У Х В А Л А

20 лютого 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Закропивного О.В., Лесько А.О., Луспеника
Д.Д.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4,
ОСОБА_5 до ОСОБА_6, першого відділу
державної виконавчої служби Луцького
міського управління юстиції, треті
особи: ОСОБА_7, приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_8, про визнання правочину
удаваним та визнання права власності
на транспортний засіб, за касаційною
скаргою представника ОСОБА_4, ОСОБА_5 -
ОСОБА_9, на рішення апеляційного суду
Харківської області від 24 грудня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_4 та ОСОБА_5
звернулися до суду із указаним позовом,
у якому просили визнати довіреність
від 5 серпня 2010 року на право
користування та розпорядження
автомобілем марки «LEXUS» моделі ES 300, 2005
року випуску, яку видано ОСОБА_7 на їх
ім'я, удаваним правочином; визнати за
ними право спільної сумісної власності
на вищевказаний автомобіль;
зобов'язати ПВ ДВС Луцького МУЮ винести
постанову про зняття арешту та розшуку
вказаного автомобіля і направити її
копію до державного підприємства
«Інформаційний центр» Міністерства
юстиції України.

В обґрунтування своїх вимог зазначали,
що 5 серпня 2010 року між ОСОБА_7, діючого
за довіреністю від імені ОСОБА_6, та
ними було досягнуто усної домовленості
щодо купівлі-продажу спірного
автомобіля. Письмового договору
купівлі-продажу вони не укладали,
оскільки ОСОБА_7 видав на ім'я позивачів
нотаріально посвідчену довіреність на
право користування і розпорядження
спірним автомобілем. При цьому вони
сплатили вартість автомобіля ОСОБА_6,
після чого ОСОБА_7 передав їм
транспортний засіб.

Ураховуючи викладені обставини а також
те, що фактично між сторонами виникли
правовідносини по договору
купівлі-продажу автомобіля, просили
задовольнити позов.

Рішенням Борівського районного суду
Харківської області від 29 липня 2013 року
позов ОСОБА_4 та ОСОБА_5 задоволено.

Визнано довіреність від 5 серпня 2010
року, яку видано ОСОБА_7 на ім'я ОСОБА_4
та ОСОБА_5 на право користування та
розпорядження автомобілем марки «LEXUS»
моделі ES 300, 2005 року випуску, державний
реєстраційний знак НОМЕР_1, удаваним
правочином.

Визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_5 право
спільної сумісної власності на
вищевказаний автомобіль.

Зобов'язано ПВ ДВС Луцького МУЮ винести
постанову про зняття арешту та розшуку
вказаного автомобіля і направити її
копію до державного підприємства
«Інформаційний центр» Міністерства
юстиції України.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 24 грудня
2013 року рішення місцевого суду
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким у задоволенні позову ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_4
і ОСОБА_5 - ОСОБА_9, посилаючись на
неправильне застосування норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати рішення суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення місцевого суду.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи
процесуального права і не може
встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті
ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржуване
судове рішення ухвалено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, а доводи скарги цих висновків не
спростовують.

Зокрема, суд апеляційної інстанції,
перевіряючи рішення суду першої
інстанції, на підставі належним чином
оцінених доказів, поданих сторонами
(ст. 212 ЦПК України), дійшов правильного
висновку про те, що позов ОСОБА_4, ОСОБА_5
не підлягає задоволенню, керуючись при
цьому нормами ст. 244 ЦК України.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3
ст. 332 ЦПК України, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
касаційну скаргу і залишити
оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_4,
ОСОБА_5 - ОСОБА_9, відхилити.

Рішення апеляційного суду Харківської
області від 24 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
О.В.
Закропивний

А.О. Лесько

Д.Д. Луспеник