спірний період у зв'язку з тим, що
фактично жодних робіт співробітники
центру, у тому числі й ОСОБА_2, не
виконували, а виробнича діяльність
була зупинена (а.с. 72-73), колегія суддів
вважає встановлений факт не проведення
ДП "Центр Стандартрудсепро"
нарахування та виплати заробітної
плати старшому науковому
співробітнику ДП "Центр
Стандартрудсепро" ОСОБА_2, у період з
06.04.2011 року по 30.04.2013 року.

Відповідно до Наказу № 05-к від 01
березня 2011 року "Про переведення
працівників центру на режим без
збереження заробітної плати у березні
2011 року", на підставі заяв
співробітників ДП "Центр
Стандартрудсепро" та важкого
фінансового стану підприємства
неробочими днями для співробітників
ДП "Центр Стандартрудсепро", у тому
числі й для позивача ОСОБА_2, визнано 1,
2,3,4, 7, 9, 10, 11, 14, 15, 16, 17, 18, 21, 22, 23,24,25, 28, 29,30,31
в березні 2011 року.

Відповідно до Наказу № 06-к від 01 квітня
2011 року "Про переведення працівників
центру на режим без збереження
заробітної плати у квітні 2011 року", на
підставі заяв співробітників ДП "Центр
Стандартрудсепро" та важкого
фінансового стану підприємства
неробочими днями для співробітників
ДП "Центр Стандартрудсепро", у тому
числі й для позивача ОСОБА_2, визнано 1, 4,
5, 6, 7, 8, 11, 12, 13, 14, 15, 18, 19, 20, 21, 22, 26, 27, 28, 29 в
квітні 2011 року.

ОСОБА_2 з наказами ознайомлена та
погодилась, про що свідчить її підпис
(а.с. 77-78), а тому позовні вимоги щодо
стягнення заробітної плати за березень
- квітень 2011 року є безпідставними та
задоволенню не підлягають.

Вирішуючи питання щодо позовних вимог
ОСОБА_2, про стягнення заробітної плати
та зобов'язання відповідача провести
відрахування для сплати єдиного внеску
до солідарної системи на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування у період з 01.05.2011 року по
30.04.2013 року, колегією суддів з
урахуванням вимог п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 214 ЦПК
України приходить до наступного.

Відповідно до наданих відповідачем
заперечень виробнича діяльність на ДП
"Центр Стандартрудсепро" була фактично
зупинена з 06.04.2011 року.

Згідно з наданими позивачем ОСОБА_2
актів, складених працівниками ДП "Центр
Стандартрудсепро", у період з травня 2011
року по квітень 2013 року вона була
присутньою на робочому місці та не мала
змоги приступити до виконання своїх
посадових обов'язків за місцем роботи
у зв'язку з незабезпеченням робочих
умов зі сторони роботодавця, зокрема -
відсутності телефонного та Інтернет
зв'язку, нагально необхідних для
роботи, а також у зв'язку з ненаданням
обсягу роботи роботодавцем та
відсутністю керівництва ДП "Центр
Стандартрудсепро" .

Призупинення роботи, викликане
відсутністю організаційних або
технічних умов, необхідних для
виконання роботи, невідворотною силою
або іншими обставинами, нормами
трудового законодавства України
визначено як простій (ст. 34 КЗпП
України).

Оскільки, у період з травня 2011 року по
квітень 2013 року позивач, перебуваючи на
своєму робочому місці, не виконувала
своїх посадових обов'язків у зв'язку з
припиненням виробничого процесу не з
її вини, колегія суддів приходить до
висновку, що у даному випадку мав місце
саме простій.

Статтею 113 КЗпП України встановлено, що
час простою не з вини працівника
оплачується з розрахунку не нижче від
двох третин тарифної ставки
встановленого працівникові розряду
(окладу). Про початок простою, крім
простою структурного підрозділу чи
всього підприємства, працівник повинен
попередити власника або уповноважений
ним орган чи бригадира, майстра, інших
посадових осіб. Час простою з вини
працівника не оплачується.

Доводи позивача про те, що вона
виконувала певну роботу у спірний
період та має право на нарахування та
виплату заробітної плати, згідно
штатного розпису, колегією суддів
відхиляються, оскільки, як встановлено
вище, жодних виробничих завдань у
спірний період нею не виконувалось, а
надані позивачем акти про об'єм
виконаних робіт не приймаються до
уваги, оскільки протирічать іншим
матеріалам справи та обставинам,
викладеними ОСОБА_2 у позовній заяві
(а.с. 1-5).

Згідно штатного розпису ДП "Центр
Стандартрудсепро", затвердженого 14
лютого 2011 року в.о. директора центра
Стандартрудсепро Т.А. Железновою, з 14
лютого 2011 року до штатного розпису ДП
"Центр Стандартрудсепро" входило 7 осіб,
із яких чотири старших наукових
співробітника із встановленим
місячним посадовим окладом 1345 грн. (а.с.
34).

Отже, за період простою щомісячна
заробітна плата старшого наукового
співробітника ДП "Центр
Стандартрудсепро" ОСОБА_2 повинна
становити дві третини тарифної ставки
встановленого окладу, тобто 896,67 грн. (1345
грн./3*2 = 896,67 грн.), а всього за період з
травня 2011 року по квітень 2013 року
включно заборгованість по заробітній
платі становить 21 520,08 грн. (24
місяці*896,67 грн. = 21 520,08 грн.), і саме ця
сума підлягає стягненню з відповідача
на користь позивача із зазначенням в
резолютивній частині рішення про
визначення цієї суми без утримання
прибуткового податку й інших
обов'язкових платежів, що повністю
відповідає роз'ясненням викладеним у
пункті шостому Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня 1999
року №13 "Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці",
згідно яких задовольняючи позовні
вимоги про оплату праці, суд має
навести в рішенні розрахунки, з яких
він виходив при визначенні сум, що
підлягають стягненню. Оскільки
справляння і сплата прибуткового
податку з громадян є відповідно
обов'язком роботодавця та працівника,
суд визначає зазначену суму без
утримання цього податку й інших
обов'язкових платежів, про що зазначає
в резолютивній частині рішення.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_2 в
частині зобов'язання роботодавця
здійснити сплату за позивача як за
застраховану особу до Управління
пенсійного фонду України в
Довгинцівському районі м. Кривого Рогу
єдиного внеску до солідарної системи
на загальнообов'язкове державне
пенсійне страхування за період з 06.04.2011
року по день розірвання трудового
договору, колегія суддів виходить з
наступного.

Статтями 14, 15 Закону України "Про
загальнообов'язкове пенсійне
страхування" передбачено, що
страхувальниками та платниками
страхових внесків до солідарної
системи за застрахованих осіб є
роботодавці.

При нарахуванні страхових внесків за
минулі періоди застосовується розмір
страхового внеску, що діяв на день
нарахування виплат (доходу), на які
відповідно до цього Закону
нараховуються страхові внески (ч. 3 ст.
20 Закону України "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування").

Платники, ставки збору на обов'язкове
державне пенсійне страхування, а також
об'єкти оподаткування визначені
Законом України "Про збір на
обов'язкове державне пенсійне
страхування".

Порядок нарахування та сплати
страхових внесків визначено
Інструкцією про порядок обчислення і
сплати страхувальником та
застрахованими особами внесків на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування до Пенсійного фонду
України, затвердженою постановою
Пенсійного фонду України від 19 грудня
2003 року №21-1 з наступними змінами та
доповненнями.

Як вбачається із вищевикладеного,
відповідач був зобов'язаний нарахувати
та сплатити в Пенсійний фонд України
за період з 01 травня 2011 року по день
звільнення ОСОБА_2 страхові збори,
відносно неї, отже бездіяльність
відповідача щодо нарахування сплати
страхових внесків є неправомірною, а
тому позовні вимоги ОСОБА_2 про
зобов'язання відповідача провести
відрахування для сплати єдиного внеску
до солідарної системи на
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування у період з 01.05.2011 року по
30.04.2013 року підлягають задоволенню.

Позовні вимоги ОСОБА_2 про зобов'язання
відповідача провести відрахування для
сплати єдиного внеску до солідарної
системи на загальнообов'язкове
державне пенсійне страхування за
березень- квітень 2011 року задоволенню
не підлягають, оскільки у цей період
наказом №06-к від 01 квітня 2011 року було
визнано неробочим і заробітна плата, із
якої можливо було б здійснити
відрахування, не нараховувалась.

Порядок відшкодування моральної
шкоди у сфері трудових відносин
регулюється ст. 2371 КЗпП України.

Стаття 2371 КЗпП України передбачає
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику у разі, якщо порушення
його законних прав призвели до
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Зазначена норма закону містить перелік
юридичних фактів, що складають
підставу виникнення правовідносин
щодо відшкодування власником або
уповноваженим ним органом завданої
працівнику моральної шкоди.

За змістом указаного положення закону
підставою для відшкодування моральної
шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є
факт порушення прав працівника у сфері
трудових відносин, яке призвело до
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків і вимагало від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 31 березня 1995 року
"Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" (із відповідними змінами)
роз'яснено, що відповідно до ст. 2371
КЗпП України (набрав чинності з 13 січня
2000 року) за наявності порушення прав
працівника у сфері трудових відносин
(незаконне звільнення або переведення,
невиплати належних йому грошових сум,
виконання робіт у небезпечних для
життя і здоров'я умовах тощо), яке
призвело до його моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
по відшкодуванню моральної
(немайнової) шкоди покладається на
власника або уповноважений ним орган
незалежно від форми власності, виду
діяльності чи галузевої належності.

Таким чином, захист порушеного права у
сфері трудових відносин
забезпечується як відновленням
становища, яке існувало до порушення
цього права (наприклад, поновлення на
роботі), так і механізмом компенсації
моральної шкоди, як негативних
наслідків (втрат) немайнового
характеру, що виникли в результаті
душевних страждань, яких особа зазнала
у зв'язку з посяганням на її трудові
права та інтереси. Конкретний спосіб,
на підставі якого здійснюється
відшкодування моральної шкоди
обирається потерпілою особою, з
урахуванням характеру правопорушення,
його наслідків та інших обставин (ст.
ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України).

Кодекс законів про працю України не
містить будь-яких обмежень чи
виключень для компенсації моральної
шкоди в разі порушення трудових прав
працівників.

Тобто за наявності порушення прав
працівника у сфері трудових відносин
(незаконного звільнення або
переведення, невиплати належних йому
грошових сум тощо) відшкодування
моральної шкоди на підставі ст. 2371 КЗпП
України здійснюється в обраний
працівником спосіб, зокрема у вигляді
одноразової грошової виплати.

Відповідач ДП "Центр Стандартрудсепро"
порушило права позивача ОСОБА_2, як
працівника на отримання заробітної
плати, що призвело до завдання останній
моральної шкоди.

За таких обставин, колегія суддів,
беручи до уваги конкретні обставини по
справі, характер отриманих позивачем
моральних страждань, істотність
вимушених змін у її життєвих і
виробничих стосунках, і наслідків, що
наступили, вважає необхідним стягнути
з відповідача на користь позивача 500,00
грн. на відшкодування моральної шкоди.

На підставі вищевикладеного, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду скасуванню
на підставі п.п. 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України
в зв'язку з невідповідністю висновків
суду обставинам справи, порушенням
норм матеріального права, з ухваленням
нового рішення про часткове
задоволення позовних вимог.

Згідно ч.5 ст. 88 ЦПК України якщо суд
апеляційної або касаційної інстанції,
не передаючи справи на новий розгляд,
змінює рішення або ухвалює нове, суд
відповідно змінює розподіл судових
витрат.

Враховуючи те, що позивач ОСОБА_2
звільнена від сплати судового збору на
підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України
"Про судовий збір", судовий збір
стягується з відповідача у дохід
держави у розмірі 351,20 гривень, із них:
229,40 грн. за розгляд справи у суді першої
інстанції, та 121,80 грн. за подання
апеляційної скарги (пп. 1,8 п.1 ч. 2 ст. 4
Закону України "Про судовий збір").

Керуючись ст. ст. 303, 307, п. п. 3,4 ч. 1 ст. 309,
313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Центрально - Міського
районного суду м. Кривого Рогу від 24
березня 2014 року скасувати та ухвалити
нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до Державного
підприємства "Державний науково -
дослідний і впроваджувальний центр
стандартизації та сертифікації
продукції гірничорудної
промисловості (Центр
Стандартрудсепро)", третя особа
Управління пенсійного фонду України в
Довгинцівському районі міста Кривого
Рогу Дніпропетровської області, про
захист порушених трудових прав,
стягнення заборгованості по
заробітній платі та зобов'язання
вчинити певні дії, стягнення моральної
шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства
"Державний науково - дослідний і
впроваджувальний центр
стандартизації та сертифікації
продукції гірничорудної
промисловості (Центр
Стандартрудсепро)" на користь ОСОБА_2
заробітну плату за період з 01 травня 2011
року по 30 квітня 2013 року у розмірі 21
520,08 грн. без утримання прибуткового
податку й інших обов'язкових платежів.

Зобов'язати Державне підприємство
"Державний науково - дослідний і
впроваджувальний центр
стандартизації та сертифікації
продукції гірничорудної
промисловості (Центр
Стандартрудсепро)" перерахувати до
Управління пенсійного фонду України в
Довгинцівському районі міста Кривого
Рогу Дніпропетровської області
страхові внески за застраховану особу
ОСОБА_2 за період з 01 травня 2011 року по 30
квітня 2013 року, виходячи із заробітної
плати у розмірі 896,67 грн.

Стягнути з Державного підприємства
"Державний науково - дослідний і
впроваджувальний центр
стандартизації та сертифікації
продукції гірничорудної
промисловості (Центр
Стандартрудсепро)" на користь ОСОБА_2 у
відшкодування моральної шкоди 500
(п'ятсот) гривень 00 копійок.

Стягнути з Державного підприємства
"Державний науково - дослідний і
впроваджувальний центр
стандартизації та сертифікації
продукції гірничорудної
промисловості (Центр
Стандартрудсепро)" на користь держави
судовий збір у розмірі 351,20 грн.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: