АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №22-ц/796/1921/2014
Головуючий у 1 - й інстанції: Гайдук С.В.
Доповідач - Ратнікова
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня2014 року колегія суддів Судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду місті Києва
в складі:

головуючого судді - Ратнікової В.М.

суддів - Борисової О.В.

- Гаращенка Д.Р.

при секретарі - Мурга М.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргоюпредставника
відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_7 на рішення
Шевченківського районного суду міста
Києва від 01 листопада 2013 року в
цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_3 про стягнення боргу за
договором позики, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Шевченківського районного
суду міста Києва від 01 листопада 2013
року позовні вимоги ОСОБА_6 до ОСОБА_3
про стягнення боргу за договором
позики задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6
суму боргу з урахуванням індексу
інфляції в розмірі 28350,25 грн., 3% річних у
розмірі 2151,24 грн. та судовий збір в
розмірі 305,01 грн., всього - 30806,50 грн.

Не погоджуючись з таким рішенням суду,
представник відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_7
звернувся до суду з апеляційною
скаргою, в якій просив рішення
Шевченківського районного суду міста
Києва від 01 листопада 2013 року скасувати
та ухвалити нове рішення про відмову
ОСОБА_6 в задоволенні позовних вимог.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що
рішення суду ухвалене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, при неповному з'ясуванні
обставин, що мають значення для
розгляду справи. Вказує на те, що
розглядаючи спір по суті, суд 1-ї
інстанції не виявив справжню природу
розписки, написаної ОСОБА_3, оскільки не
надав жодної правової оцінки
запереченням на позовну заяву, як
наслідок, неповно з'ясував обставини,
що мають значення для розгляду справи.
Судом 1-ї інстанції не допитано в
судовому засіданні свідків, які б
підтвердили факт передачі позивачем
відповідачу будь-яких коштів, а також
не взято до уваги, що в борговій
розписці не зазначено згоди дружини
відповідача на отримання коштів в борг.

В судове засідання ОСОБА_3 та ОСОБА_6
повторно не з'явились, про день та час
слухання справи судом повідомлені у
встановленому законом порядку, а тому,
колегія суддів вважає можливим
слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової
В.М., перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлено, що між ОСОБА_6 та
ОСОБА_3 було укладено договір позики,
відповідно до умов якого, ОСОБА_3 взяв у
ОСОБА_6 в борг суму 3000 доларів США.
Сторони погодили термін повернення
коштів до 20 липня 2007 року.

На підтвердження укладення договору
позики та факту передачі грошей ОСОБА_3
було надано ОСОБА_6 власноручно
написану розписку від 20.01.2009 року.

ОСОБА_3 ні у строк встановлений в
договорі, ні в подальшому борг не
повернув. Заборгованість ОСОБА_3 за
договором позики становить 3000 доларів
США, в добровільному порядку умови
договору позики відповідач не виконує,
а тому ОСОБА_6 звернувся до суду з
позовом про стягнення боргу в судовому
порядку.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6 та
стягуючи з ОСОБА_3 суму боргу в розмірі
23979,00 грн., 3% річних у розмірі 2151,24 грн.,
суд 1-ї інстанції посилався на те, що в
судовому засіданні знайшла своє
підтвердження та обставина, що
відповідачем не повернуто позивачу
борг за договором позики, а тому він
підлягає стягненню з відповідача на
користь позивача в судовому порядку.

Колегія суддів вважає, що такий
висновок суду 1-ї інстанції зроблений
на підставі повного та об'єктивного
дослідження наданих сторонами доказів
на в повній мірі відповідає вимогам
закону.

Так, згідно зі ст.1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає другій стороні
(позичальникові) у власність (в
оперативне управління) гроші, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошей.
Договір позики вважається укладеним у
момент передання грошей.

Відповідно до вимог ст.1047 ЦК України,
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюється
договором. (ч. 1 ст. 1048 ЦК України).

Частиною 1 статті 1049 ЦК України
встановлено, що позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками, у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором. Якщо договором
не встановлений строк повернення
позики або цей строк визначений
моментом пред'явлення вимоги, позика
має бути повернена позичальником
протягом тридцяти днів від дня
пред'явлення позикодавцем вимоги про
це, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент
передання позикодавцеві речей,
визначених родовими ознаками, або
зарахування грошової суми, що
позичалася, на його банківський
рахунок.

Проте, ОСОБА_3 ні в установлений в
договорі строк, ні в подальшому, борг за
договором позики в сумі 3000 доларів США
не повернув.

Відповідно до ст.525 ЦК України,
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст.625 ЦК України
позичальник не звільняється від
відповідальності за неможливість
виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що суд 1-ї інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про стягнення
з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 суму позики
у розмірі 23979 грн., 3% річних у розмірі
2151,24 грн.

Доводи апеляційної скарги про те, що
розглядаючи спір по суті суд 1-ї
інстанції не виявив справжню природу
розписки, написаної ОСОБА_3, оскільки не
надав жодної правової оцінки
запереченням на позовну заяву, як
наслідок, неповно з'ясував обставини,
що мають значення для розгляду справи,
колегія суддів вважає
необґрунтованими, оскільки суд 1-ї
інстанції дотримався встановленого
ст.212 ЦПК України принципу оцінки
доказів, відповідно до якого суд на
підставі всебічного, повного й
об'єктивного розгляду обставин справи
аналізує і оцінює докази як кожен
окремо, так і в їх сукупності, у
взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і
ця оцінка повинна спрямовуватися на
встановлення достовірності чи
відсутності обставин, які
обґрунтовують доводи і заперечення
сторін, та дав їм належну оцінку.

Не спростовують правильність
висновків суду і доводи апеляційної
скарги про те, що в борговій розписці не
зазначено згоди дружини відповідача на
отримання коштів в борг, з огляду на
таке.

Відповідно до змісту ст. 65 СК України
при укладенні договору одним із
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Для
укладення одним із подружжя договорів
стосовно цінного майна згода другого з
подружжя має бути подана письмово.
Договір, укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Згідно ч. 2 ст. 73 СК України стягнення
може бути накладено на майно, яке є
спільною сумісною власністю подружжя,
якщо судом установлено, що договір був
укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї і одержане за договором
використано на її потреби.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності, а частинами 1, 4
ст.60 ЦПК встановлено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог, заперечень, крім випадків,
установлених ст. 61 цього Кодексу.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Ні в суді першої інстанції, ні до
апеляційної інстанції апелянт не надав
належних та допустимих доказів того, що
грошові кошти за договором позики
ОСОБА_3 одержані у ОСОБА_6 в інтересах
сім'ї та фактично використані ним на
потреби сім'ї. Оскільки таких доказів
апелянтом суду не надано, то колегія
суддів приходить до висновку, що ОСОБА_3
взяв у ОСОБА_6 кошти за договором позики
для власних потреб, а тому і згода
дружини для їх отримання не потрібна.

Доводи апеляційної скарги про те, що
судом 1-ї інстанції не допитано в
судовому засіданні свідків, які б
підтвердили факт передачі позивачем
відповідачу будь-яких коштів, колегія
суддів вважає необґрунтованими, з
огляду на наступне.

Згідно зі ст.ст.58, 59 ЦПК України, докази
повинні бути належними та допустимими.
При цьому, обставини справи, які за
законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Частиною 2 статті 218 ЦК України
встановлено, що заперечення однією із
сторін факту вчинення правочину або
оспорювання окремих його частин може
доводитися письмовими доказами,
засобами аудіо-, відеозапису та іншими
доказами. Рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Відповідно до роз'яснень п.12 Постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» від 06.11.2009 року за №9, не
може доводитися свідченнями свідків
заперечення факту вчинення між
сторонами правочину, який належить
вчиняти у письмовій формі, а також
оспорювати виконання зобов'язань, що
виникли з цього правочину.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчує отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Оскільки факт передачі позивачем
відповідачу грошових коштів в сумі 3000
доларів США підтверджується наявною в
матеріалах справи розпискою, то даний
факт не потребує додаткового
підтвердження показами свідків.

Інші доводи апеляційної скарги
правильність висновків суду першої
інстанції в цій частині також не
спростовують.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів вважає, що рішення суду 1-ї
інстанції в частині стягнення з ОСОБА_3
на користь ОСОБА_6 суми боргу в розмірі
23 979 грн., 3% річних в розмірі 2151,24 грн. є
законним та обґрунтованим,
постановленим з дотриманням норм
процесуального та матеріального права,
а тому підстави для задоволення
апеляційної скарги представника
відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_7 в цій
частині відсутні.

Проте, колегія суддів не може
погодитися з висновком суду 1-ї
інстанції про стягнення з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_6 інфляційних втрат в
сумі 4371 грн., а тому доводи апеляційної
скарги в цій частині колегія суддів
вважає обґрунтованими, виходячи з
наступного.

Судом достовірно встановлено, що
ОСОБА_3 прострочено сплату
заборгованості за договором позики в
іноземній валюті, а саме: доларах США.

Індекс інфляції - це показник, який
характеризує динаміку загального
рівня цін на товари і послуги, які купує
населення для невиробничих цілей. Ціни
в Україні встановлюються у
національній валюті, тому зазначена
норма ЦК може бути застосована лише у
випадку прострочення грошового
зобов'язання у гривні.

Проте, суд 1-ї інстанції на вищенаведені
вимоги закону та умови укладеного між
сторонами договору позики уваги не
звернув та дійшов до помилкового
висновку про наявність підстав для
стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6
інфляційних втрат в сумі 4371 грн.

Оцінивши в сукупності докази, які мають
юридичне значення для розгляду справи
і вирішення спору по суті, колегія
суддів приходить до висновку, що
рішення Шевченківського районного
суду міста Києва від 01 листопада 2013
року в частині стягнення з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_6 інфляційних втрат в
сумі 4371 грн. підлягає скасуванню з
ухваленням в цій частині нового
рішення про відмову в задоволенні
вказаних позовних вимог.

В частині стягнення з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_6 суми боргу та 3% річних
рішення Шевченківського районного
суду міста Києва від 01 листопада 2013
року рішення необхідно змінити,
стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6
суму боргу в розмірі 23 979 грн., 3% річних в
розмірі 2151,24 грн.

У зв'язку з наведеним, на підставі ст.88
ЦПК України підлягають зменшенню
судові витрати, понесені ОСОБА_6 на
оплату судового збору до 261,30 грн.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 316, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника
відповідача ОСОБА_3 ОСОБА_7
задовольнити частково.

Рішення Шевченківського районного
суду міста Києва від 01 листопада 2013
року в частині стягнення інфляційних
втрат в сумі 4371 грн. скасувати та
ухвалити в цій частині нове рішення про
відмову в задоволенні вказаних
позовних вимог.

В частині стягнення з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_6 суми боргу, 3% річних та
витрат по сплаті судового збору
рішення Шевченківського районного
суду міста Києва від 01 листопада 2013
року змінити, стягнути з ОСОБА_3
(ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на
користь ОСОБА_6 (ідентифікаційний
номер НОМЕР_2) суму боргу в розмірі 23 979
грн., 3% річних в розмірі 2151,24 грн.,
судовий збір в розмірі 261,30 грн., а
всього на загальну суму 26 391,54 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий :
Судді: