Справа № 152/352/14-ц
06 травня 2014 року Шаргородський
районний суд Вінницької області у
головуючого судді -
за участю секретаря -
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Шаргороді в залі суду
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про відшкодування
матеріальної та моральної шкоди,
завданої внаслідок злочину, -
ОСОБА_1 25.02.2014 року звернувся із
вказаним позовом до суду.
В обґрунтування позовних вимог
зазначив, що ОСОБА_2 12.11.2011 року
перебуваючи в його будинку в АДРЕСА_1,
знаючи про те, що її чоловік - ОСОБА_3
спільно з ОСОБА_1 та ОСОБА_4 займалися
спільним вирощуванням цукрових
буряків на земельних ділянках
загальною площею 11 га і діяли на
підставі усного договору про спільну
діяльність, розуміючи, що крім її
чоловіка ОСОБА_1 та ОСОБА_4, також мали
право на отримання прибутку від
вказаної вище діяльності пропорційно
вартості витрат кожного, керуючись
власними розрахунками, які не були
узгоджені з іншими учасниками
договору, вважаючи, що цукру отриманого
внаслідок вирощування цукрового
буряку проведено в збиток одній зі
сторін, а саме її чоловікові ОСОБА_3,
відкрито, умисно, самовільно,
усвідомлюючи, що своїми діями вона
порушує встановлений законом порядок
вирішення майнових претензій, діючи
всупереч встановленому законом
порядку, за допомогою сторонніх осіб,
не маючи необхідного дозволу інших
учасників виробничої діяльності,
вважаючи свої дії відшкодуванням
витрат понесених ОСОБА_3 під час
вирощування цукрових буряків, вивезла
114 мішків цукру, отриманого з цукрових
буряків врожаю 2011 року, вагою по 50 кг
грн., чим заподіяла значної шкоди
потерпілому ОСОБА_1 Таким чином ОСОБА_2
вчинила самовправство, тобто
самовільне, всупереч установленому
законом порядку, вчинення будь-яких
дій, правомірність яких оспорюється
окремим громадянином, які заподіяли
значної шкоди інтересам громадянина,
тобто скоїла злочин передбачений ст. 356
Ухвалою Шаргородського районного суду
Вінницької області від 06.02.2014 року
ОСОБА_2 була звільнена від кримінальної
відповідальності з нереабілітуючих
підстав, а у зв'язку із закінченням
строків давності притягнення до
кримінальної відповідальності, тобто у
встановленому законом порядку
підтверджені цивільно-правові
наслідки її неправомірних дій.
Крім того, у зв'язку з переліченими
неправомірними діями позивачу було
заподіяно моральну шкоду, яку він
Позивач просить стягнути з ОСОБА_2
моральну шкоду у розмірі 5000 грн. та
покласти на відповідача судові
У судовому засіданні представник
позивача - ОСОБА_5 позовні вимоги
підтримав у повному обсязі, просив суд,
позов задовольнити, з підстав,
зазначених у позовній заяві.
У судовому засіданні відповідач -
ОСОБА_2 та її представник - ОСОБА_6,
позовні вимоги не визнали, просили суд
відмовити в задоволенні позову.
Обґрунтовуючи заперечення, відповідач
та його представник посилались на те,
що ОСОБА_2 своєї вини у вчиненні
злочину, передбаченого ст. 356 КК України
не визнає, просила суд про закриття
кримінального провадження відносно
неї у зв'язку із закінченням строків
притягнення до відповідальності
помилково. Відповідач не заподіювала
позивачу ніякої шкоди, оскільки
забрала своє. Також відповідач та його
представник вважають, що позивачем не
доведено належними та допустимими
доказами розміру заподіяної йому
майнової та немайнової шкоди.
Розглянувши подані документи та
матеріали справи, заслухавши пояснення
сторін та їх представників, всебічно і
повно з'ясувавши всі фактичні
обставини, на яких ґрунтуються вимоги
позивача та заперечення відповідача,
об'єктивно оцінивши докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
та вирішення спору по суті, суд
Ухвалою Шаргородського районного суду
Вінницької області від 06.02.2014 року
ОСОБА_2 була звільнена від кримінальної
відповідальності з нереабілітуючих
підстав у зв'язку із закінченням
строків давності притягнення до
кримінальної відповідальності.
Зазначеною ухвалою суду встановлено,
що ОСОБА_2 12.11.2011 року перебуваючи в
будинку ОСОБА_1 в АДРЕСА_1, знаючи про те,
що її чоловік - ОСОБА_3 спільно з ОСОБА_1
та ОСОБА_4 займалися спільним
вирощуванням цукрових буряків на
земельних ділянках загальною площею 11
га і діяли на підставі усного договору
про спільну діяльність, розуміючи, що
крім її чоловіка ОСОБА_1 та ОСОБА_4,
також мали право на отримання прибутку
від вказаної вище діяльності
пропорційно вартості витрат кожного,
керуючись власними розрахунками, які
не були узгоджені з іншими учасниками
договору, вважаючи, що цукру отриманого
внаслідок вирощування цукрового
буряку проведено в збиток одній зі
сторін, а саме її чоловікові ОСОБА_3,
відкрито, умисно, самовільно,
усвідомлюючи, що своїми діями вона
порушує встановлений законом порядок
вирішення майнових претензій, діючи
всупереч встановленому законом
порядку, за допомогою сторонніх осіб,
не маючи необхідного дозволу інших
учасників виробничої діяльності,
вважаючи свої дії відшкодуванням
витрат понесених ОСОБА_3 під час
вирощування цукрових буряків, вивезла
114 мішків цукру, отриманого з цукрових
буряків врожаю 2011 року, вагою по 50 кг
грн., чим заподіяла значної шкоди
потерпілому ОСОБА_1 який оспорює
правомірність її дій.
Таким чином ОСОБА_2 вчинила
самовправство, тобто самовільне,
всупереч установленому законом
порядку, вчинення будь-яких дій,
правомірність яких оспорюється
окремим громадянином, які заподіяли
значної шкоди інтересам громадянина,
тобто скоїла злочин передбачений ст. 356
Обвинувачена ОСОБА_2 підтримала
клопотання прокурора (про звільнення
від кримінальної відповдальності у
зв'язку із закінченням строків
давності) у повному обсязі, свою вину в
рамках пред'явленої підозри визнала
повністю, у вчиненому розкаюється.
Як вбачається із матеріалів
кримінального провадження № 152/55/14-к
(а.к.п. 5) у матеріалах провадження
наявна власноруч написана заява ОСОБА_2
про звільнення її від кримінальної
відповідальності за вчинення
кримінального правопорушення
передбаченого ст. 356 КК України на
підставі ст. 49 КК Україн.
Ухвала Шаргородського районного суду
Вінницької області від 06.02.2014 року про
звільнення ОСОБА_2 від кримінальної
відповідальності у зв'язку із
закінченням строків притягнення до
кримінальної відповдальності набрала
законної сили, оскільки ніким, у тому
числі самою ОСОБА_2 не оскаржувалась.

Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 49 КК
України, особа звільняється від
кримінальної відповідальності, якщо з
дня вчинення нею злочину і до дня
набрання вироком законної сили минули
такі строки: два роки - у разі вчинення
злочину невеликої тяжкості, за який
передбачене покарання менш суворе, ніж
обмеження волі.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України
кримінальне провадження закривається
судом у зв'язку зі звільненням особи
від кримінальної відповідальності.

Правовий аналіз положень ст. 49 КК
України, ст. 284-289 КПК України дозволяє
дійти висновку про те, що звільнення
від кримінальної відповідальності у
зв'язку із закінченням строків
давності застосовується виключно до
винної у вчиненні злочину особи та не є
реабілітуючою підставою закриття
кримінальної справи щодо такої особи.
Звільнення від кримінальної
відповідальності не позбавляє особу
від цивільної відповідальності в
частині відшкодування шкоди завданої
внаслідок злочину.

Статтями 57-60 ЦПК України встановлено,
що доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування.

Суд не бере до уваги докази, які
одержані з порушенням порядку,
встановленого законом. Обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи зазначене вище, суд вважає,
що ухвала Шаргородського районного
суду Вінницької області від 06.02.2014 року
є належним та допустимим доказом того
факту, що позивачу заподіяно
матеріальної шкоди на суму 43890 грн. і
саме відповідачем. Відповідач, у свою
чергу, не подала суду жодних доказів,
які б спростовували її вину у
заподіянні позивачу матеріальної
шкоди або доказів на підтвердження
відшкодування заподіяної шкоди.

Встановленим судом фактам,
відповідають цивільні правовідносини,
пов'язані із відшкодуванням шкоди та
збитків, завданих в наслідок
неправомірних дій, які регулюються,
зокрема, Цивільним кодексом України.

Так, статтею 1166 ЦК України встановлено,
що майнова шкода, завдана
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю особистим немайновим
правам фізичної або юридичної особи, а
також шкода, завдана майну фізичної або
юридичної особи, відшкодовується в
повному обсязі особою, яка її завдала.
Особа, яка завдала шкоди, звільняється
від її відшкодування, якщо вона доведе,
що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ст. 22 ЦК України, особа,
якій завдано збитків у результаті
порушення її цивільного права, має
право на їх відшкодування. Збитками є: 1)
втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі
знищенням або пошкодженням речі, а
також витрати, які особа зробила або
мусить зробити для відновлення свого
порушеного права (реальні збитки); 2)
доходи, які особа могла б реально
одержати за звичайних обставин, якби її
право не було порушене (упущена вигода).
Збитки відшкодовуються у повному
обсязі, якщо договором або законом не
передбачено відшкодування у меншому
або більшому розмірі.

Згідно ч. 7 ст. 128 КПК України особа, яка
не пред'явила цивільного позову в
кримінальному провадженні, а також
особа, цивільний позов якої залишено
без розгляду, має право пред'явити його
в порядку цивільного судочинства.

Оцінюючи обґрунтованість заявлених
позивачем вимог щодо відшкодування
йому майнової шкоди, суд вважає
доведеним, що позивачу заподіяно
майнову шкоду у розмірі 43890 грн.

Докази подані стороною відповідача,
стосовно витрат понесених чоловіком
ОСОБА_2 при здійсненні вирощування
цукрових буряків та їх переробці у 2011
році суд вважає не належними та такими,
що не стосуються предмету доказування
у справі про відшкодування шкоди
завданої внаслідок вчинення злочину.

Водночас, що стосується вимоги
позивача про стягнення коштів в
рахунок відшкодування моральної шкоди,
суд виходить із такого.

Частина 1 ст. 15 ЦК України закріплює
право кожної особи на захист свого
особистого немайнового або майнового
права та інтересу. Одним із способів
такого захисту є відшкодування
моральної (немайнової) шкоди, що
гарантується в першу чергу
Конституцією України, а також
Цивільним кодексом і відповідними
законами України.

Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна
шкода, завдана фізичній або юридичній
особі неправомірними рішеннями, діями
чи бездіяльністю, відшкодовується
особою, яка її завдала, за наявності її
вини, крім випадків, встановлених
частиною другою цієї статті.

Статтею 23 ЦК України встановлено, що
особа має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення її прав. Моральна шкода
полягає: 1) у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів.

У пунктах 3 та 9 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31.03.1995 року
№ 4 «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» зазначено, що під моральною
шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб. Відповідно до чинного
законодавства моральна шкода може
полягати, зокрема: у моральних
переживаннях у зв'язку з ушкодженням
здоров'я.

Підставою звернення позивача до суду
із позовом є захист прав та інтересів,
пов'язаних із реалізацією
гарантованого ст. 55 Конституції
України права на відшкодування
моральної шкоди. Однак, сам факт
заподіяння цієї шкоди позивачем не
доведено не надано доказів на
підтвердження наявності моральної
шкоди та не обгрунтовано її розмір. За
таких умов суд вважає, що у цій частині
позивних вимог слід відмовити.

Водночас, вибір громадянами способу
захисту своїх прав і свобод від
порушень та протиправних посягань
гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції
України, відповідно до якої кожен має
право будь-якими не забороненими
законом засобами захищати свої права і
свободи від порушень і протиправних
посягань та закріплено статтями 7, 12
Загальної декларації про права людини,
ст. 13 Конвенції про захист прав і
основних свобод людини, що згідно зі
статтею 9 Конституції України є
складовою національного
законодавства.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

Статтями 58, 59 та 60 ЦПК України
встановлено, що кожна сторона
зобов'язана довести належними та
допустимими доказами ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень. Доказування
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

За таких обставин, суд вважає, що
позивач не довів належними та
допустимими доказами завдання йому
моральної шкоди.

Таким чином, судовому захисту підлягає
лише порушене, невизнане або ж
оспорюване право, свобода чи інтерес.
При цьому, сторони, з огляду на принцип
змагальності зобов'язані довести
належними та допустимими доказами
обставини, якими вони обґрунтовують
свої вимоги та заперечення.

Аналіз досліджених в судовому
засіданні та оцінених доказів
переконують суд у тому, що позивачем
доведено факт порушення відповідачем
його права, внаслідок чого йому було
заподіяно матеріальну шкоду однак, не
доведено та не обгрунтовано заподіяння
йому моральної шкоди, а відтак його
позов слід задовольнити частково.

Розподіляючи між сторонами судові
витрати, суд виходить із такого.

Статтею 88 ЦПК України встановлено, що
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог. Якщо позивача, на
користь якого ухвалено рішення,
звільнено від сплати судового збору,
він стягується з відповідача в дохід
держави пропорційно до задоволеної чи
відхиленої частини вимог.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про
судовий збір» передбачено, що від
сплати судового збору звільняються,
позивачі - за подання позовів про
відшкодування матеріальних збитків,
завданих внаслідок вчинення злочину.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦПК України, судові
витрати складаються з судового збору
та витрат, пов'язаних з розглядом
справи.

З огляду на те, що позов ОСОБА_1
стосувався, зокрема відшкодування
матеріальних збитків, завданих
внаслідок вчинення злочину, відтак
позивач був звільнений від сплати
судового збору за цією вимогою та
враховуючи, що позов в цій частині
задоволено повністю, то з відповідача в
дохід держави необхідно стягнути
судовий збір, пропорційно до
задоволених вимог, тобто в сумі 3654 грн.

Тому, керуючись ст.ст. 1, 3, 10, 11, 57-62, 79, 84, 88,
212-215 ЦПК України, на підставі ст.ст. 15, 16,
22, 23, 1166, 1167 ЦК України, суд, -

в и р і ш и в:

Позовну заяву задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 паспорт серія НОМЕР_1
виданий Шаргородським РВ УМВС України
у Вінницькій області 18.02.2004 року (у
паспорті наявна відмітка про
можливість здійснювати будь-які
платежі без ідентифікаційного номера)
на користь ОСОБА_1 43890 (сорок три тисячі
вісімсот дев'яносто) гривень
матеріальної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_2 паспорт серія НОМЕР_1
виданий Шаргородським РВ УМВС України
у Вінницькій області 18.02.2004 року (у
паспорті наявна відмітка про
можливість здійснювати будь-які
платежі без ідентифікаційного номера)
судові витрати у розмірі 3654 грн. на
користь держави.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

СУДДЯ: