АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/3642/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/70/14
Головуючий у 1-й інстанції Савченко Л. І.
Доповідач Пилипчук Л. І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Полтавської області у складі:

головуючого: судді Пилипчук Л.І.

суддів: Карнауха П.М., Кривчун Т.О.,

при секретарі: Філоненко О.В.,

за участю: позивачки ОСОБА_1, її
представника - адвоката ОСОБА_2,
представника відповідачки - адвоката
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Октябрського районного суду
м. Полтави від 14 листопада 2013 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_10,
ОСОБА_4, ОСОБА_11, Комунального
підприємства «Житлово-експлуатаційна
організація №2» про визнання особи
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням та зняття з
реєстраційного обліку,-

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2007 року ОСОБА_1 звернулася в
суд з позовом до відповідачів про
визнання їх такими, що втратили право
користування жилим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1 у зв'язку з їх не
проживанням у цьому житлі з 1997 року.

Заочним рішенням Октябрського
районного суду м. Полтави від 17 червня
2008 року визнано ОСОБА_10, ОСОБА_4, ОСОБА_11
втратившими право на проживання в
АДРЕСА_1, зобов'язавши ГЖЕД №5 зняти
зазначених громадян з реєстрації за
адресою: АДРЕСА_1.

Ухвалою Октябрського районного суду м.
Полтави від 05 лютого 2013 року вказане
заочне рішення скасовано.

У жовтні 2013 року відповідачка ОСОБА_4
звернулася в суд із заявою про поворот
виконання рішення Октябрського
районного суду м. Полтави від 17 червня
2008 року, оскільки на виконання
зазначеного рішення їх знято з
реєстрації у спірній квартирі. У разі
відмови в задоволенні позову ОСОБА_1 в
частині вимог щодо визнання ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 такими, що втратили право
проживання у спірній квартирі, просила
суд в порядку повороту виконання
рішення зобов'язати територіальний
орган реєстрація місця проживання
відновити її з донькою реєстрацію.

Рішенням Октябрського районного суду
м. Полтави від 14 листопада 2013 року в
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_10,
ОСОБА_4, ОСОБА_11, Комунального
підприємства «Житлово-експлуатаційної
організації №2» про визнання особи
такою, що втратила право проживання в
квартирі та зняття з реєстраційного
обліку - відмовлено.

Заяву про поворот виконання рішення
Октябрського районного суду м. Полтави
від 17 червня 2008 року №2-656/08 задоволено.

Зобов'язано Головне управління
Державної міграційної служби України в
Полтавській області здійснити
реєстрацію місця постійного
проживання ОСОБА_10, ОСОБА_4, ОСОБА_11 за
адресою АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, прохала рішення
скасувати та ухвалити нове, яким позов
задовольнити.

Посилалася на те, що суд безпідставно
не взяв до уваги чинність рішення
Октябрського районного суду м. Полтави
від 14 травня 2009 року про визнання
безвісно відсутнім відповідача
ОСОБА_10, який у 2001 році виїхав з міста
Полтави.

На її думку, суд не дав неналежної
оцінки тим обставинам, що згідно
довідки №1884 ЖЕО №5 від 13 жовтня 2007 року
у спірній квартирі, основним наймачем
якої була вона, крім відповідачів,
також був зареєстрований син ОСОБА_6.
Відповідачі фактично в цій квартирі не
проживали, оскільки з часу реєстрації
шлюбу проживали у квартирі батька
АДРЕСА_1. З 2005 року ОСОБА_4 з дочкою
виїхала до м. Києва, де проживає однією
сім'єю з ОСОБА_7 та має постійне місце
роботи, а онука навчається в середній
школі №220 міста Києва.

Зазначає, що за час реєстрації сім'ї
дочки у спірному житлі, вона, позивачка,
самостійно сплачувала всі комунальні
послуги.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які брали участь у розгляді
справи, перевіривши доводи апеляційної
карги, колегія суддів приходить до
висновку про часткове задоволення
апеляційної скарги з наступних
підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову,
місцевий суд виходив з того, що
позивачкою обрано невірний спосіб
захисту своїх порушених прав та нею не
надано жодного доказу, який би
підтвердив правові підстави її права
користування спірним житлом, а відтак
не доведено і порушення її прав, свобод
чи інтересів.

Однак колегія суддів з таким висновком
районного суду не погоджується,
оскільки він не ґрунтується на
обставинах справи та нормах
матеріального і процесуального права.

Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа
має право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ч.1 ст.15 ЦПК України суди
розглядають у порядку цивільного
судочинства справи щодо захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин.

З урахуванням зазначених загальних
положень цивільного судочинства та
норм Житлового Кодексу України
судовому розгляду підлягають спори,
пов'язані з договором найму жилого
приміщення, і, зокрема, про визнання і
втрату права на жиле приміщення.

Відповідно до норм ст.ст.27,31 ЦПК України
позивач самостійно визначає предмет і
підставу позову та на власний розсуд
розпоряджається своїми правами щодо
предмету позову..

В розумінні цивільного процесуального
права підставу позову складають власне
не норми матеріального права, які
підлягають застосуванню до
правовідносин сторін, а зазначення
фактичних обставин, якими позивач
обґрунтовує свої вимоги, тобто
юридичних фактів
матеріально-правового характеру, що
визначаються нормами матеріального
права, які врегульовують спірні
правовідносини (їх виникнення, зміну,
припинення) та докази на підтвердження
зазначених позивачем обставин.

При цьому цивільний процесуальний
закон не вимагає від позивача
визначення норми матеріального права,
яка підлягає застосуванню (ст.119 ЦПК). На
позивача покладається обов'язок
викласти фактичні обставини, якими він
обґрунтовує свої вимоги та докази на
підтвердження цих вимог.

Згідно ч.1 ст.179 ЦПК України предметом
доказування під час судового розгляду
є факти, які обґрунтовують заявлені
вимоги чи заперечення або мають інше
значення для вирішення справи і
підлягають встановленню при ухваленні
судового рішення.

Як вбачається із позовної заяви та
пояснень позивачки, обставинами, якими
вона обґрунтувала свої позовні вимоги
про визнання відповідачів такими, що
втратили право проживання у АДРЕСА_1, є
не проживання останніх у цій квартир
понад строки, установлені статтею 71 ЖК
України.

Згідно ч.1 ст.71 ЖК України при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім»ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців.

Відповідно до ст.72 ЖК України визнання
особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням
внаслідок відсутності цієї особи понад
установлені строки, провадиться в
судовому порядку.

Позивачка звернулася в суд з позовом 13
листопада 2007 року, посилаючись на не
проживання відповідачів у квартирі з
1997 року по день звернення до суду.

Таким чином, виходячи зі змісту
позовних вимог та правових підстав, суд
першої інстанції повинен був
перевірити наявність доказів
відсутності без поважних причин
відповідачів у спірному житлі більше
шести місяців до звернення позивачки в
суд з позовом. Натомість місцевий суд
помилково витлумачив позовну вимогу
про визнання відповідачів втратившими
право проживання як невірно обраний
спосіб захисту, тоді як поняття: право
проживання та право користування жилим
приміщенням фактично є тотожними.

З матеріалів справи вбачається, що
спірним житлом є квартира АДРЕСА_1.

На час пред'явлення позову зазначена
квартира не була приватизована, а її
наймачем була ОСОБА_1 відповідно до
рішення виконкому Октябрської
районної ради м.Полтави від 17 лютого 1998
року №56 /а.с.239/.

Крім позивачки та відповідачів у
квартирі значився зареєстрованим син
позивачки ОСОБА_6 /а.с.6/.

Відповідачка, заперечуючи проти позову
в частині визнання її з малолітньою
дочкою такими, що втратили право
користування спірною квартирою,
посилалася на свою тимчасову
відсутність за вказаним місцем
приблизно з 2006 року через поважні
причини - виїзд до м. Києва на заробітки,
що зумовлено необхідністю утримувати
дитину. У Києві вони мешкають у
найманій квартирі, іншого житла не
мають. Підтвердила, що ОСОБА_10 вибув за
межі України у 2002 році. Крім того,
зазначала, що протягом її та дитини
тимчасової відсутності у спірному
житлі підтримувала родинні зв'язки з
позивачкою, відвідувала її за місцем
проживання, спільно святкувала
новорічні та деякі інші сімейні свята
/а.с.187/.

Отже, факт відсутності у спірній
квартирі понад установлені законом
строки відповідачка не заперечує, лише
стверджує, що причини такої
відсутності є поважними.

Оцінюючи зазначені відповідачкою
причини відсутності у спірній квартирі
більше шести місяців, колегія суддів
приходить до висновку, що вони не є
поважними в розумінні передбачених ч.3
ст.71 ЖК України обставин, за наявності
яких жиле приміщення зберігається за
тимчасово відсутнім наймачем або
членами його сім'ї понад шість місяців.

Факт відсутності у спірному житлі
відповідачів більше шести місяців без
поважних причин також підтверджується
актом, складеним мешканцями будинку, в
якому знаходиться спірне житло, та
показаннями свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Зазначені докази відповідають вимогам
ст.ст.58,59 ЦПК України щодо належності та
допустимості та не спростовані
відповідачами.

Крім того, згідно рішення Октябрського
районного суду м. Полтави від 14 травня
2009 року, яке є чинним, ОСОБА_10 визнано
безвісно відсутнім. Як встановлено
зазначеним рішенням, останній у 2001 році
залишив сім'ю, виїхав. Заявниця, тобто
ОСОБА_4 виїхала на тимчасове проживання
до м. Києва. Також у вказаному рішенні є
посилання на рішення Октябрського
районного суду м. Полтави від 17 травня
2008 року, яким відповідачів було визнано
такими, що втратили право проживання у
АДРЕСА_1, оскільки вони не проживають у
ній з 2001 року /а.с.238/.

На підставі викладеного колегія суддів
приходить до висновку, що факт
відсутності відповідачів у спірному
житлі понад шість місяців до звернення
ОСОБА_1 у листопаді 2007 року в суд з
відповідним позовом, - є доведеним, а
тому позов в частині визнання
відповідачів такими, що втратили право
користування жилим приміщенням,
підлягає задоволенню.

При цьому колегія суддів вказує на
безпідставність доводів ОСОБА_4 щодо
порушення прав її неповнолітньої
доньки.

Положення ст.12 Закону України «Про
основи соціального захисту бездомних
осіб і безпритульних осіб» визначає, що
держава охороняє і захищає права та
інтереси дітей під час вчинення
правочинів щодо нерухомого майна.
Вказана норма не поширюється на спірні
правовідносини, оскільки вони є
відмінними за своїм характером.

На час вибуття відповідачки та її
доньки зі спірної квартири місце
проживання малолітньої визначено
матір'ю, як законним представником, та
згода на такі дії органу опіки законом
не передбачено.

Неспроможними є також доводи
відповідачки про те, що нею не
втрачався зв'язок зі спірним житлом,
оскільки вона підтримувала родинні
стосунки, приїжджала до матері,
святкували з нею деякі свята. Сама
позивачка викладені обставини
заперечує. Належних доказів того, що
таке відвідування позивачки
відбувалося, - суду не надано. Крім того,
колегія суддів вважає, що приїзд
відповідачки з дитиною до матері у
спірну квартиру на свято є епізодичною
комунікативною дією, яка не є формою
реалізації права користування жилим
приміщенням в розумінні ст.64 ЖК
України.

Позовні вимоги щодо зобов'язання
житлово-експлуатаційної організації
зняти відповідачів з реєстрації за
адресою спірної квартири до
задоволення не підлягають, оскільки
відповідно до ст..7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» зняття з
реєстрації здійснюється на підставі
рішення суду про, зокрема, позбавлення
права користування житловим
приміщенням.

Крім того, колегія суддів вважає за
необхідне вказати на безпідставність
застосування судом повороту виконання
рішення в порядку ст.380 ЦПК України.

Відповідно до ч.2 ст.380 ЦПК України, якщо
рішення після його виконання скасовано
і справу повернено на новий розгляд, а
при новому розгляді справи в позові
відмовлено або позовні вимоги
задоволено в меншому розмірі, або
провадження у справі закрито чи заяву
залишено без розгляду, суд, ухвалюючи
рішення, повинен зобов'язати позивача
повернути відповідачеві безпідставно
стягнене з нього за скасованим
рішенням.

Таким чином, зі змісту вказаної норми,
вбачається, що поворот виконання - це
повернення сторін в первісне становище
через скасування правової підстави
виконання та є одним із засобів захисту
інтересів боржника. Поворот виконання
рішення передбачає повернення майна, в
тому числі грошових коштів, однак не
може слугувати підставою для вчинення
особою, яка не є стороною у справі, дій
зобов'язального характеру, як визначив
суд першої інстанції щодо здійснення
реєстрації постійного місця
проживання відповідачів.

На підставі викладеного, колегія
суддів скасовує рішення суду першої
інстанції, оскільки викладені в ньому
висновки не відповідають фактичним
обставинам та ґрунтуються на невірно
застосованих нормах матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,304,307, п.п.3,4 ч.1 ст.309,
ст.ст.314,316,317 ЦПК України, колегія
суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Рішення Октябрського районного суду м.
Полтави від 14 листопада 2013 року -
скасувати та ухвалити нове рішення про
часткове задоволення позову.

Визнати ОСОБА_10, ОСОБА_4, ОСОБА_11 такими,
що втратили право користування жилим
приміщенням - квартирою АДРЕСА_1.

В задоволенні інших позовних вимог
(щодо зобов'язання зняти з реєстрації) -
відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
чинності з моменту проголошення та
може бути оскаржено протягом 20 днів
шляхом подання касаційної скарги до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

ГОЛОВУЮЧИЙ: /підпис/
Л.І. Пилипчук

СУДДІ: /підпис/
П.М. Карнаух

/підпис/
Т.О. Кривчун

ЗГІДНО:

Суддя апеляційного суду

Полтавської області
Л.І. Пилипчук