Справа № 274/6322/13-ц
Провадження № 2/0274/204/14
РІШЕННЯ

Іменем України

24.03.2014
м. Бердичів

Бердичівський міськрайонний суд
Житомирської області в складі:

головуючої - судді Хуторної І.Ю.,

з участю секретаря Соломянюк Л.О.,

представників позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4,

представника відповідачки ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Бердичеві цивільну
справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про
визнання недійсним договору дарування
54/100 частки житлового будинку, -

Встановив:

В жовтні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_4, в якому з
урахуванням уточнень, ( а.с. 37-38) просить
визнати недійсним договору дарування
54/100 частки житлового будинку АДРЕСА_2,
укладений 11 червня 1996 року, з тих
підстав, що вона помилилася щодо
природи правочину. Вважала, що укладала
договір довічного утримання, а не
договір дарування, оскільки її дочка
ОСОБА_4 запропонувала забезпечувати її
доглядом та харчуванням, утриманням її
будинку та земельної ділянки в
належному стані. Спочатку дочка її
доглядала, однак через деякий час
перестала це робити, а доглядати її
стала старша дочка. Договору дарування
вона не читала, оскільки довіряла
дочці. Вона з молодих років втратила
слух. Про те, що вона уклала не договір
довічного утримання, а договір
дарування дізналася в жовтні 2013 року,
коли люди прийшли купувати частину
будинку.

Позивачка в судовому засіданні
пояснила, що вона не хоче щоб частину
будинку продавали до того моменту поки
вона жива. Вона просить визнати
недійсним договір дарування, оскільки
все це брехня. Вона не дарувала
будинку. Вона цього не хоче. Вона не
хоче, щоб будинок був проданий.

Представник позивачки ОСОБА_1, дочка
позивачки позов підтримала, пояснила,
що коли укладався той договір, вона
була відсутня в місті. Відповідачка зі
своїм чоловіком підійшли до матері, щоб
та подарувала будинок, а вони
пообіцяли, що будуть її доглядати. Коло
матері сестра прожила лише кілька
років. Восени цього року матері стало
відомо, що сестра свою половину будинку
хоче продати. У нею з сестрою виник спір
щодо догляду за матір'ю. Сестра не
доглядає матір.

Представники позивача ОСОБА_2 позов
підтримала з підстав, зазначених у
позовній заяві.

Представник позивача ОСОБА_3 позов
підтримав, пояснив, що оскільки
позивачка не чує, вона помилилася щодо
природи договору.

Відповідачка ОСОБА_4 позов не визнала.
Пояснила, що в дев'яностих роках було
побудовано будинок на дві половини.
Вона добудовувала свою частину будинку
сама і там проживала. В 1996 році мама
вирішила подарувати їй частину
будинку. Мама свідомо це робила. У
нотаріуса перечитувала договір. При
укладанні договору був присутній вже
нині покійний рідний брат матері. При
укладанні договору нотаріус запитував
матір, де вона буде проживати, на що
мама сказала, що буде проживати в своїй
половині будинку. До 2001 року вона (
відповідачка) проживала в своїй
частині будинку. Потім вона переїхала в
село проживати до чоловіка. В будинку
залишилася проживати її дочка. Дочка
там проживала до 2006 року. Однак дочка
там не змогла жити, бо між її сестрою
ОСОБА_1 і нею виникли сварки за літню
кухню. В будинку проживають
квартиранти. Вона проживає в селі та є
інвалідом другої групи. Їй важко
ходити. Взимку вона не може навіть
вийти з будинку. Про те, що мама
подарувала їй частину будинку знали
всі сусіди та родичі. Вона не
відмовляється від догляду за матір'ю та
доглядає в межах своїх можливостей.
Зараз її сестра не допускає до матері.
Фактично між нею та сестрою постійно
виникають конфлікти. І цим позовом її
сестра ОСОБА_1 хоче позбавити її
власності.

Судом встановлені такі факти та
відповідні їм правовідносини.

Судами встановлено, що 11 червня 1996 року
між ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було укладено
договір дарування, згідно якого ОСОБА_6
передала в дар, а ОСОБА_4 отримала в дар
54/100 житлового будинку по АДРЕСА_2
Договір посвідчений державним
нотаріусом Бердичівської держаної
нотаріальної контори Оленюком Д.Я. та
зареєстрований в реєстрі № 4-2155 ( а.с. 3).

Відповідно до ст. 243 ЦК України 1963
року, чинного на момент укладання
договору за договором дарування одна
сторона передає безоплатно другій
стороні майно у власність. Договір
дарування вважається укладеним з
моменту передачі майна обдарованому.

Таким чином, договір, що встановлює
обов'язок обнародуваного вчинити на
користь дарувальника будь-яку дію
майнового або немайнового характеру,
не є договором дарування, правовою
метою якого є передача власником свого
майна у власність іншої особи без
отримання взаємної винагороди.

За положеннями ст. 56 ЦК України
1963року угода, укладена внаслідок
помилки, що має істотне значення, може
бути визнана недійсною за позовом
сторони, яка діяла під впливом помилки.

Обставини, щодо яких помилилася
сторона правочину, мають існувати або,
навпаки, бути відсутніми саме на
момент вчинення правочину. Сторона на
підтвердження своїх вимог про
визнання правочину недійсним повинна
довести, що така помилка насправді
мала місце, тобто надати докази, які б
свідчили про її помилку щодо істотних
обставин правочину.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п.19 постанови від 6 листопада
2009р. №9 „Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" правочин,
вчинений під впливом помилки, є
оспорюваним. Обставини, щодо яких
помилялась сторона правочину мають
існувати саме на момент вчинення
правочину. Особа на підтвердження
своїх вимог про визнання правочину
недійсним повинна довести, що така
помилка дійсно мала місце, а також, що
вона має істотне значення. Помилка
внаслідок власного недбальства,
незнання закону чи неправильного його
тлумачення однією із сторін не є
підставою для визнання правочину
недійсним.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Допитані в судовому засіданні свідки
позивачки дали наступні покази.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні
пояснила, що вона є головою правління
Бердичівської територіальної
організації глухих. ОСОБА_6 перебуває
на обліку в товаристві, як інвалід по
слуху. ОСОБА_6 раніше приходила сама до
них в організацію, в читальному залі
читала пресу. Десь два роки тому, зі
слів позивачки дізналася, що вона
уклала договір, згідно якого її менша
дочка повинна за нею доглядати.
Зроблений договір по догляду з однією
дочкою, а доглядає інша. З
відповідачкою вона не бачилась і не
спілкувалась. На протязі того періоду
як вона працює, з 2008 року, вона
спілкувалась з позивачкою і її дочкою
ОСОБА_1.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні
показала, що вона працює
сурдоперекладачем в товаристві глухих.
ОСОБА_6 десь в 2010 році розповідача, що
її менша дочка не утримує та хоче
договір ліквідувати договір. Раніше її
доглядала менша дочка.

Свідок ОСОБА_15, голова товариства
глухих з 1975 року, пояснила, що їй відомо,
що в 1995 чи 1996 роках ОСОБА_6 переписала
частину будинку на свою дочку ОСОБА_4.
Старша дочка ОСОБА_1 не була присутня
при укладанні договору. З 1996 року до
товариства ОСОБА_6 супроводжувала її
дочка ОСОБА_1. ОСОБА_6 казала, що її
повинна буде утримувати дочка ОСОБА_4.
Вважає, що при укладанні того договору
мав би бути присутній представник
товариства.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні
пояснив, що ОСОБА_1 знає близько 20 років.
Про договір дарування йому нічого не
відомо.

Свідок ОСОБА_9, сусід позивачки пояснив,
що він товаришував з сином ОСОБА_1. Йому
відомо, те що ОСОБА_1 доглядає свою
матір ОСОБА_6. Про договір дарування
йому нічого не відомо. Раніше, разом з
ОСОБА_6 проживали діти ОСОБА_1. Будинок
на дві половини, в одній проживає
ОСОБА_1 з матір'ю, в іншій ОСОБА_4.

Свідок ОСОБА_18, сусідка позивачки
пояснила, що вони з чоловіком більше
товаришували з сином ОСОБА_1. Про
договір дарування вона нічого не знає.
З ОСОБА_6 розмовляли, але про те, що
мала її доглядати ОСОБА_4, ОСОБА_6
ніколи не говорила.

Свідок ОСОБА_7 пояснив, що товаришує з
ОСОБА_1, часто допомагав їй по
господарству, робив ремонт. ОСОБА_6
бачив кілька разів. Був свідком того, як
ОСОБА_1 показувала ОСОБА_6 оголошення
про продаж будинку. ОСОБА_6 закричала,
почала плакати. Вона спочатку подумала,
що ОСОБА_1 продає будинок, але та їй
пояснила, що це не вона, а ОСОБА_4 продає
будинок, на що баба почала казати, що
будинок її і вона не хоче його
продавати. В ході розмов за столом
ОСОБА_6 була незадоволена тим, що
поділивши будинок між дітьми, почалися
сварки. Казала, що вона постійно з
ОСОБА_1, а ОСОБА_4 не приїздить, не
допомагає. Коли ОСОБА_1 жила на
квартирі біля матері проживали діти
ОСОБА_1 ОСОБА_30 та ОСОБА_2. Хто жив в
другій частині будинку він не знає.

Свідки відповідача дали наступні
покази.

Свідок ОСОБА_19, сусідка позивачки
показала, що в 90-х роках ОСОБА_6
подарувала своїй дочці ОСОБА_4
половину будинку. Про це їй відомо зі
слів позивачки. ОСОБА_4 проживала у
своїй половині будинку десь до 2000
року.

Свідок ОСОБА_20 пояснила, що вона
сусідка позивачки. ОСОБА_6 брала
кредит і будувала будинок на дві
половини в 1990-х роках. Одну половину
будинку позивачка подарувала ОСОБА_4.
Про це їй відомо зі слів позивачки. Ще
ОСОБА_6 казала, що зараз хоче увесь
будинок віддати старшій дочці ОСОБА_1,
оскільки у ОСОБА_4 є будинок в селі.

Свідок ОСОБА_22 показала, що вона
сусідка позивачки. Їй відомо, що у
ОСОБА_4 та ОСОБА_1 постійно виникають
конфлікти через те, що ОСОБА_4
побудувала сарай. ОСОБА_6 ще 17 років
тому знала, що був укладений договір
дарування. Про це їй відомо з розмов
сусідів.

Свідок ОСОБА_29, нотаріус, який
посвідчував договір пояснив, що угоду,
людей він не пам'ятає, але ствердив, що
якщо він посвідчив договір дарування,
то наміри сторін були направлені на
дарування. Їхня воля була перенесена на
паперовий носій інформації. Якщо він
посвідчив договір дарування, сторони
хотіли саме укладання договору
дарування. Оскільки позивачка глуха,
він з позивачкою міг спілкуватись
письмово, якщо вона письменна і може
прочитати текст. Вона мала прочитати
договір.

Свідок ОСОБА_24, дружина покійного
рідного брата позивачки пояснила, що
починаючи будівництво будинку, всі
знали, що він будується на дві половини.
І що в результаті одна половина буде
дочці позивачки ОСОБА_1, друга ОСОБА_4.
На той час коли почав будуватися
будинок ОСОБА_4 вже побудувала одну
кімнату. ОСОБА_6 попросила її чоловіка
піти з нею до нотаріуса та
переоформити одну частину будинку на
ОСОБА_4, щоб вона була повноправним
господарем її частини будинку. Це
потрібно було і для того, щоб ОСОБА_4
могла відкривати особові рахунки на
сплату комунальних послуг вже на себе.
Вони уклали договір дарування не
примусово. Все життя дочки позивачки
ОСОБА_4 та ОСОБА_1 ворогували. Вона не
пам'ятає, щоб ОСОБА_6 казала, що ОСОБА_4
персонально мала її доглядати, якщо
вона подарує їй будинок. Разом з тим,
ОСОБА_4 не відмовлялась і не
відмовляється доглядати матір.

Свідок ОСОБА_4, подруга відповідачки,
пояснила, що разом з відповідачкою
лежала в лікарні. В травні червні та
липні 2013 року вона приїжджала до
ОСОБА_4 додому. Там спілкувалася з
матір'ю ОСОБА_4, яка в той час у неї була.
Та казала, що в неї дві дочки, і вона
ОСОБА_4 подарувала одну половину
будинку, а другу половину другій дочці.
Мати була всім задоволена.

Свідок ОСОБА_19, сусідка позивачки,
пояснила, що будинок будували всі
разом на дві половини з окремими
входами. А потім кожна з дочок, ОСОБА_4 і
ОСОБА_1 закінчувала свою половину.
ОСОБА_4 добудовувала вже коридор сама.
Це було в 90 роках. Позивачка казала, що
оформила договір дарування. Позивачка
приходила до неї і сказала, що одну
частину будинку подарувала дочці
ОСОБА_4. В іншій залишилась проживати з
ОСОБА_1, але ОСОБА_1 переїхала до матері
десь три роки тому.

Свідок ОСОБА_20, сусідка позивачки в
судовому засіданні пояснила, що
позивачка брала кредит на будівництво
будинку на дві половини. Потім дочки
окремо добудовували кожна свою
половину. ОСОБА_4 добудовувала ще
коридор. Всі сусіди говорили, що мати
зробила договір дарування на ОСОБА_4.
Всі казали, що саме договір дарування
було укладено. Вона ні з позивачкою, ні
з ОСОБА_1 не сварився, в неї звичайні
відносини з ними.

Свідок ОСОБА_22, сусідка позивачки
пояснила, що з 1983 року знає сторін. В
цій сім'ї були конфлікти. Спочатку за
сарай, потім за будинок. ОСОБА_1
претендує на ОСОБА_4 частину будинку.
Всі сусіди знали, що позивачка
подарувала частину будинку ОСОБА_4.
Мови про те що ОСОБА_4 має доглядати
матір за те, що та подарує їй будинок не
було.

Свідок ОСОБА_26, пояснила, що вона
працювала разом з ОСОБА_4. Зі слів
ОСОБА_6, з якою вона спілкувалася, їй
відомо, що вона подарувала своїй дочці
ОСОБА_4 частину будинку. Вона не
пам'ятає коли і за яких обставин
ОСОБА_6 їй казала, що подарувала будинок
ОСОБА_4.

Свідок ОСОБА_27, пояснила, що від ОСОБА_6
їй відомо, що вона подарувала частину
будинку своїй дочці ОСОБА_4. Мови про те,
що ОСОБА_4 мала її доглядати за це не
було. Будинок побудований на дві
половини і свою половину ОСОБА_4 вже
добудовувала сама.

З досліджених в судовому засіданні
доказів вбачається, що дочки позивачки
ОСОБА_4 і ОСОБА_1 тривалий час
конфліктують.

Так, з висновків Бердичівського МВ, а
також показів представника позивача
ОСОБА_1 та відповідачки вбачається, що
між сестрами у вересні 2013 року виник
конфлікт з приводу заселення ОСОБА_4 в
свою частину будинку квартирантів -
циганів ( а.с. 83-84, 87). Також має місце
конфлікт з приводу поділу земельної
ділянки ( а.с. 84, 88 ).

З висновку за результатами перевірки
фактів по заяві ОСОБА_4 від 03 жовтня 2013
року вбачається, що ОСОБА_1 пояснювала,
що її сестра ОСОБА_4 є власником
квартири за адресою АДРЕСА_1 Однак
квартири сестрі і матері знаходяться
на одній неприватизованій земельній
ділянці, будинок має спільне подвір'я.
Сестра, не попередивши, заселила в свою
квартиру циганів, які їй заважають ( а.с.
83)

Інші письмові документи не є належними
доказами, оскільки не спростовують та
не підтверджують факту відсутності
волі позивачки на укладання договору
дарування частки будинку у 1996 році
своїй дочці ОСОБА_4.

Позивачка не розуміє мови знаків, а
спілкується, читаючи написаний їй
текст, або ж розуміє мову „по губах". У
свої 80 років, без окулярів у судовому
засіданні вона прочитала з кодексу
права сторони, в ході судового
засідання увесь час читала текст, щоб
зрозуміти про що йде мова.

Таким чином твердження позивачки, що
вона текст договору підписала не
читаючи, та те, що позивачка через свою
ваду слуху могла не розуміти, який
договір вона укладала майже 18 років
тому є надуманим. Це при тому, що при
укладанні договору був присутній її
брат. Остання обставина підтверджена
показами свідка ОСОБА_24 та ніким з
учасників не оспорена.

Даючи пояснення в судовому засіданні,
позивачка фактично наполягала на тому,
що хоче все скасувати, бо все це не
правда. Вона не хоче, щоб ОСОБА_4
продавалася свою частину будинку.
Бажає, щоб будинком та розпорядилася
після її смерті. При цьому позивачка не
наполягала на тому, що її дочка ОСОБА_4
має доглядати за те, що отримала в
частину будинку.

Крім того, якщо позивачка вважала, що
уклала договір довічного утримання, то
обов'язок по догляду та утриманням
виникає із моменту укладення такого
договору. Проте остання звернулась до
суду через 17 років після дарування
будинку. При тому, що в судовому
засіданні було встановлено, що з 2001
року відповідачка не проживає в
будинку, а відтак не надавала
періодичного догляду матері.

Сам лише факт того, що позивачка проти
того, щоб її дочка ОСОБА_4 продала свою
частину будинку не може свідчити про
те, що укладаючи 17 років тому договір
дарування вона помилилася щодо природи
правочину.

Суд зважає на ту обставину, що будинок
будувався на дві половини. І
завершувала будівництво своєї частки
будинку ОСОБА_4 самостійно. Про вказану
обставину показали всі свідки - сусіди
позивачки. Ця обставина не оспорена
позивачкою

Оцінюючи покази свідків, суд зазначає
таке.

Покази свідків ОСОБА_11, ОСОБА_13 та
ОСОБА_15, працівників товариства
глухих, в тій частині, що ОСОБА_6 їм
близько двох років тому розповідала, що
уклала договір догляду з меншою дочкою,
але її доглядає старша дочка і вона
хоче цей договір розірвати, суд не бере
за основу. Оскільки, як встановлено у
судовому засіданні, починаючи з 2001 року
ОСОБА_4 не проживала в своїй частині
будинку і не надавала матері
регулярної допомоги по її догляду та
утриманню. Протягом всього цього часу
ніяких претензій до ОСОБА_4 щодо
обов'язку її доглядати ОСОБА_6 не
заявляла. При тому, що її інтереси були
представлені тим же товариством
глухих, а також її старшою дочкою
ОСОБА_1, яка останні три роки проживає з
ОСОБА_6, і якій достеменно було відомо,
що ОСОБА_4 не надавала регулярної
допомоги матері і не здійснювала її
догляд, як мало б бути згідно договору
довічного утримання. Це при тому, що між
сестрами протягом останні років
тривали конфлікти. Фактично підставою
для подачі позову став факт заселення
відповідачкою квартирантів - циганів,
та те, що відповідачка вирішила продати
свою частку будинку, а це створює
незручності для позивачки та її дочки
ОСОБА_1, оскільки будинок має спільне
подвір'я.

При цьому суд також зважає, що всі інші
свідки, переважно сусіди позивачки не
підтвердили того, що ОСОБА_4 мала б
доглядати матір за отримання від неї
частки будинку. Всі знали про те,
ОСОБА_6 подарувала частину будинку
своїй дочці ОСОБА_4.

Таким чином, зважаючи на вік позивачки,
на те, що з позивачкою проживає її
старша дочка ОСОБА_1, між сестрами
існує конфлікт, оцінюючи листа
позивачки від 26.10.2013, який представила в
суд відповідачка і з якого вбачається,
що позивачка ставила підписи на чистих
аркушах, суд допускає вплив дочки
ОСОБА_1 на волю престарілої матері.

Оцінюючи всі докази в сукупності, суд
приходить до висновку, що позивачкою
не доведено того, що під час укладення
оспорюваного договору дарування мала
місце помилка стосовно правової
природи правочину та наявності
обставин, які зумовлюють визнання
договору дарування частини будинку
недійсним. Натомість досліджені в
судовому засіданні докази, зокрема
покази свідків підтверджують те, що,
укладаючи спірний договір, ОСОБА_6
усвідомлювала, що вона дарує частину
будинку своїй дочці.

Відтак позов безпідставний і не
підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.. 214 ЦПК України при
винесенні рішення, суд вирішує питання
щодо скасування заходів забезпечення
позову.

Зважаючи, що суд відмовляє в позові,
після набрання рішенням чинності, слід
скасувати заходи забезпечення позову у
виді накладення арешту на 54/100 частки
будинку, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1, належної ОСОБА_4, згідно ухвали
Бердичівського міськрайсуду від 29
жовтня 2013 року.

Керуючись ст.ст. 10,11,57-60, 213-215 ЦПК
України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_4
про визнання недійсним договору
дарування 54/100 частки житлового будинку
відмовити.

Після набрання рішенням чинності
скасувати заходи забезпечення позову у
виді накладення арешту на 54/100 частки
будинку, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1, належної ОСОБА_4, згідно ухвали
Бердичівського міськрайсуду від 29
жовтня 2013 року.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку на подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

Апеляційна скарга подається до
Апеляційного суду Житомирської
області через Бердичівський
міськрайонний суд Житомирської
області протягом 10 днів з дня
проголошення рішення суду. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом 10
днів з дня отримання копії даного
рішення.

Головуючий - суддя
І.Ю. Хуторна