АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/1830/14
Справа № 643/7080/13-ц
Головуючий 1 інстанції
Доповідач: Яцина В.Б.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2014 року
м. Харків

Судова колегія судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Харківської

області у складі:

головуючого - судді Яцини В.Б.,

суддів колегії: Бурлака І.В., Карімової
Л.В.,

при секретарі Костюченко В.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 в особі її
представника ОСОБА_4 на рішення
Московського районного суду м.Харкова
від 29 січня 2014 року по цивільній справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5, третя
особа Харківська міська рада про
визнання заповіту недійсним та за
зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3,
треті особи Харківська міська рада,
11-та Харківська державна нотаріальна
контора про встановлення факту, що має
юридичне значення, визнання права
власності, зобов'язання вчинити дії,
вселення,-

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_3 звернулась до суду з позовом, в
якому зазначила, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер
її батько ОСОБА_6 Після його смерті
стало відомо, що ОСОБА_6 при житті склав
заповіт 06.12.1977 року, яким все своє майно
заповів своїм дочкам ОСОБА_7 та ОСОБА_5
Оскільки при житті ОСОБА_6 страждав на
шизофренію, що дає підставу вважати, що
під час складання заповіту він не
усвідомлював значення своїх дій та не
міг керувати ними, ОСОБА_3 просить суд
визнати зазначений заповіт недійсним.

ОСОБА_5 звернулась до суду з зустрічним
позовом, в якому зазначила, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер її батько ОСОБА_6 При
житті ОСОБА_6 склав заповіт

06.12.1977 року, яким все своє майно
заповів своїм дочкам ОСОБА_7 та ОСОБА_5
Після смерті батька вона прийняла
спадщину, але у зв'язку з тим, що ОСОБА_6
не записаний як її батько у свідоцтві
про народження, а ОСОБА_3 чинить їй
перешкоди, просить суд встановити той
факт, що ОСОБА_5 є дочкою ОСОБА_6, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_1; визнати за ОСОБА_5
право власності на 1/4 частину будинку
АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_6;
зобов'язати ОСОБА_3 усунути перешкоди у
користуванні, володінні та
розпорядженні 1/2 частину будинку
АДРЕСА_1; вселите ОСОБА_5 у зазначений
будинок.

В судовому засіданні ОСОБА_3 свій позов
підтримала, зустрічний позов ОСОБА_5 не
визнала та пояснила про обставини,
зазначені в її позові.

В судовому засіданні ОСОБА_5 свій
зустрічний позов підтримала, позов
ОСОБА_3 не визнала та пояснила про
обставини, зазначені в її позові.

Треті особи в судове засідання не
з'явились.

Рішенням Московського районного суду
м.Харкова від 29 січня 2014 року в
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.
Позов ОСОБА_5 задоволено частково.
Встановлено той факт, що ОСОБА_5 є
дочкою ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.В
іншій частині в задоволенні позову
ОСОБА_5 відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням
районного суду, ОСОБА_3 в апеляційній
скарзі просить його скасувати і
ухвалити нове рішення, яким повністю
задовольнити позов ОСОБА_3, а у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5
в частині встановлення факту, що має
юридичне значення, - відмовити.

Судова колегія, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення осіб, що
з'явились у судове засідання,
відповідно до ст. 303 ЦПК України
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, обговоривши доводи
апеляційної скарги, вважає за
необхідне її задовольнити частково.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 є дочкою
ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1. При
житті ОСОБА_6 у 1964 році у побудував
будинок АДРЕСА_1 та склав заповіт 06.12.1977
року, яким все своє майно заповів своїм
дочкам ОСОБА_7 та ОСОБА_5, нині - ОСОБА_5

За ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який
дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний
судом недійсним за позовом цієї особи,
а в разі її смерті - за позовом інших
осіб, чиї цивільні права або інтереси
порушені.

Відмовляючи, за недоведеністю, у
задоволенні позову про визнання
недійсним заповіту районний суд
виходив з того, що наявні в
амбулаторній медичній картці ОСОБА_6
записи про його захворювання на
шизофренію не є допустимим доказом на
підтвердження того, що на день
складання спірного заповіту він не
усвідомлював значення своїх дій та
(або) не міг керувати ними. У визнанні
права власності на спірний житловий
будинок, районний суд виходив з того, що
всупереч вимог Указу президії ВР СРСР
від 26 серпня 1948 року «Про право
громадян на купівлю і будівництво
індивідуальних житлових будинків» і
постановою Ради Міністрів СРСМР від 26
серпня 1948 року «Про право громадян на
купівлю і будівництво індивідуальних
житлових будинків» підставою
виникнення у громадянина права
власності на жилий будинок був сам факт
збудування ним його з додержанням
вимог цих актів законодавства,
належний доказом чого є акт державної
комісії про прийняття будинку до
експлуатації, що передбачено п. 10
Інструкції про порядок реєстрації
будинків та домоволодінь у містах і
селищах міського типу Української РСР,
затвердженої Міністерством
комунального господарства Української
РСР, 31 січня 1966 року. На підставі акту
про прийняття будинку до експлуатації
відповідно до п.п. 6, 7 цієї Інструкції
підлягали реєстрації всі будинку і
домоволодіння, у тому числі належні
громадянам на праві особистої
власності.

За висновками посмертної
судово-психіатричної експертизи від 20
грудня 2013 року ОСОБА_6 за життя виявляв
ознаки стійкого хронічного психічного
розладу у формі шизофренії, перебіг
якого з 1972 року набуло характер стійкої
тривалої ремісії (стійке покращення).
За той період, до якого належить
підписання ним заповіту 06 грудня 1977
року ОСОБА_6 за своїм психічним станом
був здібний розуміти значення своїх
дій і керувати ними (а.с. 128).

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК правочин,
який дієздатна фізична особа вчинила в
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи, а в
разі її смерті - за позовом інших осіб,
чиї цивільні права або інтереси
порушені.

Згідно до правової позиції, яка
викладена у постанові ВС України від 29
лютого 2012 року у справі № 6-9цс12,
висновок про тимчасову недієздатність
учасника такого правочину слід робити,
перш за все, на основі доказів, які
свідчать про внутрішній, психічний
стан особи в момент вчинення правочину.
Хоча висновок експертизи в такій
справі є лише одним із доказів у справі
та йому слід давати належну оцінку в
сукупності з іншими доказами, будь-які
зовнішні обставини (показання свідків
про поведінку особи тощо) мають лише
побічне значення для встановлення
того, чи була здатною особа в
конкретний момент вчинення правочину
розуміти значення своїх дій та (або)
керувати ними.

Підставою для визнання правочину
недійсним відповідно до ст. 225 ЦК може
бути лише абсолютна неспроможність
особи в момент вчинення правочину
розуміти значення своїх дій та (або)
керувати ними і в основу рішення суду
про недійсність правочину не може
покладатися висновок експертизи, який
ґрунтується на припущеннях.

Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України
рішення Верховного Суду України,
прийняте за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення з
мотивів неоднакового застосування
судом (судами) касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права у подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права, та для
всіх судів України.

Оскільки таким чином позивачка ОСОБА_3
не довела наявність підстав для
визнання заповіту недійсним, а доводи
скарги цього висновку не спростовують,
то судова колегія погоджується з
рішення районного суду в цій частині,
яке відповідає нормам матеріального і
процесуального права.

Що стосується встановлення
юридичного акту, то в цій частині
рішення районного суду не враховує, що
цей факт у світлі наданого ОСОБА_5
обґрунтування про визнання права
власності на спадщину на заповіту не
має юридичного значення, оскільки спір
виник щодо спадкування за заповітом, а
не pf законом. Лише у разі недійсності
заповіту спадкоємець, який за цим
заповітом був позбавлений права на
спадкування, відповідно до ч. 4 ст. 1257 ЦК
України одержує право на спадкування
за законом на загальних підставах.

Оскільки в цій частині рішення не
відповідає нормам матеріального права,
то з передбачених п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України підстав рішення районного суду
про встановлення юридичного факту
підлягає скасуванню, з ухваленням
нового рішення про відмову у
задоволенні цих вимог.

В іншій частині рішення районного суду
не оскаржене і тому відповідно до ст. 303
ЦПК України апеляційним судом не
перевіряється.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п. 4 ч.
1 ст. 309, ст.ст. 319-325 ЦПК України, судова
колегія, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково

Рішення Московського районного суду м.
Харкова від 29 січня 2014 року в частині
встановлення факту, що ОСОБА_5 є дочкою
ОСОБА_6, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, -
скасувати і ОСОБА_5 у задоволенні
позову і заяви про встановлення
вказаного юридичного факту відмовити
повністю.

В іншій оскарженій частині рішення
районного суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
однак протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили може бути
оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий :

Судді: