Головуючий у 1 інстанції: Стрельбицький
Провадження № 22-ц/783/2426/14
Доповідач в 2-й інстанції: Штефаніца Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого: Штефаніци Ю.Г.

суддів: Берези В.І., Левика Я.А.,

за участі судового секретаря:
Брикайло М.В.,

позивача ОСОБА_2 та представника ПАТ
«Дочірній банк Сбербанку Росії»
Михайлишин О.Р., розглянувши у
відкритому судовому засіданні у місті
Львові цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення Галицького
районного суду м. Львова від 05 лютого 2014
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
«Дочірній банк Сбербанку Росії» про
визнання боргу і повернення
банківського вкладу, -

встановила:

В жовтні 2013 року ОСОБА_2 звернувся
до суду з позовом до до Публічного
акціонерного товариства (ПАТ)
«Дочірній банк Сбербанку Росії» з
позовом про визнання відповідачем
заборгованості перед позивачем з боку
колишнього Державного Банку СРСР щодо
неповернутого грошового вкладу в сумі
10000 радянських карбованців та
зобов'язати відповідача, як
правонаступника Ощадбанку СРСР:
повернути позивачу цей вклад в
еквіваленті до долару США, а саме в
розмірі 14924,37 доларів США; виплатити
відсотки по вкладу в розмірі 45668,56
доларів США, з розрахунку 9% річних за 34
роки; сплатити нарахування на
прострочене грошове зобов'язання з
урахуванням індексу інфляції; 3% річних,
стягнути на користь позивача неустойку
у розмірі подвійної облікової ставки;
відшкодувати збитки у розмірі 50000
доларів США та стягнути 34000 доларів США.

В обґрунтування позову
позивається на те, що в 1980 році він
відкрив особовий рахунок НОМЕР_1 в
Державній трудовій Ощадній касі
Державного Банку СРСР у м.Львові,
правонаступником якого в подальшому
став Ощадбанк СРСР, та вніс на депозит
кошти в розмірі 10 000 радянських
карбованців, які йому не було
повернуто.

Вказуючи на те, що "Сбербанк
Росії» є правонаступником Ощадбанку
СРСР та успадкував всі вклади колишніх
вкладників СРСР, позивач вважає, що
відповідач, ПАТ «Дочірній банк
Сбербанку Росії» несе
відповідальність за зобов'язаннями
Ощадбанку СРСР щодо повернення
заощаджень громадян України.

Рішенням Галицького районного
суду м.Львова від 05 лютого 2014 року у
задоволенні вказаного позову ОСОБА_2
відмовлено.

Не погоджуючись з цим рішенням,
ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким повністю
задовольнити його позовні вимоги.
Апелянт посилається на
необґрунтованість та незаконність
рішення суду, постановлення цього
рішення без повного і всебічного
з'ясування обставин справи та без
належної оцінки доказів (а.с. 75-76).

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення позивача ОСОБА_2 на
обґрунтування доводів апеляційної
скарги, заперечення на скаргу
представника ПАТ «Дочірній банк
Сбербанку Росії» Михайлишин О.Р.,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду та
обговоривши доводи апеляційної скарги
та заперечення на скаргу, колегія
суддів не знаходить достатніх підстав
для задоволення апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції лише в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Статтями 10, 60 ЦПК України,
встановлено, що цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін і, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі.

У відповідності до ст.212 ЦПК
України суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення.

Судом першої інстанції
встановлено, що ПАТ «Дочірній Банк
Сбербанку Росії», який є
правонаступником всіх прав та
обов'язків ЗАТ КБ «НРБ-Україна», було
створено 15.06.2001 року, відповідно до
рішення установчих зборів цього банку
та зареєстроване Національним Банком
України 15.06.2001 року під реєстраційним
номером 277.

Як вбачається з матеріалів
справи, позивач ОСОБА_2 розмістив вклад
в установу Ощадного банку СРСР до 1991
року.

Зобов'язання держави перед
громадянами України, які внаслідок
знецінення втратили грошові
заощадження, поміщені в період до 2
січня 1992 року в установи Ощадного банку
СРСР, регулюються Законом України «Про
державні гарантії відновлення
заощаджень громадян України».

Статтею 2 Закону України «Про
державні гарантії відновлення
заощаджень громадян України»
передбачено, що держава зобов'язується
забезпечити збереження та відновлення
реальної вартості заощаджень громадян
і гарантує їх компенсацію у
встановленому порядку.

Відповідно до ч.1 та 3 цього
Закону компенсація громадянам
України втрат від знецінення
грошових заощаджень проводиться в
грошовій формі за рахунок Державного
бюджету України, починаючи з 1997 року та
інших формах відповідно до діючого
законодавства. Кошти для
компенсації заощаджень громадян
визначаються в Державному бюджеті
України окремою статтею.

Згідно ст.6 цього Закону
проведення компенсаційних виплат, в
тому числі перерахування коштів з
Державного бюджету України установам
Ощадного банку України та колишнього
Укрдержстраху визначається Кабінетом
Міністрів України.

Зокрема, виплата в 2012 році
громадянам України компенсації втрат
від знецінення грошових заощаджень,
вкладених до 02 січня 1992 року в
установи Ощадного банку СРСР тощо,
здійснюється ПАТ «Державний ощадний
банк України» відповідно до Постанови
Кабінету Міністрів України від 23.04.2012
року №346.

Обґрунтовуючи свої позовні
вимоги та апеляційну скаргу, ОСОБА_2
посилається на положення Проекту
постанови про результати роботи
Тимчасової спеціальної комісії
Верховної Ради України з питань
фінансово-економічного обґрунтування
джерел і механізму відновлення
заощаджень громадян України, за
висновками якої Закон України «Про
державні гарантії відновлення
заощаджень громадян України»
встановлює лише внутрішні зобов'язання
держави перед відповідною категорією
громадян України та не може і не
повинен розглядатися як засіб
реалізації міжнародно-правових
зобов'язань України.

У відповідності до положень ст.8
ЦПК України суд вирішує справи
відповідно до Конституції України,
законів України та міжнародних
договорів, згода на обов'язковість яких
надана Верховною Радою України. Суд
застосовує інші нормативно-правові
акти, прийняті відповідним органом на
підставі, в межах повноважень та у
спосіб, що встановлені Конституцією та
законами України.

Згідно діючого законодавства
України висновки тимчасових
спеціальних комісій Верховної Ради
України не носять характеру
нормативно-правових актів України та
не є джерелом права, а отже не можуть
застосовуватись при вирішенні судом
цивільно-правових спорів.

Не є таким джерелом права і
матеріали журналістських розслідувань
з даного питання, на які посилається
апелянт.

Таким чином, суд першої інстанції
при вирішення даного спору вірно
виходив із того, що у даному випадку
спірні правовідносини регулюються
Законом України «Про державні гарантії
відновлення заощаджень громадян
України»

Як правильно встановлено судом
першої інстанції, між ОСОБА_2 та ПАТ
«Дочірній банк Сбербанку Росії»
договірних відносин щодо розміщення
вкладу не було, що підтверджується
листом Львівського регіонального
управління ПАТ «Дочірній банк
Сбербанку Росії» № 54/78 від 18.06.2012 року
та не заперечується і позивачем.

Не встановлено судом і тих
обставин, щоби ПАТ «Дочірній банк
Сбербанку Росії» був правонаступником
Ощадного банку СРСР, а тому суд першої
інстанції дійшов законного і
обґрунтованого висновку, про
безпідставність позовних вимог ОСОБА_2.

Беручи до уваги викладене,
колегія суддів, перевіривши законність
і обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, вважає, що доводи
апеляційної скарги не спростовують
правильності висновків районного суду
і не вбачає підстав для скасування
оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.1 ч.1 ст.307,
ч.1 ст.308, п.1ч.1ст.314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

у х в а
л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Галицького районного
суду м. Львова від 05 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ухвалою законної сили безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Штефаніца Ю.Г.

Судді:
Береза В.І.

Левик Я.А.