Справа №489/8474/13-ц 20.03.2014 20.03.2014 20.03.2014
Провадження №22-ц/784/977/14
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22ц/784/977/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач апеляційного суду Мурлигіна
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем
України

20 березня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Козаченка В.І.,

суддів: Мурлигіної О.Я., Царюк Л.М.,

при секретарі судового засідання
Свіщуку О.В.,

за участю:

представника позивача Пятакової
К.Ю.,

відповідача ОСОБА_4,

представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 11 лютого 2014 року
за позовом публічного акціонерного
товариства «Банк «Фінанси та Кредит"
(далі -ПАТ «Фінанси та Кредит», банк) до
ОСОБА_4 про стягнення заборгованості
за кредитним договором,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2013 року ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» звернулося з позовом до ОСОБА_4
про стягнення заборгованості за
кредитним договором.

В обґрунтування своїх вимог банк
вказував, що 23 липня 2008 року між ТОВ
«Банк «Фінанси та Кредит»,
правонаступником якого є ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит», та відповідачем
було укладено договір про відкриття
відновлювальної лінії (далі - кредитний
договір), відповідно до якого ОСОБА_4
було відкрито картковий рахунок на
якому обліковуються операції
здійснені з використанням картки VISA
Electron №НОМЕР_1 на умовах забезпеченості,
поворотності, строковості та
платності. Встановлено кредитний ліміт
у сумі 10000 грн., зі сплатою відсотків за
користування кредитними ресурсами в
розмірі відсоткових ставок,
передбачених договором. Відповідач
зобов'язаний був повністю повернути
отримані кредитні ресурси у строк до 22
травня 2010 року і сплатити відсотки за
користування кредитом. Однак, з 2009 року
належних сум він за договором не
сплачував.

Посилаючись на викладене, позивач
просив стягнути з відповідача станом
на 23 серпня 2013 року 180934 грн. 87 коп., з
яких 9565 грн. 51 коп. заборгованості за
кредитом, 38944 грн. 31 коп. прострочених
відсотків, 451 грн. 44 коп. нарахованих
відсотків та 131973 грн. 61 коп. пені.

Рішенням Ленінського районного
суду м. Миколаєва від 11 лютого 2014 року
позов задоволено частково. З ОСОБА_4 на
користь банку стягнуто
заборгованості за кредитом - 9565 грн. 51
коп., прострочених відсотків - 38944 грн. 31
коп., нарахованих відсотків - 451 грн. 44
коп., пені - 40000 грн., а всього 88961грн. 26
коп. З відповідача стягнуто на користь
банку 889 грн. 61 коп. судового збору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, інтереси
якого представляє ОСОБА_5, просить
скасувати судове рішення та направити
справу на новий розгляд. На думку
апелянта, суд порушив вимоги
процесуального і матеріального права,
не застосував згідно його заяві строки
позовної давності до вимог про
стягнення кредиту, процентів та пені,
стягнувши заборгованість за п'ять
років.

Представник позивача, заперечуючи
проти задоволення апеляційної скарги,
просить залишити рішення суду без змін.

З'ясувавши обставини справи та
перевіривши їх доказами колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 23
липня 2008 року між ТОВ «Банк «Фінанси та
Кредит», правонаступником якого є ПАТ
«Банк «Фінанси та Кредит», та
відповідачем було укладено договір про
відкриття відновлювальної лінії. За
договором ОСОБА_4 було відкрито
картковий рахунок на якому
обліковуються операції здійснені з
використанням картки VISA Electron №НОМЕР_1
на умовах забезпеченості,
поворотності, строковості та
платності, з встановленням 10000 грн.
кредитного ліміту. Відповідач був
зобов'язаний сплатити проценти за
здійснення операцій. При знятті з
карткового рахунку грошей він повинен
був сплачувати 22% річних за
користування грошима.

Як виходить з п. 4.3. договору, проценти
за користування кредитом позичальник
повинен був сплачувати щомісячно. В п.7.2
договору зазначено, що він діє до
повного виконання позичальником своїх
обов'язків. Одночасно в п. 3.2 кредитного
договору вказано, що позичальник
повинен був повернути кредит та
відсотки за користування кредитними
ресурсами до 22 травня 2010 року.

За прострочення повернення кредиту та
сплати процентів за його користування,
п.6.1 договору передбачав сплату пені в
розмірі 1% від простроченої суми за
кожний день прострочення.

Відповідач своїх умов по договору не
виконував. З розрахунку наданого
банком виходить, що в останнє сплатив
він 300 грн. в рахунок часткового
погашення заборгованості 1 липня 2010
року. В наступному він платежів не
здійснював, а банк нарахував
заборгованість з кредитом, яка
визначалася не лише сумою кредиту, а й
відсотками за користування фактично за
весь час дії договору. Крім того, банк
нарахував пеню.

Ухвалюючи рішення суд виходив з того,
що відповідач повинен сплатити
заборгованість за кредитним договором,
який діє до повного погашення кредиту,
а також пеню, яку зменшив з підстав,
передбачених ч. 3 ст. 551 ЦК України.

Проте з висновками суду погодитися не
можна виходячи з наступного.

Законом, ст. 256 ЦК України, визначена
позовна давність, тобто строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

При цьому згідно ст. 266 ЦК України,
позовна даність застосовується лише
за заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення.

За загальним правилом перебіг
загальної і спеціальної позовної
давності починається з дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України).

З урахуванням особливостей конкретних
правовідносин початок перебігу
позовної давності пов'язаний з певними
юридичними фактами та їх оцінкою
управомоченою особою.

За зобов'язаннями з визначеним строком
виконання перебіг позовної давності
починається зі спливом строку
виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України).

У зобов'язаннях, в яких строк виконання
не встановлено або визначено моментом
вимоги кредитора, перебіг позовної
давності починається від дня, коли у
кредитора виникає право пред'явити
вимогу про виконання зобов'язання. Якщо
боржникові надається пільговий строк
для виконання такої вимоги, перебіг
позовної давності починається зі
спливом цього строку.

Для обчислення позовної давності
застосовуються загальні положення про
обчислення строків, що містяться у ст.
ст. 252-255 ЦК України.

При цьому початок перебігу позовної
давності пов'язується не стільки зі
строком дії (припинення дії) договору,
як з певними моментами (фактами), які
свідчать про порушення прав особи (ст.
261 ЦК України).

За змістом цієї норми початок перебігу
позовної давності співпадає з моментом
виникнення у зацікавленої сторони
права на позов, тобто можливості
реалізувати своє право в примусовому
порядку через суд.

Отже, визначаючи перебіг строку
перебіг позовної давності за вимогами
кредитора, які випливають з порушення
боржником умов договору, слід виходити
з положень договору в частині, яка
визначає те, коли починається строк
пред'явлення вимоги стосовно кожної
складової боргу.

Ухвалюючи рішення суд на ці вимоги
закону, заяву відповідача про
застосування строків позовної
давності викладену в запереченнях на
позовну заяву (а.с. 59-60), а також умови
кредитного договору уваги не звернув.
У зв'язку з чим не дав оцінки
обставинам, пов'язаним із строком
позовної давності.

Між тим, вказані обставини мають
суттєве значення для справи оскільки
свідчать про те, що позивач пропустив
строк позовної давності.

Як виходить зі згаданих положень
кредитного договору (п.3.2) та обставин
справи, позичальник зобов'язувався
сплачувати проценти за користування
кредитом щомісячно, але зобов'язався
повернути кредитні ресурси, отримані
за договором та відсотки за
користування кредитними ресурсами до 22
травня 2010 року.

За такого перебіг строку позовної
давності починається з 22 травня 2010
року.

Враховуючи що в останнє відповідачем
сплачено кредит в липні 2010 року, строк
позовної давності закінчився в липні
2013 року.

Однак, позивач звернувся з вимогами про
стягнення кредитної заборгованості та
процентів за користування кредитом і
пені 3 жовтня 2013 року, тобто з пропуском
трирічного строку позовної давності.

При цьому банк не просив поновити йому
строк на звернення до суду і не навів
поважних причин до цього. В свою чергу
відповідач просив відмовити в
задоволенні позовних вимог банку у
зв'язку з пропуску позивачем строків
позовної давності.

Виходячи з викладеного колегія суддів
вважає, що рішення суду у відповідності
до п. 3 ч.1.ст. 309 ЦПК України необхідно
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позову в повному
обсязі. Відмовляючи в задоволенні
позову про стягнення пені, суд виходить
з того, що у відповідності до ст. 266 ЦК
України, зі спливом позовної давності
до основної вимоги вважається, що
позовна давність спливала і до
додаткової вимоги.

Висновки апеляційного суду
відповідають правовим висновками щодо
обчислення строків позовної давності,
з врахуванням положень кредитного
договору, в тому числі щодо стягнення
щомісячних платежів за договором,
викладеним в Постанові Верховного Суду
України у справі № 6-116 цс 13.

Керуючись ст.ст. 303, 309, 316 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Ленінського районного суду
м.Миколаєва від 11 лютого 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» до ОСОБА_4 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але
протягом двадцяти днів з дня набрання
законної сили може бути оскаржено в
касаційному порядку.

Головуючий:
Судді: