СУД МІСТА КИЄВА
______________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі:

головуючого - судді
Рейнарт І.М.

суддів
Барановської Л.В., Качана В.Я.

при секретарі
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 18 грудня 2013р. по цивільній справі за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа:
Приватне акціонерне товариство
«Страхова компанія «Українська
страхова група»

про відшкодування матеріальної та
моральної шкоди,

встановила:

у червні 2013р. позивач звернулася до
суду з позовом про стягнення з
відповідача матеріальну шкоду у сумі 152
137грн. 85коп. та моральну шкоду у сумі 1 321
344грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги,
позивач зазначала, що 8 червня 2010р. з
вини відповідача сталася
дорожньо-транспортна пригода, у
результаті якої вона отримала тяжкі
тілесні ушкодження, у зв'язку із чим
вимушена тривалий час лікуватися,
наймати доглядальницю, нести значні
витрати на лікування та реабілітацію,
внаслідок отриманих травм втрачена
загальна працездатність і вона
потребує стороннього догляду, їй
встановлена 1 група інвалідності.

Позивач посилалася на те, що
постановою Оболонського районного
суду м. Києва від 18 серпня 2011р.
кримінальна справа стосовно
відповідача була закрита відповідно до
Закону України «Про амністію у 2011
році», проте не було їй відшкодовано
понесені матеріальні витрати та
заподіяну моральну шкоду.

Також позивач стверджувала, що
втратила дохід у сумі 56 000грн., оскільки
у результаті ДТП не змогла виконати
умови договору підряду, який був нею
укладено 3 червня 2010р.

Оскільки відповідальність
відповідача була застрахована в ПАТ
«Страхова компанія «Українська
страхова група» на суму 51 000грн., їй було
виплачено 42 670грн. 12коп., однак, повністю
понесені витрати відшкодовані не були.

У подальшому позивач зменшила
позовні вимоги до 143 807грн. 97коп.,
оскільки страховою компанією їй було
виплачено додатково страхове
відшкодування у сумі 8329грн. 88коп.

Рішенням суду від 18 грудня 2013р.
позов задоволено частково. Стягнуто з
відповідача на користь позивача
витрати на санаторно-курортне
лікування у сумі 10 920грн., моральну
шкоду у сумі 50 000грн., проведено
розподіл судових витрат.

У поданій апеляційній скарзі
позивач просить рішення суду
скасувати, ухвалити нове

№ апеляційного провадження:
№22-ц/796/3122/2014Головуючий у суді першої
інстанції: Савлук Т.В.Доповідач у суді
апеляційної інстанції: Рейнарт
І.М.рішення про задоволення позовних
вимог у повному обсязі.

Апелянт посилається на
порушення судом норм матеріального
права, не врахування наданих доказів
про понесені витрати на лікування, про
втрачений дохід та злочинну поведін-

-
2 -

ку відповідача.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення представника
апелянта, яка підтримала апеляційну
скаргу, пояснення представника
відповідача, який заперечував проти
апеляційної скарги, вивчивши матеріали
справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, вважає, що вона
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Судом встановлено, що 8 червня
2010р. ОСОБА_2, керуючи автомобілем
«Мітсубіші», державний номер НОМЕР_1, на
пр. Г. Сталінграду у м. Києві, порушив
правила дорожнього руху, і здійснив
наїзд на пішохода ОСОБА_1, завдавши їй
тяжкі тілесні ушкодження.

Постановою Оболонського
районного суду м. Києва від 18 серпня
2011р. ОСОБА_2 звільнений від
кримінальної відповідальності за
вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст.
286 КК України, на підставі Закону
України «Про амністію у 2011 році».

Частково задовольняючи позовні
вимоги, суд першої інстанції виходив з
того, що позивачем не надано доказів у
підтвердження понесених нею витрат.

Проте, повністю погодитися з
такими висновками суду першої
інстанції не можна, так як вони не
відповідають обставинам справи та
надам сторонами доказам, та не
ґрунтуються на нормах матеріального
права.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України
шкода, завдана джерелом підвищеної
небезпеки, відшкодовується особою, яка
на відповідній правовій підставі
(право власності, інше речове право,
договір підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

Згідно ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або
юридична особа, яка завдала шкоди
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я фізичній особі, зобов'язана
відшкодувати потерпілому заробіток
(дохід), втрачений ним внаслідок втрати
чи зменшення професійної або загальної
працездатності, а також відшкодувати
додаткові витрати, викликані
необхідністю посиленого харчування,
санаторно-курортного лікування,
придбання ліків, протезування,
стороннього догляду тощо.

Статтею 1194 ЦК України
передбачено, що особа, яка застрахувала
свою цивільну відповідальність, у разі
недостатності страхової виплати
(страхового відшкодування) для повного
відшкодування завданої нею шкоди
зобов'язана сплатити потерпілому
різницю між фактичним розміром шкоди і
страховою виплатою (страховим
відшкодуванням).

Під час розгляду справи судом
відповідач не заперечував, що між його
винними діями та ушкодженням здоров'я
позивача існує причинний зв'язок,
оскільки позивач отримала каліцтво у
результаті вчинення ним злочинних дій,
а відтак, відповідач є особою, яка
повинна відшкодувати завдану позивачу
матеріальну шкоду, а також додаткові
витрати, викликані необхідністю
посиленого харчування,
санаторно-курортного лікування,
придбання ліків, протезування,
стороннього догляду та інше.

Цивільна відповідальність
відповідача була застрахована
Приватним акціонерним товариством
«Страхова компанія «Українська
страхова група» з лімітом
відповідальності у 51 000грн.

Відповідно до договору
страхування страхова компанія
виплатила позивачу страхове
відшкодування у сумі 51 000грн., яке
складалось з витрат, пов'язаних з
тимчасовою втратою працездатності у
сумі 3 839грн. 12коп.; витрат, пов'язаних із
стороннім доглядом за період з червня
2010р. по червень 2011р. та частково за
період з червня 2011р. по червень 2012р. у
сумі 36 625грн. та 8300грн. відпвоідно;
витрат, пов'язаних з доставкою
потерпілої до закладу здоров'я у сумі 2
206грн. та 29грн. 88коп.

Таким чином, страхова компанія
повністю виконала свої зобов'язання за
договором страхування
відповідальності відповідача, а
різницю між розміром шкоди і страховою
виплатою зобов'язаний виплатити
відповідач.

Висновки суду першої інстанції
про те, що витрати на лікування
потерпілої підлягають відшкодуванню
на підставі ст. 1206 ЦК України та
відповідно до Порядку обчислення
розмі-

- 3 -

ру фактичних затрат закладу здоров'я та
стаціонарне лікування потерпілого від
злочинного діяння та зарахування
стягнення з винних осіб коштів до
відповідного бюджету і їх
використання, колегія суддів вважає
помилковими, оскільки зазначені норми
не регулюють правовідносини, які
виникли між сторонами.

Позивачем суду першої інстанції
були надані докази: чеки, квитанції,
рахунки про придбання ліків та засобів
догляду, а також посиленого харчування
у період знаходження її на
стаціонарному лікуванні у сумі 14 310грн.
13коп. та 656грн. 13коп., оплату медичних
обстежень у сумі 1 422грн. 50коп. Також
позивачем були надані ксерокопії
медичної документації, яка містить
призначення лікарів.

Проте, вказані докази не були
оцінені судом та прийняті у якості
належних доказів, без належного
обґрунтування.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст.
57 ЦПК України доказами є будь-які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інші обставини,
які мають значення для вирішення
справи.

Частиною 1 статті 58 ЦПК України
визначено, що належними є докази, які
містять інформацію щодо предмета
доказування.

На вказані норми процесуального
права не звернув уваги суд першої
інстанції і не врахував, що наявність у
позивача оригіналів чеків та квитанцій
свідчить про те, що саме нею були
понесені витрати на придбання ліків та
харчування, а також оплачені медичні
обстеження, які були призначенні
лікарями.

При цьому, посилання суду першої
інстанції на те, сума коштів, що
підлягає відшкодування, визначається
закладом здоров'я, в якому перебував на
лікуванні потерпілий, з урахуванням
кількості ліжко-днів, проведених у
стаціонарі, та щоденної вартості його
лікування, не ґрунтуються на нормах
матеріального права, якими
передбачено, що потерпіла особа має
право на відшкодування додаткових
витрат, які викликані необхідністю
посиленого харчування,
санаторно-курортного лікування,
придбання ліків, протезування,
стороннього догляду тощо.

Також судом першої інстанції не
було взято до уваги, що відповідачем
суду не було надано доказів, які б
спростували надані позивачем докази
про придбання ліків та засобів догляду
і продуктів харчування у період
перебування на стаціонарному
лікуванні, а також оплачені медичні
обстеження, і що зазначені витрати не
були пов'язані із призначенням лікарів
та лікуванням ушкоджень, які отримала
позивач у результаті винних дій
відповідача.

Доводи представника
відповідача, що 14 липня 2010р.
відповідачем матері позивача були
виплачено 24 031грн. 75коп. на лікування
позивача, не звільняє відповідача від
відповідальності відшкодувати всі
витрати позивача, так як з наданих суду
позивачем доказів вбачається, що
відповідачем були оплачені витрати на
лікування позивача, які були понесені
до 14 липня 2010р., а представлені суду
чеки, квитанції та рахунки датовані
після 14 липня 2010р. і не були оплачені з
коштів, які були виплачені
відповідачем (т.2 с.с.16-40).

Судом першої інстанції було
встановлено, що з 18 жовтня 2010р. по 1
листопада 2011р. позивачу встановлена
перша група інвалідності і вона
потребувала стороннього догляду, який
був їй наданий відповідно до договору
від 20 червня 2010р. та оплачений
страховою компанією (с.с.29, 160 т.1).

З 1 листопада 2011р. позивачу також
встановлена перша група інвалідності
до 1 листопада 2013р. у зв'язку із
враженням опорно-рухомого апарату і
зазначено, що вона потребує
стороннього побутового догляду (с.с.31
т.1)

20 червня 2011р. між позивачем та ОСОБА_5
укладено договір про виконання робіт
щодо догляду за хворою ОСОБА_1 (с.с.33-34
т.1).

Відповідно до наданих позивачем
квитанцій на виконання умов договору
ОСОБА_5 перераховано 45 750грн. (с.с.39-41 т.1),
з яких 8300грн. сплачено страховою
компанією, а 37 450грн. залишилося не
відшкодовано.

Правомірно зазначивши про роз'яснення,
які були надані у Постанові Пленуму
Верховного Суду України від 27 березня
1992р. «Про практику розгляду судами
цивільних

- 4 -

справ за позовами про відшкодування
шкоди», суд першої інстанції,
відмовляючи позивачу у відшкодуванні
понесених нею витрат на сторонній
побутовий догляд, не звернув уваги на
те, що для інвалідів 1 групи висновок
МСЕК чи судово-медичної експертизи про
потребу в звичайному сторонньому
догляді або побутовому обслуговуванні
не вимагається, а норми Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності"про розмір витрат, які
виплачують Фондом на сторонній догляд
особи, не можуть бути застосовані до
правовідносин, які виникли між
сторонами.

При цьому, відшкодування даних витрат
потерпілому передбачено статтею 1195 ЦК
України, а позивачем вони підтверджені
документально.

Не погоджується колегія суддів і з
висновком суду першої інстанції про те,
що зазначені вище витрати були
компенсовані позивачу страховою
компанією, оскільки з наданих суду
документів встановлено, що страховою
компанією за договором від 20 червня
2011р. позивачу виплачено тільки 8300грн., а
не здійснена повна компенсація. При
чому, повне відшкодування не було
здійснено не у зв'язку із
неправомірністю вимоги, а у зв'язку із
вичерпанням ліміту розміру страхового
відшкодування.

Відповідно до наданих позивачем суду
першої інстанції медичних документів
лікарями позивачу рекомендовано
відвідування басейну та заняття
плаванням (с.с.71,72,76 т.1). У підтвердження
понесених витрат на дані додаткові
витрати (реабілітацію) позивачем суду
першої інстанції були надані: договір,
укладений 18 березня 2012р. з ТОВ
«Спорт-маркетинг» , та квитанція про
оплату даного договору у сумі 5000грн., а
також квитанція про плату за басейн під
час перебування на
санаторно-курортному лікуванні у
жовтні 2011р. на суму 920грн. (с.с.64, 73-75 т.1).

Дані документи не були оцінені судом і
не прийняті, як належні докази у
підтвердження понесених позивачем
додаткових витрат, що на думку колегії
суддів є помилковим.

При цьому, колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції прийшов до
правильного висновку про те, що
позивачу підлягає відшкодуванню
відповідачем понесені витрати на
санаторно-курортне лікування у сумі 10
920грн.

Частиною 1 статті 303 ЦПК України
визначено, що під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

За таких обставин та враховуючи
вищевикладене, колегія суддів вважає,
що суд першої інстанції, відмовивши
позивачу у відшкодуванні за рахунок
відповідача, понесених нею витрат на
лікування, посилене харчування, засоби
догляду, медичне обстеження, сторонній
догляд та додаткових витрат на
реабілітацію, не повно встановив
обставини справи, неправильно
застосував норми матеріального права,
не оцінив, надані позивачем докази у їх
сукупності, тому рішення суду в цій
частині підлягає скасуванню, а колегія
суддів ухвалює рішення про задоволення
зазначених вище позовних вимог.

Статтею 22 ЦК України визначено, що
особа, якій завдано збитків у
результаті порушення її цивільного
права, має право на їх відшкодування.
Збитками є втрати, яких особа зазнала у
зв'язку із знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки).

Позивачем суду першої інстанції були
надані квитанції у підтвердження
понесених нею витрат: на
транспортування 17 листопада 2010р. з пл.
Дружби народів до місця її проживання у
сумі 700грн. (с.с.49 т.1), 1 квітня 2011р. до
експертної установи у сумі 70грн., та до
закладу охорони здоров'я 6 квітня 2011р. у
сумі 152грн. (с.с.50 т.1); на нотаріальні
послуги у сумі 200грн. (с.с.53-54 т.1); на
ксерокопіювання у сумі 312грн. 50коп.
(с.с.57-62 т.1).

Колегія суддів вважає, що позивач має
право на відшкодування зазначених
витрат відповідно до ст.ст. 22, 1166 та 1187
ЦК України, оскільки позивач їх понесла
у зв'язку із

- 5 -

винними діями відповідача, що ним
відповідно до ч. 2 ст. 1166 ЦК України
спростовано не було.

Відмовляючи у задоволенні зазначених
вимог, суд першої інстанції посилався
на те, що ці витрати не відносяться до
складу витрат, які передбачені ч. 1 ст.
1195 ЦК України. Проте, суд першої
інстанції не звернув увагу на фактичні
обставини, які були наведені позивачем
у позовній заяві, а також посилання
позивача не тільки на ст. 1195 ЦК України,
а і на норми матеріального права, які
регулюють правовідносини по
відшкодуванню завданої майнової шкоди.

Разом з тим, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про відсутність правових
підстав для відшкодування позивачу
понесених нею витрат на послуги
адвоката у кримінальному процесі у
сумі 10 000грн., оскільки вони не є шкодою
у розумінні статті 22 ЦК України і
підлягають відшкодуванню у порядку,
визначеному КПК України.

Також колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції прийшов до
правильного висновку, що не отримання
позивачем 56 000грн. на підставі договору
підряду, не може вважатися втраченим
заробітком (доходом), так як зазначений
договір не є трудовим.

Частиною 1 статті 88 ЦПК України
передбачено, що стороні, на користь
якої ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати.

За змістом статті 79 ЦПК України
судові витрат складаються з судового
збору та витрат, пов'язаних з розглядом
справи. До витрат, пов'язаних з
розглядом судової справи, належать:
витрати на правову допомогу; витрати,
пов'язані із залученням свідків,
спеціалістів, перекладачів та
проведенням судових експертиз.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 84 ЦПК
України витрати, пов'язані з оплатою
правової допомоги адвоката або іншого
фахівця в галузі права, несуть сторони.
Граничний розмір компенсації витрат на
правову допомогу встановлюється
законом.

Колегія суддів вважає
помилковим висновок суду першої
інстанції про те, що понесені позивачем
витрати на правову допомогу до подання
позовної заяви, є збитками у розумінні
ст. 22 ЦК України, оскільки для
підготовки позовної заяви позивач
отримувала саме правову допомогу.

Проте, суду першої інстанції не
було надано розрахунку сплаченої
позивачем суми у розмірі 1600грн.
Адвокатському об'єднанню «Печерська
колегія адвокатів м. Києва», тому
колегія суддів вважає, що відсутні
правові підстави для відшкодування
позивачу сплаченої суми.

Разом з тим, позивачем суду були
надані докази оплати нею послуг
спеціаліста за психологічне
дослідження у сумі 4040грн. (с.с.56 т.1), яке
було надано суду, як доказ заподіяння
моральної шкоди.

Частково задовольнивши позовні
вимоги про стягнення завданої позивачу
моральної шкоди, суд першої інстанції
відмовив позивачу у відшкодування
понесених нею витрат із залученням
вказаного спеціаліста, що на думку
колегії суддів є неправильним.

Відповідно до частини третьої
статті 23 ЦК України розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого
або позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

При визначенні розміру завданої
позивачу моральної шкоди суд врахував,
що позивач отримала тяжкі тілесні
ушкодження, небезпечні для життя в
момент заподіяння, які призвели до
встановлення позивачу першої групи
інвалідності, що позбавляє позивача
вести нормальний спосіб життя та мати
надію на відновлення стану здоров'я,
тривалість душевних страждань та
перенесеного фізичного болю, а також
виходив із вимог розумності.

Доводи апеляційної скарги
вказаних висновків суду першої
інстанції не спростовують,

- 6 -

тому колегія суддів не вбачає підстав
для скасування рішення суду в цій
частині.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК
України, якщо позивача, на користь
якого ухвалено рішення, звільнено від
сплати судового збору, він стягується з
відповідача в дохід держави
пропорційно до задоволеної частини
вимог.

Оскільки позивач була звільнена
від сплати судового збору при
зверненні до суду, колегія суддів
стягує з відповідача на користь
держави судовий збір відповідно до
задоволеної частини позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317
ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Дніпровського районного
суду м. Києва від 18 грудня 2013р.
скасувати в частині стягнення з ОСОБА_2
на користь ОСОБА_1 матеріальної шкоди
та судових витрат і ухвалити в цій
частині нове рішення, яким позов в цій
частині задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 75 923грн. 26коп. у відшкодування
матеріальної шкоди та судових витрат.

В іншій частині позовних вимог
відмовити.

В іншій частині рішення суду
залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_2 судові витрати
у прибуток держави у сумі 759грн. 23коп.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних прав протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: