АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/1880/2014
Головуючий 1 інст. -
Категорія: спори, що виникають із
житлових правовідносин
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 березня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
у складі:

головуючого - Кіся П.В.,

суддів: -
Кружиліної О.А.,

- Макарова
Г.О.,

при секретарі - Прийміч А.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Московського районного суду м. Харкова
від 16 січня 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_3 та в інтересах малолітнього
сина ОСОБА_4 до Харківської міської
ради, комунального підприємства
«Жилкомсервіс», треті особи:
управління комунального майна та
приватизації виконавчого комітету
Харківської міської ради, ОСОБА_6, про
поновлення порушеного права на
приватизацію житла, визнання права
користування, зобов'язання видачі
ордеру на вселення, -

ВСТАНОВИВ:

17.10.2013 року ОСОБА_3 звернулась до суду з
вище зазначеним позовом і просила:
визнати за нею та малолітнім сином
ОСОБА_4 право користування кімнатою № 6
площею 10,5 кв.м. в комунальній квартирі
АДРЕСА_1; зобов'язати Харківську міську
раду (далі по тексту - ХМР) видати ордер
на вселення у вказану кімнату; поновити
порушене право ОСОБА_3 та малолітнього
сина ОСОБА_4, зобов'язавши відповідача
надати їм дозвіл на приватизацію
вказаної кімнати.

Рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 16.01.2014 року в задоволенні
позову ОСОБА_3 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати вказане рішення, вважаючи
його необґрунтованим та таким, що
постановлено з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
і ухвалити нове, яким задовольнити
позовні вимоги в повному обсязі.

Апелянт, посилаючись на ті ж обставини,
що і в позовній заяві, вказує, що суд не
надав належної оцінки поданим нею
доказам, безпідставно відхилив
клопотання про дослідження нових
доказів, якими є матеріали іншої
цивільної справи №2-4587/11.

В суді апеляційної інстанції
представник позивача і ОСОБА_6 (батько
позивача) підтримали апеляційну
скаргу і просили її задовольнити.

Сама ж позивач ОСОБА_3 та інші особи, які
беруть участь у справі, будучи належним
чином повідомленими про час та місце
розгляду справи апеляційним судом, в
судове засідання не з'явилися, причину
неявки не повідомили.

Згідно ч.2 ст.305 ЦПК України неявка
вказаних осіб не перешкоджає
розглядові справи.

Колегія суддів, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення осіб, що
з'явилися, дослідивши письмові докази,
в тому числі і надані представником
апелянта, обговоривши доводи сторін,
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню за
таких підстав.

Як вбачається з тексту позовної заяви,
ОСОБА_3 свої позовні вимоги
обґрунтовувала посиланням на те, що
квартира АДРЕСА_1 є комунальною,
складається із двох окремих житлових
кімнат - № 7-площею 17,5 кв.м. і №6 - площею
10,5 кв.м, а також приміщень загального
користування.

Кімната №7 площею 17,5 кв.м. була
приватизована її бабцею ОСОБА_8, а
згодом, після смерті ОСОБА_8, цю кімнату
успадкував її батько ОСОБА_6, згідно
свідоцтва про право спадщину за
законом, виданого 08.06.2001 року державним
нотаріусом третьої Харківської
державної нотаріальної контори.

Вона ж у вказаному приміщенні
зареєстрована і проживає з 18.07.2001 року,
а з 2002 року за нею закріплена також
кімната №6 житловою площею 10,5 м.кв., що
підтверджується випискою із протоколу
№10 засідання гарнізонної житлової
комісії від 12.12.2002 року.

Іншого правовстановлюючого документу
на вказане житлове приміщення вона не
має, однак вважає, що на законних
підставах, з дозволу гарнізонної
житлової комісії, набула права
проживання на цій житловій площі, тобто
в кімнаті №6 площею 10,5 м.кв., за
користування якою весь цей час
здійснює відповідні платежі, її право
проживання в цій квартирі, в тому числі
і в кімнаті №6, ніким не оспорювалося.

Маючи на меті бажання приватизувати
кімнату №6 площею 10.5 м.кв., вона
звернулася до управління обліку та
розподілу житлової площі за отриманням
відповідних правовстановлюючих
документів, однак їй було відмовлено з
посиланням на те, що рішення про
відкриття на її ім'я особового рахунку
на кімнату №6 гарнізонною житловою
комісією (витяг з протоколу від 12.12.202р.)
прийнято без дотримання норм житлового
законодавства, оскільки на той час
кімната не була вільною, в ній мешкали
ОСОБА_9 і ОСОБА_10

Позивач вважає, що це є незаконною
відмовою у реалізації нею передбачених
ст.9 ЖК України права на забезпечення
житловим приміщенням та ст.4 Закону
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» права на
приватизацію громадянами України
права на приватизацію займаних ними
житлових приміщень.

Вказана спірна кімната площею 10,5 кв.м. у
квартирі АДРЕСА_1 на час закріплення за
нею була на балансі Харківського
гарнізону Міністерства оборони
України та у зв'язку з його ліквідацією
була прийнята до комунальної власності
м. Харкова. Рішенням гарнізонної
комісії ніким не оспорене і не
скасоване, а рішенням Московського
районного суду м.Харкова від 20.12.2011р. у
справі №2-4387/11 було визнано, що ОСОБА_9 І
ОСОБА_10 втратили право користування
вказаним житловим приміщенням.

Зважуючи на викладене, позивач просила
визнати за нею і її малолітнім сином
право користування кімнатою №6 площею
10,5 м.кв. в квартирі АДРЕСА_1 і
зобов'язати відповідача Харківську
міську раду видати ордер на вселення її
і сина у вказану кімнату та надати
дозвіл на її приватизацію. (а.с.3-5).

В письмових запереченнях від 21.11.2013р.
проти позову ОСОБА_3 представник
Харківської міської ради просив
відмовити в задоволенні позовних вимог
з тих підстав:

що житловий будинок АДРЕСА_1 є об'єктом
комунальної власності територіальної
громади м.Харкова на підставі рішення
12-ї сесії Харківської міської ради
від 28.09.1992 року;

що для видачі ордера і укладення
договір найму житлового приміщення у
Харківської міської ради немає
підстав, так як у відповідності з
вимогами ст.ст.58,61 ЖК України договір
найму житлового приміщення в будинках
державного і громадського житлового
фонду укладається на підставі ордеру
на житлове приміщення, який є єдиною
підставою для вселення в надане жиле
приміщення, а позивач ОСОБА_3 не
перебувала і не перебуває на
передбаченому ст.38 ЖК України обліку
громадян, які потребують поліпшення
житлових умов;

що спірне жиле приміщення - кімната №6 в
комунальній квартирі АДРЕСА_1 - у
передбаченому законом порядку
позивачу ОСОБА_3 уповноваженим на це
органом не надавалося, а надана
позивачем копія витягу з протоколу №10
засідання гарнізонної житлової
комісії від 12.12.2002р. про відкриття на її
ім'я єдиного лицьового рахунку на
2-хкімнатну квартиру АДРЕСА_1 свідчить
про прийняття такого рішення з
порушенням закону, оскільки ордер може
видаватися лише н вільне жиле
приміщення, а кімнату №6 станом на
12.12.2002 року вільною вважати не можна,
так як в ній були зареєстровані у
якості наймачів ОСОБА_9 І ОСОБА_10

Крім того, вказував представник ХМР,
законом не передбачено серед
повноважень органу місцевого
самоврядування, яким у позові ОСОБА_3
зазначена Харківська міська рада,
надавати дозволу на приватизацію,
оскільки остання здійснюється
визначеним у передбаченому Законом
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» органом за
ініціативою громадян.

При розгляді справи в судовому
засіданні суду першої інстанції
представники сторін (позивач не
з'явилась) підтримали визначені у
позовній заяві та запереченнях
позиції, посилалися на ті ж самі доводи.

Суд першої інстанції 16.01.2014р. ухвалив
рішення про відмову у задоволенні
позову.

Приймаючи рішення про відмову у
задоволенні позову, суд посилався на
недоведеність обставин, на які ОСОБА_3
та її представник посилалися, як на
підставу своїх вимог та на відсутність
правових підстав для задоволення таких
вимог.

Колегія суддів погоджується з таким
рішенням, оскільки воно відповідає
вимогам закону і ухвалене на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які сторони посилалися як на
підставу своїх вимог і заперечень,
підтвердженими тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

При розгляді справи суд першої
інстанції забезпечив можливість
сторонам та іншим особам, які беруть
участь у справі, рівні права щодо
подання доказів, їх дослідження та
доведення перед судом їх
переконливості, правильно встановив
спірні правовідносини і застосував
норми матеріального і процесуального
закону, за якими має бути вирішено спір.

Кожна особа має право в порядку,
встановленому ЦПК України, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

При цьому така особа на власний розсуд
обирає зазначений ч.2 ст.16 ЦК України
спосіб захисту цивільних прав та
інтересів і суд не вправі нав'язувати
їй інший.

Цивільне судочинство, згідно ст.10 ЦПК
України, здійснюється на засадах
змагальності. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Вказана
справа до таких випадків не
відноситься.

Згідно ст.11ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданими відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і не
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Особа, яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами, щодо
предмету спору на власний розсуд.

Звертаючись до суду з вказаним вище
вимогами, позивач вимагав визнання за
ОСОБА_3 ї її сином права користування
кімнатою №6 площею 10,5м.кв. в
комунальній квартирі АДРЕСА_1,
посилаючись на ст.47 Конституції
України, Житловий Кодекс України,
зокрема ст.ст.1,9, 61-65, 66 ЖК України, та
вказуючи, що ОСОБА_3 зареєстрована і
фактично проживає в спірному житловому
приміщенні з 2002 року, що кімнату №6 в
комунальній квартирі зайняла на
законних підставах і доказом цього
факту є ксерокопія виписки з протоколу
№10 засідання гарнізонної житлової
комісії від 12.12.2002 року про відкриття
єдиного лицьового рахунку на 2-х
кімнатну квартиру АДРЕСА_1 на її ім'я.

Однак ні позивач, а ні її представник
так і не надали доказів, які б свідчили,
що їй у передбаченому законом порядку,
як особі, яка у відповідності зі ст.36-38
ЖК України перебувала н обліку осіб,
які потребують покращення житлових
умов, було надано спірне житлове
приміщення №6 в комунальній квартирі
АДРЕСА_1 за рішенням органу, який за
законом уповноважений надавати
житлові приміщення і у порядку,
передбаченому законом.

Ще до розгляду справи в суді першої
представник Харківської міської ради в
поданих суду письмових запереченнях на
позов зазначав про відсутність у ХМР
підстав, передбачених законом, зокрема
ст.ст. 58,61 ЖК України, видавати ордер на
вселення в кімнату №6 і укладати
відповідно договір найму вказаного
житлового приміщення з ОСОБА_3

Однак ОСОБА_3 і її представник
наполягали на своїх вимогах,
обмежившись посиланням на сумнівну, з
огляду на вимоги ст.ст.58,59,64 ЦПК України,
ксерокопію витягу з протоколу №10
засідання гарнізонної житлової
комісії від 12.12.2002р., текст якого не
містить жодного посилання на те, які
були підстави у цієї комісії
задовольняти заяву дочки власника (не
наймача!) кімнати №7 в комунальній
квартирі АДРЕСА_1 про об'єднання в один
єдиний лицевий рахунок на її ім'я
кімнат №7, яка є приватною власністю її
батька і кімнати №6, яка знаходиться в
оперативному управлінні
балансоутримувача.

При цьому, як вбачається з тексту
вказаного витягу, таке рішення комісія
приймала, керуючись ст.ст.54,106 ЖК
України, які можуть застосовуватися
лише при прийнятті рішення про надання
вільного житлового приміщення особі,
яка має статус наймача або члена сім'ї
наймача, але не власника чи члена сім'ї
власника, якою є позивач.

Крім того, ст.54 ЖК України, на яку
посилалася житлова комісія, передбачає
можливість надання наймачу (але не
власнику чи члену його сім'ї!) в
квартирі, в які проживають два і більше
наймача, іншого суміжного приміщення,
яке звільнилося.

В кімнаті №6 квартирі АДРЕСА_1 станом
на 12.12.2002р. були зареєстровані інші
особи, ОСОБА_9 І ОСОБА_10, без вирішення
питання про визнання їх такими, що
втратили право користування цим
приміщенням, не можна надавати таке
приміщення навіть наймачу, який
продовжує проживати в цій квартирі.

За таких обставин суд першої інстанції
обгрунтовано і у відповідності з
вимогами норм матеріального і
процесуального закону дійшов до
висновку про відсутність підстав
задоволення позовних вимог ОСОБА_3

Посилання апелянта та її представника
на відмову у дослідженні матеріалів
іншої цивільної справи №2-4587/11 за
позовом ОСОБА_3 і ОСОБА_6 до ОСОБА_9 та
ОСОБА_10 про визнання їх такими, що
втратили право користування житловим
приміщенням, не свідчить про наявність
підстав для задоволення їх вимог,
оскільки обставини, на які вони
посилаються, висновки суду не
спростовують.

Суд першої інстанції приймав оскаржене
ними рішення з урахуванням наданої
позивачем копії рішення від 20.12.2011 року
по вказаній справі. Мотивувальна і
резолютивні частини вказаного рішення
не містять висновків суду про те, що
станом на 12.12.2002 року кімната №6
квартири АДРЕСА_1 була вільна.

Викладення в описовій частині рішення
доводів позивача у якості
обгрунтування своїх вимог, які не
підтверджені висновками суду в
мотивувальній та резолютивній частині
рішення не відносяться до тих обставин,
які, згідно ч.1 ст.60 і ч.3 ст.60 ЦПК України,
не підлягають доказуванню. В рішенні
від 20.12.2011р., постановленому за
відсутністю відповідачів у порядку
передбаченому главою 8 («Заочний
розгляд справи») розділу 111 ЦПК України,
суд першої інстанції дійшов лише до
висновку, що відповідачі не проживають
в спірному приміщенні, не оплачують
комунальні послуги і користування
житлових приміщенням, покинули
квартиру у добровільному порядку, а
відтак, згідно ст.71 ЖК України, можуть
бути визнані такими, що втратили право
користування спірним житловим
приміщенням. В тексті рішення
відсутній висновок суду з посиланням
на відповідні докази про те, з якого
саме часу, на його думку, відповідачі
ОСОБА_9 і ОСОБА_10 квартиру покинули у
добровільному порядку і не проживають
в ній.

Виписка з протоколу №10 засідання
гарнізонної житлової комісії від 12.12.2002
року, на яку посилаються позивач і її
представник, не є доказом виділення
ОСОБА_3 житлового приміщення у
передбаченому законом порядку і
підставах. За певних умов цей документ
може лише свідчити про існування
приводу для звернення інших
військовослужбовців та членів їх сімей
до органів прокуратури з заявами про
перевірку діяльності «Харківської КЕЧ
району» і дотримання цим органом
законності у використанні житлового
фонду.

Інші доводи апелянта не є суттєвими і
також не свідчать про наявність
підстав для скасування чи зміни
рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307,
ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Московського районного суду м.
Харкова від 16 січня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту її
проголошення, в касаційному порядку
може бути оскаржена безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді: