АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 197/951/13-Ц 22-ц/774/69/К/14
Справа №197/951/13-ц
Провадження 22ц/774/69/К/14
Категорія- 57 ( ІV )
суддя
Суддя-доповідач -Михайлів Л.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді - Михайлів
Л.В.

суддів -
Барильської А.П., Ляховської І.Є.,

при секретарі - Кузьміній
Н.В.

за участю: позивача- ОСОБА_10 її
представника - ОСОБА_3,

відповідачів:

- ОСОБА_4 його представника- ОСОБА_8,

- ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянула у відкритому судовому
засіданні у м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4
та його представника ОСОБА_8 на рішення
Широківського районного суду
Дніпропетровської області від 29
листопада 2013 року по цивільній справі
за позовом ОСОБА_10 до ОСОБА_4, ОСОБА_6,
ОСОБА_7 про визнання дій, що направлені
на порушення права власності
незаконними, стягнення матеріальної та
моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2013 року ОСОБА_10 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7
про визнання дій, що направлені на
порушення права власності незаконними,
стягнення матеріальної та моральної
шкоди посилаючись на те, що між нею, як
власницею майна- квартири АДРЕСА_1 та
відповідачами була усна домовленість
про використання даного нерухомого
майна у якості складського приміщення
для спільного зберігання збіжжя
(пшениці, насіння соняшнику тощо).
Відповідачі в свою чергу за власні
кошти, в рахунок орендної плати, були
повинні здійснити: знесення
міжкімнатних простінків між кімнатами
4-1, 4-2, 4-3, 4-4; обладнати приміщення
металевими дверима розміром 3,5х3,0
метрів з кімнати 4-4; обладнання
полового покриття бетонними плитами у
кількості 10 (десяти) штук. Плата за
користування приміщенням була
домовлена у розмірі 30 грн. за тонну за
один місяць зберігання.

Однак після здійснення переобладнання,
вищевказаного нерухомого майна на
протязі 2011р.-2012р. відповідачі
самовільно без згоди ОСОБА_10 та без
здійснення орендної плати здійснювали
його експлуатацію у якості складського
приміщення, крім того замінили замки на
металевих воротах, зруйнували
міжквартирну перегородку з
квартироюНОМЕР_1 та об'єднали їх в одне
складське приміщення, чим порушили
права ОСОБА_10, як власника
вищевказаного нерухомого майна.

Не одноразово уточнюючи позовні
вимоги, в останній редакції від 24.09.2013
року просила суд: визнати дії
відповідачів по самовільному
частковому зруйнуванню належного їй
нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1,
загальною площею 58,9 кв. метрів , що
призвело до неможливості використання
цього майна незаконними та стягнути з
відповідачів солідарно на її користь
спричинену ними зазначеними
незаконними діями матеріальну шкоду в
сумі 11 110 грн.; стягнути з відповідачів
солідарно на її користь спричинену
ними моральну шкоду в сумі 10 000 (десять
тисяч) грн.; відшкодувати за рахунок
відповідачів солідарно всі понесені
нею по даній справі витрати, в тому
числі і витрати на правову допомогу.

Рішенням Широківського районного суду
Дніпропетровської області від 29
листопада 2013 року позов ОСОБА_10
задоволено частково.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_4,
ОСОБА_6, ОСОБА_7, на користь ОСОБА_10,
матеріальну шкоду в розмірі 1 110 грн.,
моральну шкоду в розмірі 300 грн.,
витрати на правову допомогу в розмірі 4
000 грн., та судові витрати по справі у
розмірі 458,80 грн.

В іншій частині позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 та його
представник ОСОБА_8 ставлять питання
про скасування рішення суду та
ухвалення нового рішення, яким
відмовити у задоволені позовних вимог
ОСОБА_10 в повному обсязі, посилаючись
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права, не повного
з'ясування всіх обставин по справі.

Зокрема не враховано, що позивач
ОСОБА_10 після початку розгляду справи
по суті змінила предмет та підстави
поданої нею раніше, позовної заяви. Так
при подачі первісного позову, в липні
2013 року ОСОБА_10 просила визнати дії
відповідачів незаконними по
здійсненню плати за користування
нерухомим майном, а після уточнення
позовних вимог у жовтні 2013 року, вона
вже просила суд стягнути грошові кошти
на відновлення перегородки (стіни між
квартирами АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1), своїми
діями позивач ОСОБА_10 порушила норми
діючого цивільно-процесуального права.

Крім того, судом першої інстанції при
постановлені рішення порушено норми
матеріального права, а саме невірно
визначено розмір граничних витрат на
правову допомогу, що підлягає
стягненню з відповідачів у солідарному
порядку. Суд наголошує, що
представником позивача затрачено 10
годин на підготовку позову, однак даний
факт є недоведеним, оскільки позивачам
не надано жодних доказів, які б могли
підтвердити факт саме такої витрати
часу її представника на складання
позову.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, заперечень
на неї і заявлених позовних вимог,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Матеріалами справи встановлено, що
квартира АДРЕСА_1 належать ОСОБА_10, що
підтверджується свідоцтвом про право
власності на житло від 15 березня 1994
року (а.с. 18).

Вирішуючи спір по суті та частково
задовольняючи позов ОСОБА_10, суд
першої інстанції обґрунтовано виходив
із положень ст.. 1166 ЦК України, а саме
майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

Таким чином, суд першої інстанції
правильно визначився з характером
спірних правовідносин та з'ясувавши, що
позивачу завдана шкода, стягнув її з
винних осіб - ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції з
наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 3,4 ЦПК України,
кожна особа має право звернутись до
суду за захистом своїх порушених прав,
а суд, здійснюючи правосуддя, захищає
порушені права осіб у спосіб,
визначений законами України.

Перелік можливих засобів захисту
міститься у ст. 16 ЦК України.

За змістом ст. 10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін, елементами якої є
участь сторін у процесі, обґрунтування
ними вимог і заперечень.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України, суд,
встановивши фактичні обставини справи,
для вирішення спору повинен
застосувати правову норму, яка регулює
правовідносини, що виникли між
сторонами.

Так, відповідно до ст. 319 ЦК України
власник майна володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону, згідно ст. 391
ЦК України власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Як вбачається із матеріалів справи між
позивачем ОСОБА_10 як власником та її
чоловіком ОСОБА_11 з однієї сторони та
відповідачами була усна домовленість
про спільне використання квартири
АДРЕСА_1 на умовах, що позивач надає
вказану квартиру з подальшим її
переплануванням під складське
приміщення, а відповідачі в свою чергу
з другої сторони за свої кошти
здійснюють це перепланування, а саме:

- знесення міжкімнатних
простінків між кімнатами 4-1, 4-2, 4-3, 4-4;

- обладнання приміщення
металевими дверима розміром 3,5х3,0
метрів з кімнати 4-4;

- обладнання полового покриття
бетонними плитами у кількості 10 штук.

Плата за користування приміщенням була
домовлена у розмірі 30 грн. за тонну за
один місяць зберігання.

Після погодження зазначених умов
ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7 здійснили
вищезазначене перепланування і перші
два роки 2009-2010р. частково виконували
умови усної домовленості - їхня
сільхозпродукція зберігалась разом з
ОСОБА_10 в одному приміщені.

В подальшому згоди на використання
даної житлової площі вони не досягли.

Згідно актів обстеження
домоволодіння: квартири АДРЕСА_1 від
24.06.2013р, 26.06.2013 р., 27.06.2013р., вбачається що
будівля переобладнана в склад.
Виявлено,що там стоять великі залізні
ворота, замкнені на замок, на підлозі
лежать залізні плити. (а.с. 25-24)

Також, згідно тверджень відповідачів,
що вони придбали в цьому ж будинку
квартиру АДРЕСА_2 , але юридично її не
оформили, теж для складського
приміщення й самовільно без згоди
позивачки та її чоловіка зламали
перегородку між квартирою АДРЕСА_2 та
квартирою АДРЕСА_1 й стали її
обладнувати під своє складське
приміщення.

На підставі ст. 386 ЦК України власник,
права якого порушені, має право на
відшкодування завданої йому майнової
та моральної шкоди.

Не спростовують висновків суду першої
інстанції доводи апеляційної скарги
про те, що суд першої інстанції не взяв
до уваги того, що позивач ОСОБА_10 після
початку розгляду справи по суті
змінила предмет та підстави поданої
нею раніше, позовної заяви, оскільки
зазначені обставини не є підставою для
відмови у задоволені позову про
відшкодування шкоди та для скасування
рішення суду.

Вирішуючи питання про розмір
спричиненої моральної шкоди, суд
першої інстанції достатньо повно
враховував стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених
змін у його життєвих і виробничих
стосунках, час та зусилля,
необхідні для відновлення
попереднього стану.

Взяв до уваги роз'яснення в п.9
Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 4 від 31.03.1995 року з подальшими
змінами "Про судову практику в справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" щодо визначення
розміру моральної шкоди залежно від
характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо) та
визначенню розміру моральної шкоди з
урахуванням фізичних та душевних
страждань позивача, що спростовує
доводи апеляційної скарги, щодо
недоведеності підстав для стягнення
моральної шкоди та необґрунтованого
розміру стягнутої моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції, щодо розміру як
матеріальної так і моральної шкоди.

Задовольняючи позов в частині
стягнення витрат на правову допомогу
та стягуючи з відповідачів у
солідарному порядку на користь ОСОБА_10
в сумі 4000 грн. в рахунок відшкодування
витрат на правову допомогу, суд першої
інстанції, виходив з того, що на
підготовку документів для подачі
позовної заяви до суду представником
позивача витрачено 10 год. часу на суму
4000 грн.

Проте, з такими висновками судів
погодитись не можна.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Стягуючи із відповідачів у солідарному
порядку на користь ОСОБА_10 4000 грн, суд
виходив із того, що такі витрати
пов'язані з оплатою правової допомоги
фахівця у галузі права.

Згідно з положенням ст. 30 Закону
України «Про адвокатуру та адвокатську
діяльність» гонорар є формою
винагороди адвоката за здійснення
захисту, представництва та надання
інших видів правової допомоги клієнту.
Порядок обчислення гонорару
(фіксований розмір, погодинна оплата),
підстави для зміни розміру гонорару,
порядок його сплати, умови повернення
тощо визначаються в договорі про
надання правової допомоги. При
встановленні розміру гонорару
враховуються складність справи,
кваліфікація і досвід адвоката,
фінансовий стан клієнта та інші
істотні обставини. Гонорар має бути
розумним та враховувати витрачений
адвокатом час.

Відповідно до ст. 47 цього Кодексу
учасниками цивільного процесу, крім
осіб, які беруть участь у справі, є
секретар судового засідання, судовий
розпорядник, свідок, експерт,
перекладач, спеціаліст, особа, яка
надає правову допомогу.

Згідно із ст. 56 ЦПК України правову
допомогу може надавати особа, яка є
фахівцем у галузі права і за законом
має право на надання правової допомоги.
Така особа має право знайомитися з
матеріалами справи, робити з них
витяги, знімати копії долучених до
справи документів, бути присутнім у
судовому засіданні. Особа, яка має
право на надання правової допомоги,
допускається ухвалою суду за заявою
особи, яка бере участь у справі.

Як вбачається із матеріалів справи,
позовна заява підписана позивачем та
представником позивача ОСОБА_3, суд не
постановляв ухвалу про допуск до
участі у справі ОСОБА_3 як особи, яка
надає правову допомогу.

Документ про те, що ОСОБА_3 є фахівцем
у галузі права, у матеріалах справи
відсутній та як і не підтверджений
документально.

Так відповідно до пояснень самого
ОСОБА_3 в суді апеляційної інстанції
він не є адвокатом, а є фізичною особою -
підприємцем.

Згідно довіреності від 02 липня 2013 року
ОСОБА_3 позивачем надано повноваження
свого представника, саме у такому
процесуальному статусі згідно наявних
у справі журналів судових засідань
ОСОБА_3 і брав участь у справі.

Таким чином, ОСОБА_3 приймав участь у
розгляді справи у якості представника
позивача за довіреністю із
повноваженнями представника,
передбаченими ст. 44 ЦПК України, а тому
є безпідставними висновки суду про те,
що сплачені позивачем 4000 грн. є
витратами на правову допомогу.

З огляду на викладене, рішення суду
першої інстанції у частині стягнення
витрат на правову допомогу не можна
визнати законним й обґрунтованим, тому
воно підлягає скасуванню у цій частині
з підстав, передбачених ч.1 п. 4ст. 309 ЦПК
України.

Що ж стосується судових витрат які суд
першої інстанції стягнув на користь
ОСОБА_10 у солідарному порядку з
відповідачів, то вони підлягають
зменшенню з 458,80 грн. до 344,10 грн.
відповідно до положень п.1 ст..88 ЦПК
України, так стороні на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені витрати у
порядку та розміру встановленому
Законом України «Про судовий збір» від
08.07.2011р. зі змінами та доповненнями.

Згідно до ч.1, п.1 ч.2 ст. 4 цього Закону за
подання до суду позовної заяви
майнового характеру ставка судового
збору становить 1 відсоток ціни позову,
але не менше 0,2 розміру мінімальної
заробітної плати та не більше 3
розмірів мінімальної заробітної плати
у місячному розмірі, встановленої
законом на 1 січня календарного року, в
якому відповідна заява або скарга
подається до суду.

Відповідно до ч.1, п. 2 ст. 4 Закону
України «Про судовий збір» за подання
до суду позовної заяви немайнового
характеру ставка судового збору
становить 0,2 розміру мінімальної
заробітної плати у місячному розмірі,
встановленої законом на 1 січня
календарного року, в якому відповідна
заява або скарга подається до суду.

Інші доводи, викладені в апеляційній
скарзі, не можуть бути взяті до уваги
колегією суддів, оскільки вони
фактично зводяться до переоцінки
доказів та незгодою з висновками суду
по їх оцінці.

Зважаючи на вищевикладене, колегія
суддів приходить до висновку про
необхідність скасування рішення суду
першої інстанції в частині стягнення в
солідарному порядку з ОСОБА_4, ОСОБА_6,
ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 витрат на
правову допомогу у розмірі 4000 грн. в
зв`язку з порушенням судом норм
процесуального права та ухвалити нове
рішення про відмову в задоволенні
позовних вимог в цій частині.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, п.1 ч.1,4 ст. 309,
313, 314, 316 ЦПК України, колегія судів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 та його
представника ОСОБА_8 задовольнити
частково.

Рішення Широківського районного суду
Дніпропетровської області від 29
листопада 2013 року в частині стягнення в
солідарному порядку з ОСОБА_4, ОСОБА_6,
ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 витрат на
правову допомогу у розмірі 4000 грн.
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову у задоволені позову в цій
частині.

Зменшити розмір судових витрат
стягнутих в солідарному порядку з
ОСОБА_4, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на користь
ОСОБА_10 з 458,80 грн. до 344,10 грн.

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: