Головуючий суду 1 інстанції - Євтіфієв
Доповідач - Соловей Р.С.
Справа № 1231/7753/2012
Провадження № 22ц/782/5779/13
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у
складі:

головуючого - судді Соловей Р.С.,

суддів Медведєвої Л.П., Пащенко Л.В.

при секретарі Арутюнян Р.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луганську справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Стахановського міського суду
Луганської області від 05 лютого 2013 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, третя особа - Служба у справах
дітей Стахановської міської ради, про
визначення місця проживання
неповнолітніх дітей,

В С Т А Н О В И Л А:

В грудні 2012 року позивачка звернулась
до суду з позовом, яким просила
розірвати шлюб, укладений між нею та
відповідачем, а також визначити місце
проживання малолітніх дітей ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, за
її (позивачки) місцем проживання як
матері дітей.

Заявою від 05.02.2013 р. позивачка просила
позовні вимоги в частині розірвання
шлюбу та визначення прізвища залишити
без розгляду (а. с. 46).

Ухвалою суду першої інстанції від 05
лютого 2013 року було задоволено
клопотання ОСОБА_3 та залишено без
розгляду її вимоги про розірвання
шлюбу (а. с. 47а).

Оскаржуваним рішенням позовні вимоги
було задоволено: визначено місце
проживання малолітніх дітей ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, за
місцем проживання їх матері ОСОБА_3.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції, вважаючи його
необґрунтованим, ухваленим при
неповному з'ясуванні судом обставин, що
мають значення для справи, з порушенням
та неправильним застосуванням норм
матеріального та процесуального права,
норм міжнародних угод, порушенням
принципів рівності сторін перед
законом і судом та диспозитивності, з
висновками суду, що не відповідають
обставинам справи, позивач подав
апеляційну скаргу, в якій просить це
рішення скасувати та закрити
провадження у справі.

У судове засідання не з'явились апелянт
та його представник. Справа
призначалась неодноразово: на 22.02.2014 р.,
коли не з'явились апелянт та його
представник, а надійшло клопотання від
апелянта про відкладення розгляду
справи з посиланням на стаціонарне
лікування (а. с. 101 - 103); на 26.02.2014 р., коли
з'явився представник апелянта ОСОБА_6,
але не з'явився сам апелянт, і були
заявлені клопотання про відкладення
розгляду справи не раніше, ніж на 19.03.2014
р., у зв'язку з необхідністю
ознайомлення представника з
матеріалами справи та із стаціонарним
лікуванням апелянта (а. с. 109 - 114). Не
з'явившись у судове засідання 19.03.2014 р.,
апелянт знову надіслав клопотання про
відкладення розгляду справи з
посиланням на стаціонарне лікування.
Представник апелянта також не з'явився
у судове засідання, хоча належним чином
був повідомлений про час розгляду
справи (а. с. 118). За вказаних обставин
вбачається затягування розгляду
справи з боку апелянта та його
представника, тому колегія суддів
визнала за можливе розглянути справу
за відсутності апелянта та його
представника з огляду на те, що
останній, будучи належно повідомлений
про час розгляду справи, не повідомив
про причину своєї неявки.

Вислухавши доповідь судді, пояснення
представника позивачки, обговоривши
доводи апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду, колегія суддів вважає апеляційну
скаргу такою, що задоволенню не
підлягає.

Згідно з ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність
та обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог заявлених у суді першої
інстанції.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним та
обґрунтованим, тобто, суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом,
ухваливши рішення на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Оскаржуване рішення відповідає
вказаним вимогам.

У справі на підставі досліджених
письмових доказів у справі встановлено
наступні фактичні обставини.

ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 04.07.2008 р. перебувають
в зареєстрованому шлюбі, згідно із
свідоцтвом про шлюб, виданим Донецьким
міським відділом РАЦС Головного
управління юстиції у Донецькій області
(а. с. 5)

Від шлюбу сторони мають двох
малолітніх дітей: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1,
та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, що
підтверджується відповідно свідоцтвом
про народження серії НОМЕР_1, виданим
27.01.2009 р. відділом РАЦС Стахановського
МУЮ Луганської області, та свідоцтвом
про народження від 06.03.2012 р., виданим
реєстратором штату Вашингтон, США. (а. с.
6 - 10).

З вересня 2012 р. сторони припинили
сімейно-шлюбні відносини та проживають
окремо. Діти зареєстровані та
проживають за місцем проживання
матері. Дійти згоди щодо місця
проживання дітей сторони не можуть,
оскільки відповідач наполягає, щоб
старша донька проживала з ним.

Задовольняючи позовні вимоги
позивачки і визначаючи місце
проживання дітей з нею, суд керувався
положеннями ст. 7 ч. 9, 161 ч. 1 Сімейного
кодексу України, ст. 174 ЦПК України та
виходив з визнання відповідачем
позову, оскільки він своїх заперечень
проти доказів, наданих позивачкою, не
надав.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції, що
відповідає встановленим обставинам
справи та нормам матеріального права,
що регулюють спірні правовідносини.

Відповідно до ст.160 СК України
встановлено, місце проживання дитини,
яка не досягла десяти років,
визначається за згодою батьків.

За змістом ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу
України мати та батько, які проживають
окремо та не дійшли згоди щодо того, з
ким із них буде проживати малолітня
дитина, спір між ними може вирішуватися
судом.

Під час вирішення спору щодо місця
проживання малолітньої дитини
беруться до уваги ставлення батьків до
виконання своїх батьківських
обов'язків, особиста прихильність
дитини до кожного з них, вік дитини,
стан її здоров'я та інші обставини, що
мають істотне значення.

В апеляційній скарзі відповідач
зазначив, що суд однобічно розглянув
справу та ухвалив оскаржуване рішення,
неповно з'ясувавши обставини справи.
Вважає, що всупереч вимогам ст. 161
Сімейного кодексу України суд не дав
належної оцінки ставленню батька до
виконання своїх батьківських
обов'язків, особисту прихильність
дитини до батька, а також тим
обставинам, що він має набагато більшу
матеріальну спроможність для
виховання дітей та набагато кращі
житлово-побутові умови для проживання
дітей.

Однак, разом із тим вказує, на те, що ані
він, ані його представник не визнавали
позову, як це зазначено в оскаржуваному
рішенні. На думку апелянта, спору щодо
місця проживання дітей між ним та
позивачкою, як подружжям, не існувало
під час розгляду справи та ухвалення
оскаржуваного рішення, оскільки вони
були іще у шлюбі. Саме тому він не
заперечував проти проживання дітей з
матір'ю, але лише на час, поки
вирішаться їхні шлюбні стосунки.
Оскільки судовим рішенням не було
встановлено режиму окремого
проживання подружжя, як це передбачено
ст. 119 СК України, суд першої інстанції,
на думку апелянта, не мав повноважень
розглядати позовні вимоги про
визначення місця проживання дітей, а
повинен був разом із залишенням без
розгляду позовних вимог про розірвання
шлюбу залишити без розгляду і вимоги
про визначення місця проживання дітей.

Зі змісту апеляційної скарги
вбачається, що доводи апелянта є
суперечливими та необґрунтованими.

Натомість висновки щодо визначення
місця проживання малолітніх дітей із
матір'ю підтверджені належними
письмовими доказами.

Відповідно до частин 4 - 6 статті 19
Сімейного кодексу України при розгляді
судом спорів щодо участі одного з
батьків у вихованні дитини, місця
проживання дитини, позбавлення та
поновлення батьківських прав,
побачення з дитиною матері, батька, які
позбавлені батьківських прав,
відібрання дитини від особи, яка тримає
її у себе не на підставі закону або
рішення суду, управління батьками
майном дитини, скасування усиновлення
та визнання його недійсним
обов'язковою є участь органу опіки та
піклування. Орган опіки та піклування
подає суду письмовий висновок щодо
розв'язання спору на підставі
відомостей, одержаних у результаті
обстеження умов проживання дитини,
батьків, інших осіб, які бажають
проживати з дитиною, брати участь у її
вихованні, а також на підставі інших
документів, які стосуються справи.

З аналізу письмових доказів у справі,
зокрема, висновку органу опіки та
піклування Стахановської міської ради
від 26.12.2012 №01-281/5078 вбачається, що
доцільним визнано проживання
малолітніх ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з матір'ю,
оскільки це в більшій мірі відповідає
інтересам дітей та принципу 6
Декларації прав дитини (а. с. 21).

Такого висновку орган опіки та
піклування Стахановської міської ради
дійшов на підставі дослідження умов
проживання матері дітей - позивачки
ОСОБА_3 Відповідно до акту обстеження
житлово-побутових умов, затвердженого
начальником служби у справах дітей
04.12.2012 р. (а. с. 13), для малолітніх дітей
створені умови для проживання та
розвитку, діти проживають у
двоповерховому будинку, де кімнати
обладнані сучасними меблями та
предметами побуту; у дітей є окрема
кімната, а також кімната для ігор із
спортивним залом, іграшками та іграми
для розвитку.

Крім того, з довідки Стахановської ОДПІ
від 30.11.2012 р. вбачається, що позивачка
займається підприємницькою діяльність
та за період з 01.01.2012 р. по 31.09.2012 р. мала
дохід в розмірі 680 700 грн. (а. с. 12).

Вказані докази колегія суддів визнає
об'єктивними, оскільки вони не
спростовані жодним іншим доказом, і
відповідачем не заперечувались.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає висновки суду першої інстанції
щодо задоволення позовних вимог
правильними з огляду на доведеність
позовних вимог, а також на принцип 6
Декларації прав дитини від 20.11.1959 р.,
згідно з яким малолітня дитина не
повинна бути розлучена зі своєю
матір'ю, крім тих винятків, коли мають
місце виключні обставини.

Доводи апелянта про те, що суд не дав
належної оцінки його ставленню як
батька до виконання своїх батьківських
обов'язків, особисту прихильність
дитини до нього, а також , що він має
набагато більшу матеріальну
спроможність для виховання дітей та
набагато кращі житлово-побутові умови
для проживання дітей жодним доказом
під час розгляду справи у суді першої
інстанції не підтверджені, отже, суд і
не міг давати оцінки вказаним
обставинам.

Як вбачається з журналу судового
засідання від 05.02.2013 р. (а. с. 48), а також
із технічного запису фіксування
судового засідання, представник
відповідача ОСОБА_6 не заперечував
проти проживання дітей з матір'ю та
позовні вимоги визнав. Зауважень з
приводу неправильності журналу
судового засідання, а також запису
фіксування судового засідання
технічними засобами апелянт та його
представник не подавали.

В Сімейному кодексу України відсутня
норма, якою було б заборонено розгляд
судом справ про визначення місця
проживання дітей до вирішення спору
про розірвання шлюбу або без наявності
судового рішення про встановлення
режиму окремого проживання подружжя,
тому в цій частині доводи апелянта є
безпідставними.

Отже, доводи апелянта у апеляційній
скарзі не спростовують ані наданих у
справі доказів, ані правильних
висновків суду першої інстанції у
оскаржуваному рішенні.

10.02.2014 року апелянтом було подано
доповнення до апеляційної скарги (а. с.
79 - 100). Однак, колегія суддів не може
брати до уваги доводи апелянта надані у
вказаному доповненні, оскільки апелянт
порушив строки для його подання до
апеляційного суду.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 300 ЦПК
України, особа, яка подала апеляційну
скаргу, має право доповнити чи змінити
її протягом строку на апеляційне
оскарження.

Апеляційна скарга була подана
апелянтом 20.12.2013 р., а доповнення до неї
майже після спливу двох місяців - 10.02.2014
р., що свідчить про порушення апелянтом
норм процесуального права.

Отже, керуючись приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК
України, апеляційний суд перевіряє
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги від 20.12.2013 р. та
вимог заявлених у суді першої
інстанції.

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Оскільки судом першої інстанції
правильно встановлено правовідносини
у заявлених позовних вимогах, норми
права, якими вони регулюються,
оскаржуване рішення суду відповідає
вимогам закону, доводами апеляційної
скарги висновки суду першої інстанції
не спростовуються, порушень норм
матеріального та процесуального права
при розгляді справи та прийнятті
рішення, які могли б бути безумовною
підставою для його скасування, не
встановлено, колегія суддів вважає за
необхідне апеляційну скаргу відхилити,
а оскаржуване рішення залишити без
змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Стахановського міського суду
Луганської області від 05 лютого 2013 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
чинності з моменту проголошення, та
може бути оскаржена у касаційному
порядку протягом двадцяти днів
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: