У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

суддів: Кадєтової О.В., Карпенко С.О.,
Мартинюка В.І.,

розглянувши у попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа - приватний
нотаріус Кіровоградського міського
нотаріального округу ОСОБА_3, про
відновлення порушених прав та визнання
недійсним договору довічного
утримання, за касаційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення апеляційного суду
Кіровоградської області від 09 січня 2014
року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2012 року ОСОБА_1 звернулась до
суду із зазначеним позовом,
посилаючись на те, що 06 вересня 1973 року
між нею та ОСОБА_4 було укладено шлюб і з
цього часу по 12 серпня 2007 року вони
проживали однією сім'єю по АДРЕСА_1. Під
час перебування у шлюбі вони разом
побудували будинок за вказаною адресою
та 10 травня 2000 року на її чоловіка було
оформлено право власності на підставі
рішення виконавчого комітету
Кіровоградської міської ради «Про
затвердження актів введення в
експлуатацію індивідуальних житлових
будинків та господарських споруд». Їй,
як дружині належить Ѕ частина
вказаного домоволодіння.

Після смерті чоловіка, ІНФОРМАЦІЯ_1
року, відкрилась спадщина на спадкове
майно - Ѕ частину вказаного
домоволодіння, що належала померлому.
Враховуючи те, що дітей у них не було,
вона, відповідно до вимог закону, є
спадкоємцем першої черги, то вважала,
що фактично прийняла спадщину,
вступивши в управління спадковим
майном, так як постійно проживала із
спадкодавцем.

15 серпня 2011 року після звернення до ОКП
КООБТІ для отримання довідки про
належність нерухомого майна, вона
дізналася, що право власності на
вказане домоволодіння зареєстровано
за ОСОБА_2 на підставі договору
довічного утримання, укладеного між
ОСОБА_2 та її чоловіком 17 грудня 2003 року
та посвідченого приватним нотаріусом
Кіровоградського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 за № 4005.

З часу реєстрації цього договору
відповідач не повідомляла її про
реєстрацію права власності на своє
ім'я. Крім того, позивач виявила, що в
договорі не її підпис, оскільки згоди
на його укладення вона не надавала,
договір порушує її права, внаслідок
чого просила суд визнати договір
довічного утримання недійсним.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Кіровограда від 29 жовтня 2012 року позов
ОСОБА_1 про відновлення порушених прав
та визнання недійсним договору
довічного утримання задоволено
частково. Визнано недійсним договір
довічного утримання, укладений 17
грудня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2,
посвідчений приватним нотаріусом
Кіровоградського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 за
реєстровим № 4005. В іншій частині
позовних вимог відмовлено. Вирішено
питання про стягнення судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Кіровоградської області від 09 січня 2014
року рішення суду першої інстанції в
частині визнання недійсним договору
довічного утримання та стягнення з
ОСОБА_2 судових витрат скасовано, з
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволені позову в цій частині.

У касаційній скарзі заявник порушує
питання про скасування судового
рішення суду апеляційної інстанції із
залишенням в силі рішення суду першої
інстанції, мотивуючи свої вимоги
порушенням судом норм процесуального
права та неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши доповідача,
обговоривши доводи скарги та вивчивши
обставини, необхідні для ухвалення
судового рішення судом касаційної
інстанції, вважає, що підстави для
скасування рішення апеляційного суду
відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржувані
судові рішення ухвалено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права.

Задовольняючи позов частково, суд
першої інстанції виходив з того, що
спірне домоволодіння нажите подружжям
під час шлюбу, є його спільною сумісною
власністю, при укладенні договору
довічного утримання, що потребує
обов'язкового нотаріального
посвідчення, ОСОБА_4 своєї згоди
висловленій у письмовій формі не дала,
оскільки підпис від її імені в договорі
довічного утримання виконано не нею, а
іншою особою. Крім того, додатковою
підставою для визнання недійсним
договору є те, що посвідчення договору
довічного утримання на момент його
укладення відбулося з порушенням п.5 ч. 1
ст. 36 Закону України «Про нотаріат».

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог суд апеляційної інстанції
виходив з висновку повторної
судово-почеркознавчої експертизи
призначеною ухвалою колегією суддів
апеляційного суду Кіровоградської
області відповідно до якого вирішити
питання: «чи виконаний підпис на
договорі довічного утримання,
посвідчений 17 грудня 2003 року приватним
нотаріусом Кіровоградського міського
нотаріального округу ОСОБА_3 по реєстру
№ 4005 після тексту «Я, ОСОБА_1, даю згоду
своєму чоловікові ОСОБА_4, на
відчуження вказаного у договорі
будинку, який ми добудували в період
зареєстрованого шлюбу» ОСОБА_1?» не
надалось можливим.

Згідно зі ст. 7 Закону України від 02
вересня 1993 року «Про нотаріат»
нотаріуси та інші посадові особи, які
вчиняють нотаріальні дії, у своїй
діяльності керуються законами України,
постановами Верховної Ради України,
указами і розпорядженнями Президента
України, постановами і розпорядженнями
Кабінету Міністрів України, а на
території Республіки Крим, крім того, -
законодавством Республіки Крим,
наказами Міністра юстиції України,
нормативними актами обласних,
Київської та Севастопольської міських
державних адміністрацій.

Відповідно до ст. 36 зазначеного Закону
в редакції, чинній на час укладення
договору довічного утримання,
приватний нотаріус вчиняє нотаріальні
дії, передбачені ст. 34 цього Закону, за
винятком: 1) накладання і зняття
заборони відчуження жилого будинку,
квартири, дачі, садового будинку,
гаража, земельної ділянки, іншого
нерухомого майна; 2) видачі свідоцтва
про право власності на частку в
спільному майні подружжя у разі смерті
одного із подружжя; 3) видачі свідоцтва
про право на спадщину; 4) вжиття заходів
до охорони спадкового майна; 5)
посвідчення договорів довічного
утримання; 6) засвідчення справжності
підпису на документах, призначених для
дії за кордоном, та посвідчення
доручень для цієї мети, а також
засвідчення справжності підпису
батьків або опікуна (піклувальника) на
згоді про усиновлення дитини.

Перелік нотаріальних дій, які мають
право вчиняти приватні нотаріуси, не є
вичерпним, оскільки за змістом ч. 2 ст. 34
зазначеного Закону законодавством
України на приватних нотаріусів може
бути покладено вчинення й інших
нотаріальних дій.

Згідно з п. 2 Указу Президента України
від 23 серпня 1998 року «Про врегулювання
діяльності нотаріату в Україні»
приватні нотаріуси мають право
посвідчувати права, а також факти, що
мають юридичне значення, та всі інші
нотаріальні дії, які вчиняються
державними нотаріусами, за винятком
видачі свідоцтва про право на спадщину
та вжиття заходів до охорони
спадкового майна.

Таким чином, зазначений Указ розширив
перелік видів нотаріальних дій, які
можуть вчинятися приватними
нотаріусами, і, зокрема, надав їм право
посвідчувати договори довічного
утримання.

Указ Президента України від 23 серпня 1998
року «Про врегулювання діяльності
нотаріату в Україні» був виданий на
підставі п. 4 розд. ХV «Перехідні
положення» Конституції України, набрав
чинності, не був визнаний
неконституційним і є обов`язковим для
виконання.

Доводи касаційної скарги, перевірені
вивченням матеріалів справи, висновків
суду не спростовують та не дають
підстав вважати, що при розгляді справи
було неправильно застосовано норми
матеріального права або порушено норми
процесуального права, які призвели до
неправильного вирішення спору.

Згідно з ч. 3 ст. 332, п. 1 ч. 1 ст. 336 ЦПК
України, за наслідками розгляду
касаційної скарги суд касаційної
інстанції має право постановити ухвалу
про відхилення касаційної скарги і
залишення судового рішення без змін,
оскільки судом апеляційної інстанції
не було допущено неправильного
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права.

З огляду на викладене, керуючись ч. 3 ст.
332, п. 1 ч. 1 ст. 336 ЦПК України, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и в :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення апеляційного суду
Кіровоградської області від 09 січня 2014
року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
О.В. Кадєтова С.О.
Карпенко В.І. Мартинюк