АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/780/14
Головуючий в першій інстанції - Галічий
Доповідач - Котушенко С.П.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2014 року колегія суддів судової
палати з цивільних справ апеляційного
суду Дніпропетровської області в
складі:

головуючого
Котушенко С.П.

суддів
Петренко І.О., Романюк М.М.

при секретарі Шило
С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Дніпропетровську
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного
суду м.Дніпропетровська від 09 вересня
2013 року за позовом ОСОБА_2 до публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк», приватного
акціонерного товариства «Страхова
компанія «Інгосстрах», третя особа:
товариство з обмеженою
відповідальністю «Українське
фінансове агентство «Верус» про
визнання дій неправомірними та
договорів недійсними,-

ВСТАНОВИЛА:

В листопаді 2011 року ОСОБА_2 звернулась
до суду з уточненим пізніше позовом
(а.с.76-82 т.1) до ПАТ КБ «ПриватБанк» і ПрАТ
«Страхова компанія «Інгосстрах» про
визнання дій неправомірними та
договорів недійсними. Позивачка
вказувала на те, що 10 липня 2008 року між
нею та ПАТ КБ «ПриватБанк» було
укладено кредитно-заставний договір
№DNDZAN02000803, за яким банку надавалась
можливість в односторонньому порядку
змінювати умови договору та
збільшувати проценти (п.13.6). В той же
день між нею та ПрАТ «Страхова компанія
«Інгосстрах» були укладені договір
особистого страхування №DNDZLK02000803 та
договір страхування заставленого
наземного транспорту №DNDZAN02000803.

Посилаючись на те, що жоден із вказаних
договорів за своїм змістом та
граматичним викладом положень не є
доступним для юридично необізнаного
споживача; ці договори характерні
неможливістю їх усвідомлення без
спеціальної фінансово-кредитної та
страхової і юридичної підготовки,
мають складний стилістичний та
інформаційний формат; на укладення
спірних договорів всупереч її
добровільного волевиявлення; на
ненадання їй інформації про умови
кредитування при укладенні кредитного
договору в передбаченому Законом
України «Про захист прав споживачів»
обсязі; на неповідомлення банком про
підвищення процентної ставки за
кредитним договором, позивачка
просила: визнати підвищення процентної
ставки за кредитним договором
неправомірним; зобов'язати банк
припинити нараховування і стягнення з
неї фінансових санкцій та повернути
всю суму сплачених боржником відсотків
за договором кредиту; визнати
недійсними кредитно-заставний договір,
укладений між нею та ПАТ КБ
«ПриватБанк» 10 липня 2008 року та
договори особистого страхування і
страхування наземного транспорту,
укладені в той же день між нею та ПрАТ
«Страхова компанія «Інгосстрах».

Рішенням Жовтневого районного суду
м.Дніпропетровська від 09 вересня 2013
року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка ставить
питання про скасування рішення як
постановленого з порушенням норм
матеріального та процесуального права
та про ухвалення нового рішення.

Вивчивши доводи скарги, перевіривши їх
матеріалами справи, колегія суддів
вважає апеляційну скаргу підлягаючою
частковому задоволенню з наступних
підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 10
липня 2008 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ
«ПриватБанк» було укладено
кредитно-заставний договір №DNDZAN02000803,
за умовами якого позивачка отримала
кредит у розмірі 14 268,87 доларів США зі
сплатою за користування ним 15% річних, з
кінцевим терміном повернення до 09
липня 2015 року та передала в заставу
банку автомобіль DAEWO HEXIA реєстраційний
номер НОМЕР_1.

В той же день між ОСОБА_2 та ПрАТ
«Страхова компанія «Інгосстрах» були
укладені договір особистого
страхування №DNDZLK02000803 та договір
страхування заставленого наземного
транспорту №DNDZAN02000803.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
виходив з правомірності надання банком
позивачці кредиту в іноземній валюті, з
безпідставності посилання ОСОБА_2 на
укладення спірних договорів всупереч
її добровільного волевиявлення, а
також з того, що за умовами укладеного
між сторонами кредитно-заставного
договору банк має право в
односторонньому порядку підвищувати
розмір процентної ставки і додаткової
згоди на це позивачки та на укладення
додаткового письмового правочину не
потрібно.

З такими висновками суду погодитись
повністю не можна з огляду на наступне.

Позивачка вважає, що при укладенні
спірних договорів мало місце порушення
відповідачем Правил надання банками
України інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту щодо надання їй інформації в
передбаченому Законом України «Про
захист прав споживачів» обсязі.

Відповідно до п.2.1. Правил надання
банками України інформації споживачу
про умови кредитування та сукупну
вартість кредиту, що затверджені
Постановою Правління НБУ від 10 травня
2007 року №168 (далі Правила) банки
зобов'язані перед укладенням
кредитного договору надати споживачу в
письмовій формі інформацію про умови
кредитування, а також орієнтовну
сукупну вартість кредиту, зазначивши
таке: а) найменування та
місцезнаходження банку юридичної
особи та його структурного підрозділу;
б) умови кредитування, зокрема: можливу
суму кредиту; строк, на який кредит може
бути одержаний; мету, для якої кредит
може бути використаний; форми та види
його забезпечення; необхідність
здійснення оцінки майна та, якщо така
оцінка є необхідною, ким вона
здійснюється; наявні форми
кредитування з коротким описом
відмінностей між ними, у тому числі між
зобов'язаннями споживача; тип
процентної ставки (фіксована, плаваюча
тощо); переваги та недоліки
пропонованих схем кредитування; в)
орієнтовну сукупну вартість кредиту з
урахуванням: процентної ставки за
кредитом, вартості всіх супутніх
послуг, а також інших фінансових
зобов'язань споживача, які пов'язані з
отриманням, обслуговуванням і
погашенням кредиту (у тому числі на
користь третіх осіб страховиків,
оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів
тощо); варіантів погашення кредиту,
уключаючи кількість платежів, їх
періодичність та обсяги; можливості та
умови дострокового повернення кредиту;
г) інші умови, передбачені
законодавством.

У п.2.2. Правил вказано, що інформація про
платежі споживача, які зазначені в п.2.1.
цієї глави, надається з обов'язковим
зазначенням бази їх розрахунку
(зазначається сума, на підставі якої
робиться розрахунок, зокрема сума
наданого кредиту, сума непогашеного
кредиту, фіксована сума тощо).

Згідно з п.2.4. Правил банки зобов'язані
отримати письмове підтвердження
споживача про ознайомлення з
вищенаведеною інформацією.

Відповідно до п.3.1. Правил банки
зобов'язані в кредитному договорі або
додатку до нього надавати детальний
розпис сукупної вартості кредиту з
урахуванням процентної ставки за ним,
вартості всіх супутніх послуг, а також
інших фінансових зобов'язань
споживача, зазначивши таке: значення
процентної ставки та порядок
обчислення процентних доходів
відповідно до вибраного банком методу
згідно з вимогами нормативно-правових
актів Національного банку; перелік,
розмір і баз розрахунку всіх комісій
(тарифів) банку, що пов'язані з наданням,
обслуговуванням і погашенням кредиту,
у тому числі комісії за обслуговування
кредитної заборгованості,
розрахунково-касове обслуговування,
здійснення валютно-обмінних операцій,
юридичне оформлення тощо.

У п. 3.4. вказано, що банки зобов'язані в
кредитному договорі зазначити: вид і
предмет кожної супутньої послуги, яка
надається споживачу; обґрунтування
вартості супутньої послуги
(нормативно-правові акти щодо
визначення розмірів зборів та
обов'язкових платежів, тарифів
нотаріусів, страхових компаній,
суб'єктів оціночної діяльності,
реєстраторів за надання витягу з
Державного реєстру обтяжень рухомого
майна про наявність чи відсутність
обтяжень рухомого майна, інших
реєстрів тощо); про відкриття
банківського рахунку, відкритого з
метою зарахування на нього суми
наданого кредиту або надання кредиту
за рахунком (овердрафт), умови
відкриття, ведення та закриття такого
рахунку, тарифи та всі суми коштів, які
споживач має сплатити за договором
банківського рахунку у зв'язку з
отриманням кредиту, його
обслуговуванням і погашенням.

Згідно з п. 3.6. Правил банки не мають
права встановлювати платежі, які
споживач має сплатити на користь банку
за дії, які банк здійснює на власну
користь (ведення справи, договору,
облік заборгованості споживача тощо),
або за дії, які споживач здійснює на
користь банку (прийняття платежу від
споживача тощо) або що їх вчиняє банк
(укладення кредитного договору,
унесення до нього змін, прийняття
повідомлення споживача про
відкликання згоди на укладення
кредитного договору тощо).

Статтею 11 Закону України «Про захист
прав споживачів» передбачено, що
договір про надання споживчого кредиту
укладається між кредитодавцем та
споживачем, відповідно до якого
кредитодавець надає кошти (споживчий
кредит) або бере зобов'язання надати їх
споживачеві для придбання продукції у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а споживач зобов'язується
повернути їх разом з нарахованими
відсотками.

Перед укладенням договору про надання
споживчого кредиту кредитодавець
зобов'язаний повідомити споживача у
письмовій формі про: 1) особу та
місцезнаходження кредитодавця; 2)
кредитні умови, зокрема: а) мету, для
якої споживчий кредит може бути
витрачений; б) форми його забезпечення;
в) наявні форми кредитування з коротким
описом відмінностей між ними, в тому
числі між зобов'язаннями споживача; г)
тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку
кредит може бути виданий; д) орієнтовну
сукупну вартість кредиту та вартість
послуги з оформлення договору про
надання кредиту (перелік усіх витрат,
пов'язаних з одержанням кредиту, його
обслуговуванням та поверненням,
зокрема таких, як адміністративні
витрати, витрати на страхування,
юридичне оформлення тощо); е) строк, на
який кредит може бути одержаний; є)
варіанти повернення кредиту, включаючи
кількість платежів, їх частоту та
обсяги; ж) можливість дострокового
повернення кредиту та його умови; з)
необхідність здійснення оцінки майна
та, якщо така оцінка є необхідною, ким
вона здійснюється; и) податковий режим
сплати відсотків та про державні
субсидії, на які споживач має право, або
відомості про те, від кого споживач
може одержати докладнішу інформацію; і)
переваги та недоліки пропонованих схем
кредитування.

У разі ненадання зазначеної інформації
суб'єкт господарювання, який повинен її
надати, несе відповідальність,
встановлену статтями 15 і 23 цього
Закону.

З доданого до справи кредитного досьє
ОСОБА_2 вбачається, що умови ст.11 Закону
України «Про захист прав споживачів»
банк виконав перед укладенням
договору. Даний факт підтверджується
анкетою-заявою та окремою заявою
ОСОБА_2, де вона зазначила, що
ознайомлена та згодна з умовами
кредитування, які були їй надані у
письмовій формі, та своїм підписом
підтверджує факт надання їй повної
інформації про умови кредитування в
ПриватБанку та іншої переліченої в
заявах інформації. Копії цих
документів додані до справи в суді
апеляційної інстанції (а.с.119-120 т.2).

Посилання ОСОБА_2 на те, що спірні
договори за своїм змістом та
граматичним викладом положень не є
доступним для юридично необізнаного
споживача; ці договори характерні
неможливістю їх усвідомлення без
спеціальної фінансово-кредитної та
страхової і юридичної підготовки,
мають складний стилістичний та
інформаційний формат, не є підставою
для визнання їх недійсними з огляду на
наступне.

Зі справи вбачається, що ОСОБА_2,
незважаючи на викладені обставини, до
підписання зазначених договорів не
звернулася за консультацією до
відповідних спеціалістів, погодилась
на їх укладення і виконувала їх. А
відповідно до роз'яснення, викладеного
в п.19 постанови Пленуму Верховного суду
України від 6 листопада 2009 року «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» помилка допущена стороною
правовідносин унаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення, не є
підставою для визнання правочину
недійсним.

Звертаючись до суду з позовом про
визнання підвищення процентної ставки
за кредитним договором неправомірним,
про зобов'язання банку припинити
нараховування і стягнення з неї
фінансових санкцій та повернути всю
суму сплачених боржником відсотків за
договором кредиту, ОСОБА_2 не виклала
обставин, якими обґрунтовує свої
вимоги в даній частині, проте суд на це
уваги не звернув.

За загальним правилом, установленим
ст.60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, установлених ст.61 ЦПК
України.

Як вбачається з матеріалів справи
позивачка не надала суду ніяких
доказів щодо підвищення банком
процентної ставки за спірним кредитним
договором, хоч це і є її процесуальним
обов'язком.

Навпроти, із заперечення банку проти
позову вбачається (а.с.150-152 т.1), що
процентна ставка за вказаним договором
становить 15% річних і на час подання
заперечення (22 серпня 2012 року) не
змінена.

Враховуючи те, що суд не взяв до уваги
наведені обставини, постановлене
судове рішення підлягає зміні в
частині обґрунтування відмови в
задоволенні позову, а апеляційна
скарга - частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 316 ЦПК
України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Жовтневого районного суду
м.Дніпропетровська від 09 вересня 2013
року змінити в частині обґрунтування
відмови в задоволенні позову
відповідно з даним рішенням, а в іншій
частині - залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

ГОЛОВУЮЧИЙ:

СУДДІ: