Справа № 161/4141/14-ц Головуючий у 1
інстанції: Філюк Т.М. Провадження №
22-ц/773/737/14 Категорія: 30 Доповідач:
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 травня 2014 року місто Луцьк

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Волинської області в складі:

головуючого - судді Стрільчука В.А.,

суддів - Карпук А.К., Бовчалюк З.А.,

при секретарі - Шугаловій О.М.,

з участю позивача ОСОБА_1, представника
позивача ОСОБА_2, представника
відповідача Коваль І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до Управління ДАІ УМВС України у
Волинській області, старшого
інспектора дорожньо-патрульної служби
взводу забезпечення супроводу
Управління ДАІ УМВС України у
Волинській області Панасюка Михайла
Васильовича, третя особа Державна
казначейська служба України, про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди за апеляційною скаргою
представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2
на рішення Луцького міськрайонного
суду від 28 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У вересні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що 09 грудня 2012 року
старший інспектор дорожньо-патрульної
служби взводу забезпечення супроводу
УДАІ УМВС України у Волинській області
Панасюк М.В. склав протокол про
вчинення ним адміністративного
правопорушення, передбаченого ч. 5 ст. 121
Кодексу України про адміністративні
правопорушення (далі - КУпАП) та виніс
постанову про накладення
адміністративного стягнення у вигляді
штрафу в сумі 550 гривень. Також
інспектором ДАІ одночасно був
складений протокол від 09 грудня 2012 року
про вилучення у нього посвідчення
водія, виданого 27 січня 1995 року
Волинським ОРЕВ.

Постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 14 травня 2013
року дії старшого інспектора Панасюка
М.В. щодо вилучення посвідчення водія
визнано протиправними та зобов'язано
УДАІ МВС України у Волинській області
повернути йому посвідчення.

Діями Панасюка М.В. йому було заподіяно
матеріальну шкоду, яка полягає в тому,
що він був позбавлений можливості
здійснювати свої трудові обов'язки і
вимушений був звільнитися з роботи,
внаслідок чого він та його сім'я
залишились без засобів для існування.
Оскільки він не працював з 01 березня 2013
року по 14 травня 2013 року, то з
врахуванням його заробітної плати за
два місяці, розмір матеріальної шкоди
оцінює в сумі 1720,29 грн.

У зв'язку з оскарженням дій інспектора
ДАІ до Волинського окружного
адміністративного суду він звертався
за правовою допомогою до юриста, на що
поніс витрати в сумі 458,50 грн.

Крім того, внаслідок неправомірних дій
інспектора ДАІ щодо вилучення
водійських прав йому заподіяно
моральну шкоду, яку він оцінює в 15000
гривень.

З врахуванням викладеного, просив
стягнути з Управління ДАІ УМВС України
у Волинській області на його користь
матеріальну шкоду в розмірі 2178,79 грн.
та моральну шкоду в розмірі 15000 грн.

Ухвалою Луцького міськрайонного суду
від 14 березня 2014 року до участі в справі
в якості третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмету спору,
залучено Державне казначейство
України.

Рішенням Луцького міськрайонного суду
від 28 березня 2014 року позов задоволено
частково.

Постановлено стягнути з УДАІ УМВС
України у Волинській області за
рахунок коштів державного бюджету на
користь ОСОБА_1 2000 грн. у відшкодування
моральної шкоди, завданої незаконними
діями службової особи.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить
скасувати це рішення та ухвалити нове
рішення, яким позовні вимоги
задовольнити у повному обсязі,
покликаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права.

В запереченні відповідач УДАІ УМВС
України у Волинській області просить
відхилити апеляційну скаргу,
зазначаючи про її безпідставність.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню
з таких мотивів.

На підставі досліджених доказів судом
першої інстанції встановлено, що 09
грудня 2012 року старший інспектор
дорожньо-патрульної служби взводу
забезпечення супроводу УДАІ УМВС
України у Волинській області Панасюк
М.В. склав протокол про вчинення ОСОБА_1
адміністративного правопорушення,
передбаченого ч. 5 ст. 121 КУпАП, та виніс
постанову про накладення
адміністративного стягнення у вигляді
штрафу в сумі 550 гривень Також
інспектором ДАІ був складений протокол
вилучення (без номера) від 09 грудня 2012
року про вилучення у позивача
посвідчення водія серії НОМЕР_1,
виданого 27 січня 1995 року Волинським
ОРЕВ.

Наведені обставини підтверджуються
постановою Волинського окружного
адміністративного суду від 14 травня 2013
року, згідно з якою визнано
протиправними дії старшого інспектора
дорожньо-патрульної служби взводу
забезпечення супроводу УДАІ УМВС
України у Волинській області Панасюка
М.В. щодо вилучення 09 грудня 2012 року в
позивача посвідчення водія серії
НОМЕР_1 від 27 січня 1995 року, зобов'язано
Управління державної автомобільної
інспекції Міністерства внутрішніх
справ України у Волинській області
повернути ОСОБА_1 незаконно вилучене
посвідчення водія (а. с. 8-9).

За змістом Положення про Міністерство
внутрішніх справ України,
затвердженого Указом Президента
України від 6 квітня 2011 року № 383/2011, та
Положення про Державну автомобільну
інспекцію Міністерства внутрішніх
справ від 14 квітня 1997 року № 341,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 14 квітня 1997 року
№ 341, УДАІ УМВС України у Волинській
області є органом державної влади, що
входить до системи органів
Міністерства внутрішніх справ України.

Відповідно до ст. 56 Конституції України
кожен має право на відшкодування за
рахунок держави чи органів місцевого
самоврядування матеріальної та
моральної шкоди, завданої незаконними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, їх посадових
і службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Згідно зі ст. 1174 Цивільного кодексу
(далі - ЦК) України шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
незаконними рішеннями, дією чи
бездіяльністю посадової або службової
особи органу державної влади, органу
влади Автономної Республіки Крим або
органу місцевого самоврядування при
здійсненні нею своїх повноважень,
відшкодовується державою, Автономною
Республікою Крим або органом місцевого
самоврядування незалежно від вини цієї
особи.

Статтями 23, 1167 ЦК України передбачено,
що особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав винними діями іншої
особи. Моральна шкода полягає, зокрема,
у душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї. Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.
Моральна шкода, завдана фізичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини.

Враховуючи наведені обставини та
вимоги законодавства, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про наявність підстав для
відшкодування моральної шкоди, яка
завдана позивачу ОСОБА_1 в результаті
винних неправомірних дій службової
особи органу державної влади - старшого
інспектора дорожньо-патрульної служби
взводу забезпечення супроводу УДАІ
УМВС України у Волинській області
Панасюка М.В., що встановлено у
передбаченому законом порядку
постановою суду, яка набрала законної
сили.

При визначенні розміру відшкодування
моральної шкоди в сумі 2000 грн. суд
врахував характер та обсяг душевних
страждань, яких зазнав позивач,
характер правопорушення, вчиненого
службовою особою.

Відповідно до ч. 2 ст. 25 Закону України
«Про міліцію» при порушенні
працівником міліції прав і законних
інтересів громадянина міліція
зобов'язана вжити заходів до
поновлення цих прав, відшкодування
завданих матеріальних збитків, на
вимогу громадянина публічно
вибачитися.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова
шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується у повному
обсязі особою, яка її завдала.

За змістом наведених правових норм
обов'язковою умовою відшкодування
майнової шкоди є наявність самої шкоди.

Частиною 2 ст. 22 ЦК України дано
визначення збитків, до яких
відносяться 1) втрати, яких особа
зазнала у зв'язку із знищенням або
пошкодженням речі, а також витрати, які
особа зробила або мусить зробити для
відновлення свого порушеного права
(реальні збитки); 2) доходи, які особа
могла б реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушене (упущена вигода).

Наявність заподіяної йому майнової
шкоди ОСОБА_1 обґрунтував тим, що у
зв'язку з незаконним вилученням у нього
посвідчення водія він вимушений був
звільнитися з роботи, що призвело до
втрати заробітної плати в сумі 1720,29
коп., яку він міг би отримати в період з
01 березня 2013 року (дата звільнення з
роботи) по 14 травня 2013 року (дата
постановлення судового рішення щодо
протиправності дій працівника
міліції), тобто, на думку позивача, має
місце упущена вигода.

Однак всупереч вимогам ст. ст. 10, 60
Цивільного процесуального кодексу
(далі - ЦПК) України, якими передбачено
обов'язок сторони довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог та заперечень, ОСОБА_1 не
надав суду доказів того, що саме
неправомірні дії старшого інспектора
дорожньо-патрульної служби взводу
забезпечення супроводу УДАІ УМВС
України у Волинській області Панасюка
М.В. спричинили його звільнення з
роботи та призвели до збитків у
розумінні ст. 22 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що
наказом засновника приватного
підприємства «Волиньтехагросервіс» №
8 від 01 березня 2-13 року позивач був
звільнений з роботи на підставі п. 1 ст.
36 Кодексу законів про працю України
(угода сторін), а не у зв'язку з
неможливістю виконувати роботу через
відсутність посвідчення водія.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_1
пояснив, що у приватному підприємстві
«Волиньтехагросервіс» він працював на
посаді менеджера і що умовами
трудового договору не була передбачена
обов'язкова наявність у нього права
керування автомобілем. Відтак
вилучення у позивача посвідчення водія
не знаходиться у причинному зв'язку з
його звільненням з роботи та втратою
заробітку.

Тому судом вірно відмовлено у
задоволенні позову в частині
відшкодування матеріальної шкоди.

Вимогу про стягнення витрат на правову
допомогу в сумі 458,50 грн. позивач
обгрунтував тим, що вказані витрати він
поніс при розгляді Волинським окружним
адміністративним судом справи за його
позовом до УДАІ УМВС України у
Волинській області та старшого
інспектора Панасюка М.В. про визнання
протиправними дій та зобов'язання
вчинити дії (а. с. 8-9).

Відмовляючи в задоволенні цієї вимоги,
суд першої інстанції правильно виходив
з того, що ОСОБА_1 не надано суду
розрахунків витрат на правову
допомогу.

Позивач не приєднав до позовної заяви і
не надав суду під час розгляду справи
будь-яких документів, що підтверджують
факт понесення ним витрат на правову
допомогу, та про розмір цих витрат.

Крім того, позов ОСОБА_1 до УДАІ УМВС
України у Волинській області та
старшого інспектора Панасюка М.В. про
визнання протиправними дій та
зобов'язання вчинити дії розглядався у
порядку адміністративного
судочинства, тому згідно зі ст. 161
Кодексу адміністративного судочинства
(далі - КАС) України розподіл між
сторонами судових витрат у згаданій
справі суд вирішує під час прийняття
постанови саме в порядку
адміністративного судочинства.

У випадку не вирішення питання про
судові витрати адміністративний суд у
відповідності зі ст. 168 КАС України може
за заявою особи, яка брала участь у
справі, чи з власної ініціативи
прийняти додаткову постанову чи
постановити додаткову ухвалу.

Також позивач під час розгляду справи
судом першої інстанції не надав суду
будь-яких доказів про понесені ним
витрати на правову допомогу в даній
справі і не просив стягнути їх з
відповідача.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Доводи апелянта про незаконність
рішення суду щодо відмови в
задоволенні позову про відшкодування
матеріальної шкоди, стягнення
понесених при розгляді
адміністративної справи витрат на
правову допомогу та часткового
задоволення позову про відшкодування
моральної шкоди повністю
спростовуються вищенаведеними
обставинами справи.

Перегляд судом першої інстанції
постановленого у даній справі заочного
рішення від 23 грудня 2013 року, яким позов
був задоволений (а. с. 40-41), відбувся у
відповідності з вимогами ст. ст. 228-232
ЦПК України за належним чином
оформленою та поданою в суд заявою
відповідача, в судовому засіданні, із
з'ясуванням всіх обставин, які законом
віднесені до підстав такого перегляду.

Що стосується розподілу судових
витрат, то відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК
України стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, а
відповідачеві - пропорційно до тієї
частини позовних вимог, у задоволенні
яких позивачеві відмовлено.

З матеріалів справи вбачається, що при
зверненні в суд з даним позовом позивач
оплатив судовим збором у мінімальному
розмірі, встановленому підпунктом 1.1
пункту 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про
судовий збір», лише одну із заявлених
ним вимог, а саме - вимогу про
відшкодування матеріальної шкоди (а. с.
1). В задоволенні даної вимоги судом
відмовлено. Тому вказані судові
витрати не підлягають поверненню
ОСОБА_1

Разом з тим, позовну вимогу про
відшкодування моральної шкоди, яка
судом задоволена частково, позивач при
зверненні в суд не оплатив судовим
збором, тобто не поніс у зв'язку із
пред'явленням цієї вимоги судових
витрат, а відтак вони не можуть бути
йому присуджені.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
не спростовують висновків суду і не
містять встановлених законом підстав
для скасування чи зміни оскаржуваного
рішення, яке постановлено з
додержанням вимог матеріального та
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 відхилити, а
рішення Луцького міськрайонного суду
від 28 березня 2014 року в даній справі
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий:

Судді: