Провадження № 2/234/628/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 квітня 2014 року Краматорський
міський суд Донецької області в
складі:

головуючого - судді Бакуменко А.В.

при секретарі - Кісточка І.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання майна
сумісною власністю подружжя, та
визнання права власності на ? частку
даного майна , -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулась до Краматорського
міського суду Донецької області з
позовом про розподіл сумісного майна
подружжя, обґрунтувавши свої вимоги
тим, що вона з відповідачем 11.10.2003
року зареєструвала шлюб, від котрого
вони мають неповнолітню дитину, сина -
ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1. В період шлюбу
ними було придбано житловий будинок
АДРЕСА_1 та земельна ділянка площею
0,0510 га, що розташована по АДРЕСА_1. В
грудні 2012 року їх сімґя розпалась та
вони стали проживати окремо. В
добровільному порядку відповідач не
бажає розділити спільне майно, в
звґязку з чим вона вимушена
звернутись до суду з позовом. Просить
суд визнати будинок АДРЕСА_1 та
земельну ділянку площею 0,0510 га, що
розташована по АДРЕСА_1 сумісною
власністю подружжя та визнати за нею
право власності на 12 частку
вищевказаного майна.

Позивачка в судовому засіданні
наполягала на задоволенні заявлених
вимог, навела пояснення аналогічні
викладеним в позовній заяві.

Представник позивачка, ОСОБА_4
також просила заявлені позивачкою
вимоги задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача ОСОБА_5
в судовому засіданні заперечував
проти задоволення заявлених вимог,
посилаючись на те, що відсутній спір
між сторонами, і взагалі ОСОБА_2 не є
належним відповідачем, оскільки
позивачка повинна звернутись до
відповідних служб для видачі їй
документу про право власності на ?
частку спільного майна, а якщо їй буде
відмовлено то тоді звертатись з
позовом саме до цих служб.

Вислухавши сторін,
проаналізувавши зібрані в справі
докази, суд вважає, що позовні вимоги
позивачки підлягають задоволенню, з
наступних підстав.

Відповідно до ст.60 Сімейного
кодексу України, майно набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

З огляду на дану норму закону,
підставою набуття подружжям права
спільної сумісної власності є лише
одна обставина: набуття (придбання,
виготовлення, спорудження) майна за час
шлюбу. Якщо майно придбане під час
шлюбу, то реєстрація прав на нього лише
на ім'я одного із подружжя не
спростовує презумпції належності його
до спільної сумісної власності
подружжя. Якщо у відповідному
документі (договорі купівлі-продажу)
власником чи набувачем вказано, лише
чоловіка, це ще не значить, що він є
одноосібним власником майна.

Відповідно до ст.368 ч.3 ЦК України,
майно, набуте подружжям за час шлюбу, є
їхньою спільною сумісною власністю,
якщо інше не встановлено договором або
законом. Майно, набуте за спільні кошти
членів сім'ї їхньою спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлене
договором.

У судовому засіданні
встановлено, що сторони знаходилася у
шлюбі з 11 жовтня 2003 року. Даний факт
жодна зі сторін не спростували у суді.

У відповідності до договору
купівлі-продажу житлового будинку
від 25 серпня 2004 року ОСОБА_2 придбав
житловий будинок за адресою АДРЕСА_1

Враховуючи положення п. 24
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 21.12.2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» де йдеться про те, що до
складу майна яке підлягає поділу
включається загальне майно подружжя,
наявне у нього на час розгляду справи,
суд вважає що до складу майна подружжя
наявного на час розгляду справи
необхідно віднести:

- житловий будинок з
господарсько-побутовими будівлями та
спорудами, що знаходиться по АДРЕСА_1.

- земельну ділянку, що розташована
за адресою АДРЕСА_1.

У відповідності до Концепції
роздержавлення і приватизації
підприємств, землі і житлового фонду,
схваленої Верховною Радою України 31
жовтня 1991 року № 1767-ХП, кожному
громадянину України створюється
можливість володіти засобами
виробництва, житлом та землею за
допомогою відповідних іменних
приватизаційних цінних паперів
(сертифікатів, купонних чеків та бонів),
що засвідчують право на безоплатне
придбання більшої частини державного
майна, що підлягає приватизації (п.1.4
Концепції).

Згідно зі ст.6 ЗК України, який був
введений у дію з 15 березня 1991 року та
був чинний на час передачі ОСОБА_2 у
власність спірної земельної ділянки,
громадяни України мали право на
одержання у власність земельних
ділянок, зокрема, для будівництва та
обслуговування жилого будинку і
господарських будівель.

З роз'яснень, викладених у п. 18-2
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 16 квітня 2004 року N 7 «Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» вбачається, що
відповідно до положень статей 81, 116 ЗК
окрема земельна ділянка, одержана
громадянином у період шлюбу в приватну
власність шляхом приватизації, є його
особистою приватною власністю, а не
спільною сумісною власністю подружжя,
оскільки йдеться не про майно, нажите
подружжям у шлюбі, а про одержану
громадянином частку із земельного
фонду.

Якщо на такій земельній ділянці
знаходиться будинок, будівля, споруда,
що є спільною сумісною власністю
подружжя, то у разі поділу будинку,
будівлі, споруди між подружжям та
виділу конкретної частини будинку,
будівлі, споруди до особи, яка не мала
права власності чи користування
земельною ділянкою переходить це право
у розмірі частки права власності у
спільному майні будинку, будівлі,
споруди у відповідності до статей 120 ЗК,
377 ЦК.

Згідно до ст.. 120 ЗК України - у разі
набуття права власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, що
перебувають у власності, користуванні
іншої особи, припиняється право
власності, право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані ці об'єкти. До особи, яка
набула право власності на жилий
будинок, будівлю або споруду, розміщені
на земельній ділянці, що перебуває у
власності іншої особи, переходить
право власності на земельну ділянку
або її частину, на якій вони розміщені,
без зміни її цільового призначення.

Згідно до ст.. 377 ЦК України - до
особи, яка набула право власності на
житловий будинок (крім
багатоквартирного), будівлю або
споруду, переходить право власності,
право користування на земельну
ділянку, на якій вони розміщені, без
зміни її цільового призначення в
обсязі та на умовах, встановлених для
попереднього землевласника
(землекористувача).

Таким чином суд вважає за
доцільне визнати будинок та земельну
ділянку, розташовані АДРЕСА_1,
спільною власністю подружжя й залишити
майно у їх спільній частковій
власності, та визнати право власності у
вказаному майні у розмірі 1/2 частки за
ОСОБА_1.

На підставі викладеного,
керуючись ст. 10, 60,212-215 ЦПК, 69,70,71
Сімейного Кодексу України, суд , -

ВИРІШИВ :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання майна сумісною власністю
подружжя, та визнання права власності
на ? частку даного майна задовольнити.

Визнати сумісним майном ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 житловий будинок загальною
площею 69,2 м2 та житловою площею 46,2 м2 ,
та земельну ділянку площею 0,0510 га ,
розташовані Донецька область АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності
на ? частку будинку АДРЕСА_1 м.
Краматорськ, загальною площею 69,2 м2 та
житловою площею 46,2 м2.

Визнати за ОСОБА_1 право власності
на ? частку земельної ділянки площею
0,0510 га , розташованої по АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено в
Апеляційний суд протягом десяти днів
з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі,
але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти
днів з дня отримання копії цього
рішення. Рішення суду набирає
законної сили після закінчення
строку для подання апеляційної
скарги, якщо апеляційну скаргу не
було подано.

Рішення ухвалене та
надруковано в нарадчій кімнаті в
одному примірнику.

Суддя А. В. Бакуменко