Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/3073/13-ц
Провадження № 2/553/46/2014
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

15.01.2014м. Полтава

Ленінський районний суд м.
Полтави в складі:

головуючого судді - Крючко
Н.І.

при секретарі -
Довгенко І.О.,

за участю представника
позивача - відповідача ОСОБА_1 за
нотаріально

посвідченою
довіреністю - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Полтаві цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
стягнення боргу за договором позики ,-

ВСТАНОВИВ:

В липні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення
боргу за договором позики, посилаючись
на те, що 12 березня 2013 року позивач
надав позику ОСОБА_3, яку останній
зобов'язався повернути до 01.05.2013 року,
про що останній написав розписку. В
супереч цьому до цього часу останній
кошти не повернув, в зв'язку з чим
позивач змушений був звернутися до
суду з вказаним позовом.

Крім того, 09 жовтня 2013 року ОСОБА_3
звернувся до суду з зустрічною
позовною заявою до ОСОБА_1 про визнання
недійним договору позики та розписки.

Ухвалою суду від 11 жовтня 2013 року
зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до
ОСОБА_1 про визнання недійсними
договору позики та розписки прийнято
до спільного розгляду з первісним
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення
боргу за договором позики.

Крім того, ухвалою суду від 15 січня 2013
року зустрічну позовну заяву ОСОБА_3 до
ОСОБА_1 про визнання недійсним договору
позики та розписки залишено без
розгляду, у зв'язку з повторною неявкою
позивача в судове засідання.

Представник позивача за первісним
позовом ОСОБА_1 згідно нотаріально
посвідченої довіреності ОСОБА_2 в
судовому засіданні позовну заяву
підтримав та наполягав на її
задоволенні, уточнивши суму стягнення,
а саме 14 369, 50 коп. в зв'язку з
арифметичною помилкою допущеною в
прохальній частині позовної заяви.

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не
з'явився не попередивши суд про причини
своєї неявки, хоча про день і час
розгляду справи був повідомлений
належним чином.

Відповідач ОСОБА_3 та його представник
за нотаріально посвідченою
довіреністю ОСОБА_4 в судовому
засіданні заперечували проти позову в
повному обсязі та повторно не з'явилися
в судові засідання, призначені о 15 год.
00 хв. 28 серпня 2013 року, о 15 год. 00 хв. 12
грудня 2013 року, о 13 год. 30 хв. 25 грудня 2013
року, о 10 хв. 30 хв. 15 січня 2014 року, не
попередивши суд про причини своєї
неявки, хоча про день і час розгляду
справи були належним чином
повідомлені, що підтверджується
повідомленнями про вручення їм
поштових відправлень.

Суд, вислухавши учасників судового
процесу, дослідивши матеріали справи,
вважає позов ОСОБА_1 про стягнення
боргу за договором позики таким, що
підлягає до задоволення за наступних
обставин.

Статтею 11 ЦПК України визначено
принцип диспозитивності цивільного
судочинства, відповідно до якого суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до Цивільно
процесуального кодексу України, в
межах заявлених вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує
зокрема: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовуються вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; які правовідносини
випливають зі встановлених обставин;
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Отже суд розглядає справу за наявними у
справі доказами, які надані сторонами.

Судом встановлено, що 12 березня 2013 року
ОСОБА_3 взяв в борг у ОСОБА_1 14 369 грн. 50
коп. та зобов'язався їх повернути до 10
березня 2013 року, що підтверджується
борговою розпискою (а.с.6).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів ( суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей визначених родовими ознаками.

Частина друга ст. 1047 ЦК України
допускає пред'явлення на
підтвердження укладення договору
позики та його умов розписки
позичальника або іншого документа,
який посвідчує передання йому
позикодавцем визначеної суми грошей
або кількості речей.

Представник позивача ОСОБА_1 за
нотаріально посвідченою довіреністю
ОСОБА_2 в судовому засіданні пояснив, що
ОСОБА_3 позичив у ОСОБА_1 кошти в сумі
14369,50 гривень. 12 березня 2013 року ОСОБА_3
написав власноруч розписку, в якій
зобов'язався повернути суму боргу до
10.03.2013 року. В зазначений термін
відповідач боргу не повернув. На
пропозицію про добровільну сплату
боргу не відповів.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_3
пояснив, що ні 12.03.2013 р., а ні в інші дні
він не отримував в борг від ОСОБА_1
зазначену суму грошових коштів і
відповідно договір позики між ним та
ОСОБА_1, не був укладений.

Відповідач зазначив, що на початку
жовтня 2012 р. ОСОБА_1 прийняв його до себе
на роботу торговим представником без
офіційного оформлення та без
укладання будь - якого договору на
виконання відповідних робіт. Приймаючи
його на роботу, ОСОБА_1 повідомив що
буде сплачувати заробітну плату більше
3-х тисяч грн. на місяць, але жодного
разу зазначеної суми заробітної плати
від ОСОБА_1 він не отримував, на що
ОСОБА_1 пояснював тимчасовими
труднощами з торгівельною діяльністю.
В січні 2013 р. ОСОБА_1 попрохав його
відкрити на своє ім'я банківську картку
з метою оперативного надходження на
неї грошових коштів від покупців
продуктів харчування ОСОБА_1. Крім того,
ОСОБА_1 повідомив, що він зможе
отримувати з зазначеної банківської
картки обумовлену з ним раніше суму
заробітної плати. Всі грошові кошти,
які надходили на зазначену вище
банківську картку від покупців
продуктів харчування ПП ОСОБА_1, він
знімав та особисто передавав ОСОБА_1.

На виконання усних домовленостей з
ОСОБА_1 щодо отримання заборгованості з
заробітної плати, з вищезазначеної
банківської картки, в рахунок
заробітної плати за попередні місяці
та лютий 2013 р., ОСОБА_3 було знято 14300
грн., а саме: 03.02.2013 р.-8800,00 грн., 11.02.2013 р. -
4500,00 грн., 25.02.2013 р. - 1000,00 грн..

Після чого, коли він в черговий раз
прийшов до ОСОБА_1 з метою передачі йому
грошових коштів в розмірі 24636,00 грн., які
надійшли на його банківську картку від
покупців продуктів харчування ОСОБА_1,
останній, зачинившись з ним в кабінеті
повідомив, що коштів він приніс мало, що
він йому ще винен кошти в розмірі 14300,00
грн., які він раніше зняв зі своєї
банківської картки, як свою заробітну
плату й почав погрожувати фізичною
розправою, погрожувати тим, що забере в
нього його особисті документи та що він
буде відробляти в нього зазначені
кошти декілька місяців після чого
відібрав банківську карту та примусив
написати розписку.

Представник ОСОБА_3 за нотаріально
посвідченою довіреністю ОСОБА_4 надав
аналогічні пояснення до пояснень
відповідача ОСОБА_3.

Статтею 11 Цивільного Кодексу України
чітко вказано підставу виникнення
цивільних прав та обов'язків у сторін,
які виникають із дій осіб, що
передбачені актами цивільного
законодавства, а також із дій осіб, що
не передбачені цими актами, але за
аналогією породжують цивільні права
та обов'язки.

Статтею 202 Цивільного Кодексу України
визначено поняття правочину, що це є
дія особи, спрямована на набуття, зміну
або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Твердження відповідача щодо наявності
заборгованості по заробітній платі,
яку останній в односторонньому порядку
погасив за рахунок коштів отриманих
від реалізації продукції, суд визнає
неспроможними, оскільки вони не
підтверджені належними та допустимими
доказами.

Судом встановлено, що відповідач
ОСОБА_3 в добровільному порядку взяв в
борг кошти, а твердження відповідача
про написання ним розписки під тиском з
боку позивача не знайшли свого
підтвердження в ході судового розгляду
та недоведені відповідачем у
встановленому законом порядку
належними та допустимими доказами.

Більш того, відповідачу було роз'яснено
судом право призначення
почеркознавчої експертизи саме для
вирішення питання про наявність
примусу під час складання даної
розписки.

Дане право останнім реалізоване не
було і саме після цього ОСОБА_3 в жодне
судове засідання так і не з'явився з
невідомих суду причин.

Статтею 204 ЦК України визначено
поняття презумпції правомірності
правочину, відповідно до якої правочин
є правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Частиною 1,2 ст. 207 ЦК України визначено,
що правочин вважається таким, що
вчинений у письмовій формі, якщо його
зміст зафіксований в одному або
кількох документах, у листах,
телеграмах, якими обмінялись сторони.

Правочин вважається таким, що
вчинений у письмовій формі, якщо він
підписаний його стороною (сторонами).

Законодавцем визначено, що на
підтвердження укладення договору
позики та його умов,у тому числі й
договору позики між громадянами на
суму, що не менше ніж у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, може бути представлена
розписка позичальника або інший
документ, який посвідчує передання
йому позикодавцем визначеної
грошової суми.

З викладених вище обставин, суд
приходить до висновку про
правомірність та законність укладення
даного договору позики.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або
заперечень, крім випадків,
встановлених цих Кодексом.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що вимоги ОСОБА_1 про
стягнення боргу за договором позики є
обґрунтованими та такими, що
підлягають до задоволення.

Відповідно до положення ст. 88 ЦПК
України стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати.

Таким чином, судові витрати понесені
позивачем в сумі 230 грн. підлягають
стягненню з ОСОБА_3.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 10, 60, 61, 83,88, 213-215 ЦПК України,
ст.ст.1046,1047,1049 ЦК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення
боргу за договором позики -
задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
суму боргу за договором позики у
розмірі 14 369 грн. 50 коп..

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
судовий збір у сумі - 230 грн..

Апеляційну скаргу на рішення суду
першої інстанції може бути подано до
Апеляційного суду Полтавської області
через Ленінський районний суд м.
Полтави протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Суддя Ленінського районного суду м.
Полтави Н. І. Крючко