Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2014 рокум. Київ Колегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого
Фаловської І.М.,

суддів: Амеліна В.І.,
Дербенцевої Т.П.,

Парінової І.К.,
Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про усунення перешкод у
користуванні квартирою, вселення та
визначення порядку користування
квартирою

за касаційною скаргою ОСОБА_3 на
рішення Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 30
серпня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Івано-Франківської області від 11
листопада 2013 року, -

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
усунення перешкод у користуванні
квартирою, вселення та визначення
порядку користування квартирою
АДРЕСА_1.

Зазначав, що вони разом із
відповідачами є співвласниками
спірної квартири відповідно до
свідоцтва про право власності на житло
від 20 березня 2001 року. Посилаючись на
те, що відповідачі перешкоджають йому у
користуванні житлом, просив вселити
його до квартири та визначити порядок
користування нею, виділивши йому
кімнату площею 12, 6 кв. м, відповідачам -
площею 16, 68 кв. м, залишивши інші
приміщення у спільному користуванні.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 30
серпня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Івано-Франківської області від 11
листопада 2013 року, у позові відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення суду першої
інстанції, ухвалу апеляційного суду та
ухвалити нове рішення про задоволення
позову, посилаючись на порушення
судами норм процесуального права та
неправильне застосування норм
матеріального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши суддю-доповідача,
обговоривши доводи скарги та вивчивши
обставини, необхідні для ухвалення
судового рішення судом касаційної
інстанції, вважає, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

За ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами
касаційного оскарження є неправильне
застосування судом норм матеріального
чи порушення норм процесуального
права.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення,
яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма
підлягає застосуванню до цих
правовідносин; чи слід позов
задовольнити або в позові відмовити; як
розподілити між сторонами судові
витрати; чи є підстави допустити
негайне виконання судового рішення;
чи є підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

Указаним вимогам закону оскаржувані
судові рішення не відповідають.

У справі встановлено, що квартира
АДРЕСА_1 належить на праві спільної
сумісної власності ОСОБА_3, ОСОБА_4,
ОСОБА_5, що підтверджується свідоцтвом
про право власності на житло від 20
березня 2001 року № 27-р (а. с. 11). Згідно
даних технічного паспорту квартира
АДРЕСА_1 складається із двох кімнат
житловою площею 29, 48 кв. м (кімнати
площею 12, 60 та 16, 88 кв. м) (а. с. 41).

Шлюб між подружжям ОСОБА_5 розірвано 24
листопада 1976 року, що підтверджується
копією свідоцтва про розірвання шлюбу
(а. с. 48).

23 липня 2005 року ОСОБА_3 уклав шлюб із
ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом
про шлюб (а. с. 91).

На підставі рішення
Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області від 3 жовтня
2005 року ОСОБА_3 знято з реєстрації за
адресою: АДРЕСА_1 з метою
зменшення розміру плати за комунальні
послуги відповідно до кількості осіб,
які фактично проживають у жилому
приміщенні.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції, із висновками якого
погодився апеляційний суд, виходив із
того, що відсутність у спірній квартирі
окремого жилого приміщення, яке
відповідає частці позивача у праві
спільної сумісної власності на житло,
унеможливлює встановлення порядку
користування квартирою, про що
заявлено у позові. Відмову у
задоволенні іншої частини вимог суд
обґрунтовував тим, що позивач не
проживає у спірній квартирі, знятий з
реєстрації, так як добровільно
перейшов на інше місце проживання,
створив нову сім'ю, не бере участі в
утриманні квартири відповідно до своєї
частки, а обставини створення перешкод
у користуванні житлом не знайшли свого
підтвердження.

Разом з тим, такі висновки повністю не
узгоджуються із вимогами
матеріального та процесуального
закону.

За змістом ч. 1 ст. 319 ЦК України власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Відповідно до положень ст. 391 ЦК України
власник має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном. Законодавець забезпечує рівні
умови здійснення своїх прав усім
власникам (ч. 4 ст. 319 ЦК України).

За імперативними приписами ч. 3 ст. 47
Конституції України ніхто не може бути
примусово позбавлений житла інакше як
на підставі закону за рішенням суду.

Позивач обґрунтовував вимоги тими
обставинами, що він проживав у квартирі
своєї другої дружини, яка складається
із двох кімнат житловою площею 29, 6 кв. м,
та у якій крім них проживають діти (двоє
синів), внуки (троє) та невістка дружини.
Враховуючи указані обставини, вони з
дружиною змушені користуватися житлом
на умовах найму, що є для них фінансово
обтяжливим з огляду на розмір
пенсійного забезпечення.

Відмовивши у задоволенні позову про
вселення ОСОБА_3 до квартири, у якій він
має частку на праві власності, та у
задоволенні вимоги про усунення
перешкод у користуванні жилим
приміщенням, суд першої інстанції у
порушення вимог ст. ст. 60, 214, 215 ЦПК
України не встановив, чи володіє
позивач іншим житлом у розумінні ст. 379
ЦК України та чи не завдасть таке
рішення істотної шкоди його інтересам.

Довідка начальника
Івано-Франківського міського відділу
УМВС України від 28 лютого 2013 року № 3-14,
якою суд спростовує доводи позивача
щодо створення йому перешкод у
користуванні житлом (а. с. 6), містить
висновок про те, що обставини, які
склалися між сторонами, мають ознаки
цивільно-правового спору, що
вирішується судом. Обставини про
цивільно-правові наслідки дій сторін
відділом УМВС України в
Івано-Франківській області не
встановлювалися та підлягають
доказуванню на підставі приписів ст.
ст. 10, 60, 212, 214 ЦПК України.

Суд першої інстанції не перевірив
наявність обставин, якими
обґрунтовувались позовні вимоги про
вселення та усунення перешкод у
користуванні квартирою, не з'ясував
причини звернення позивача до органів
внутрішніх справ та дійшов
передчасного висновку про відмову у
задоволенні позову у вказаній частині.

Дійшовши висновку про те, що відмова у
задоволенні позову не свідчить про
позбавлення ОСОБА_3 права власності на
квартиру, суд першої інстанції не
звернув уваги на зміст права власності,
визначений ст. 317 ЦК України, який
охоплює у тому числі й право позивача
на проживання у спірному жилому
приміщенні, що підлягає захисту за
обставин створення перешкод у
здійсненні цього права іншими особами,
у тому числі співвласниками.

Крім того, не вбачається обґрунтованим
застосування до спірних правовідносин
судом першої інстанції ст. 104 ЖК України
(зміна договору найму жилого
приміщення на вимогу члена сім'ї
наймача), оскільки предметом
регулювання наведеної норми є майно,
яке знаходиться у правовому режимі
користування, а позивачеві частка у
праві на квартиру належить на праві
власності.

Перевіряючи законність та
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, апеляційний суд належним
чином не перевірив доводи апеляційної
скарги та не навів достатніх мотивів її
відхилення.

Враховуючи викладене, ухвалені у
справі рішення у частині вимог про
вселення та усунення перешкод у
користуванні жилим приміщенням
підлягають скасуванню із передачею
справи у цій частині до суду першої
інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК
України.

Щодо оскарження судових рішень у
частині позову про визначення порядку
користування квартирою необхідно
зазначити таке.

За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України
майно, що є у спільній сумісній
власності, може бути поділене між
співвласниками за домовленістю між
ними. У разі поділу майна, що є у
спільній сумісній власності,
вважається, що частки співвласників у
праві спільної сумісної власності є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними або законом.

Встановивши те, що спірна квартира
складається із двох житлових кімнат
площею 12, 60 та 16, 88 кв. м, суди дійшли
правильного висновку про те, що порядок
користування, який позивач просить
встановити, не відповідає його частці у
власності на спірну квартиру (≈? 9, 83 кв.
м), а тому не може бути встановлений
судом, оскільки ОСОБА_3 просить
виділити йому у користування житлову
площу більшу, ніж площа, яка відповідає
його частці у праві спільної сумісної
власності на квартиру. Встановлення
запропонованого позивачем порядку
користування квартирою значно
обмежить право користування
відповідачів як власників 2/3 часток
квартири.

У цій частині рішення ухвалені судами
із додержанням норм матеріального та
процесуального права, підстави для їх
скасування у вказаній частині
відсутні.

Керуючись ст. 336, 337, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, -

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 30
серпня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Івано-Франківської області від 11
листопада 2013 року скасувати у частині
позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5
про усунення перешкод у користуванні
квартирою та вселення, справу у цій
частині передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

В іншій частині рішення
Івано-Франківського міського суду
Івано-Франківської області від 30
серпня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Івано-Франківської області від 11
листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
І.М. Фаловська

Судді:
В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

І.К. Парінова

В.О. Савченко