Справа № 415/6244/13-ц
Провадження № 22ц/782/172/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у
складі:

головуючого: Лісіциної А.І.

суддів: Галан Н.М., Іванової
І.П.,

при секретарі Булгаковій М.Е.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Луганську справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення
Лисичанського міського суду
Луганської області від 17 грудня 2013 року
по цивільній справі за позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про виділ у володіння
та користування частини майна, яке
знаходиться в спільній частковій
власності в натурі, -

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням відмовлено
у задоволенні позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про виділ у володіння та
користування частини майна, яке
знаходиться в спільній частковій
власності в натурі.

В апеляційній скарзі апелянт
просить рішення суду 1-ї інстанції
скасувати, як незаконне та постановити
нове, яким задовольнити його позовні
вимоги.

Заслухавши доповідача, пояснення
осіб, які з'явилися у судове засідання,
перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення по справі, суд
першої інстанції виходив з того, що
предметом позовних вимог було саме
виділ в натурі частки спільного майна,
а не встановлення порядку користування
ним, тому відмовив у задоволенні
позовних вимог за недоведеністю того,
що спірна квартира є подільним майном.

Проте, колегія суддів з таким
висновком суду погодитися не може з
огляду на таке.

Згідно з положеннями ст.ст. 21, 24, 41
Конституції України, ст.ст. 319, 358
Цивільного кодексу (далі - ЦК) України
всі громадяни є рівними у своїх правах,
усім власникам забезпечуються рівні
умови здійснення цих прав, у тому числі
щодо захисту права спільної часткової
власності.

Виходячи із цих положень,
правовий режим спільної часткової
власності визначається главою 26 ЦК
України з урахуванням інтересів усіх
її учасників. Володіння, користування і
розпорядження частковою власністю
здійснюється за згодою всіх
співвласників, а за відсутності згоди
спір вирішується судом.

Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України
кожен із співвласників має право на
надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна в натурі, яка відповідає його
частці у праві спільної часткової
власності. У разі неможливості цього
він має право вимагати від інших
співвласників, які володіють і
користуються спільним майном,
відповідної матеріальної компенсації.

Враховуючи наведені вимоги
законодавства, можливе виділення у
володіння та користування
співвласника таких частин у спільному
майні, які співпадатимуть з їх
ідеальними частками. За неможливості
такого виділення співвласник,
позбавлений цього права, може вимагати
від інших співвласників грошову
компенсацію.

Як роз'яснив Пленум Верховного
Суду України в постанові "Про судову
практику у справах за позовами про
захист права приватної власності" від 22
грудня 1995 року №20 з послідуючими
змінами, квартира, яка є спільною
сумісною чи спільною частковою
власністю, на вимогу учасника
(учасників) цієї власності підлягає
поділу в натурі, якщо можливо виділити
сторонам ізольовані жилі та інші
приміщення із самостійними виходами,
які можуть використовуватись як окремі
квартири або які можна переобладнати в
такі квартири. У протилежному випадку
може бути встановлено порядок
користування приміщеннями квартири,
якщо про це заявлено позов.

Як вбачається з матеріалів
справи, сторони по справі є
співвласниками двохкімнатної квартири
АДРЕСА_1, яка складається із двох
житлових кімнат, площею 11,4 кв.м та 16,7
кв.м., а також із кухні, коридора, ванної
кімнати, вбиральні (санвузла), лоджії та
розташована на п'ятому поверсі
багатоповерхового будинку. Кожному із
співвласників належить по 1/3 частці у
праві власності на вказану квартиру
(а.с.5), тобто, на частку кожного із
співвласників квартири припадає 9,4
кв.м. житлової площі(28,10кв.м.).

Оскільки встановлено, що спірна
квартира реальному поділу не підлягає
в зв'язку з технічною неможливістю,
тому позивачі, скориставшись своїм
правом підставно заявили вимоги про
встановлення порядку користування
приміщеннями квартири.

Таким чином, враховуючи вимоги ст.
ст. 319, 358 ЦК України стосовно того, що
кожен із співвласників має право на
надання йому у володіння та
користування тієї частини спільного
майна, яка відповідає його частці у
праві спільної часткової власності,
той факт, що на частку кожного із
співвласників квартири припадає 9,4
кв.м. житлової площі, а позивачем були
заявлені вимоги про встановлення
порядку користування спірною
квартирою із наданням йому житлової
кімнати площею 16,7 кв.м., колегія суддів
приходить до висновку про наявність
підстав для визначення порядку
користування спірною квартирою,
виділивши позивачу у користування
житлову кімнату площею 16,7 кв.м., у
користуванні відповідача залишити
житлову кімнату площею 11,4 кв.м., у
загальному користуванні сторін
залишити: коридор площею - 11,8 кв.м.,
кухню площею 8,4 кв.м., ванну кімнату
площею 2,5 кв.м., вбиральню площею 1,1 кв.м.,
лоджію площею 1,3 кв.м., при цьому їх
частки у спільній частковій власності
на квартиру залишаться не змінними та
не призведуть до порушення прав
співвласників на володіння та
користування квартирою, як спільною
сумісною власністю.

Посилання суду першої інстанції
на те, що позивачі не проживають у
спірній кімнаті та на відсутність
доказів наявності між сторонами спору
щодо визначення порядку користування
спільною квартирою не має суттєвого
значення, оскільки визначення
користування квартирою та її поділ є
правом співвласників спільної
нерухомості та реалізація такого права
не ставиться в залежність він
наявності конфліктів між
співвласниками.

Враховуючи, що висновки суду не
відповідають встановленим обставинам
справи та наявним в ній доказам,
рішення в частині відмови позивачу в
задоволенні вимог про встановлення
порядку користування квартирою,
підлягає скасуванню з постановленням в
цій частині нового рішення про
задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 209, 303,304, п.2 ч.1
ст.307, ст.ст.309, 313,314,315,316,317,319 ЦПК України
судова колегія,

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Лисичанського міського
суду Луганської області від 17 грудня 2013
року скасувати, ухвалити нове рішення,
яким позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про виділ у володіння та
користування частини майна, яке
знаходиться в спільній частковій
власності в натурі задовольнити,
визначити порядок користування
квартирою АДРЕСА_1 наступним чином: у
користування ОСОБА_1 та ОСОБА_2
виділити кімнату площею 16,7 кв.м., у
користування ОСОБА_3 - кімнату, площею
11,4 кв.м.

Кухню - 8,4 кв.м., лоджію - 1,3 кв.м.,
коридор - 11,8 кв.м., вбиральню - 1,1 кв.м.,
ванну кімнату - 2,5 кв.м. - залишити у
спільному користуванні співвласників.

Рішення набирає чинності негайно,
але може бути оскаржена до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Головуючий

Судді: