СУД м. ДНІПРОПЕТРОВСЬКА
Справа №206/571/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20.03.2014 року

Самарський районний суд м.
Дніпропетровська у складі:

головуючого судді
Мірошниченко Н.В.

при секретарі Ременяк
М.С.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1

до Товариства з обмеженою
відповідальністю «Айболит»

про стягнення заробітної плати,
компенсації за невчасно виплачену
заробітну плату, компенсацію за
затримку розрахунку і відшкодування
моральної шкоди,

В С Т А Н
О В И В :

До Красногвардійського районного суду
м. Дніпропетровська 28 жовтні 2013 року з
позовною заявою звернувся ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Айболит» про
стягнення заробітної плати,
компенсації за невчасно виплачену
заробітну плату, компенсацію за
затримку розрахунку і відшкодування
моральної шкоди.

До Самарського районного суду м.
Дніпропетровська 29 січня 2014 року за
підсудністю надійшла цивільна справа
за позовом ОСОБА_1 (позивач) до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Айболит»
(відповідач) в якій з урахуванням
уточнень до позовної заяви (а.с.104-105)
просить суд стягнути з відповідача
заробітну плату за березень та квітень
в розмірі 1326 грн.; компенсацію за
невикористану відпустку в розмірі 870
грн. 20 коп.; середній заробіток за час
вимушеного прогулу за період з 01.05.2013р.
по 14.02.2014р. в розмірі 5002 грн. 80 коп. і до
часу ухвалення рішення; моральну шкоду
в розмірі 10000 гривень та судові витрати

В обґрунтування позовних вимог,
позивач в позовній заяві та
представник позивача у судовому
засіданні, посилаються на те, що він
працював на посаді фельдшера в ТОВ
«Айболит» з 05 вересня 2011 року за усною
трудовою угодою. 30 квітня 2013 року він
звернувся до керівника з вимогою
погасити заборгованість по заробітній
платі, але керівник звільнив його. При
звільненні та на даний час розрахунок
не проведено. Тому просить
задовольнити позовні вимоги у повному
обсязі.

В судовому засіданні позивач та його
представник підтримали позовні вимоги,
просили задовольнити.

Представник відповідача в судових
засіданнях 07.02.2014р., 14.02.2014р., 26.02.2014р.
06.03.2014р., та у запереченнях на позовну
заяву проти задоволення позову
заперечував, посилаючись на його
безпідставність та необґрунтованість.
Стверджував, що з моменту звільнення
позивача, він за остаточним
розрахунком на підприємстві не
звертався, товариством неодноразово
направлялися численні листи -
повідомлення про звернення до
бухгалтерії ТОВ «Айболит» для
подальшого розрахунку з ним. У зв'язку з
чим, не встановлено підстав для
нарахування середнього заробітку за
час затримки розрахунку, моральної
шкоди у зв'язку з відсутністю вини
власника або уповноваженого ним органу
( стаття 117 КЗпП України) (а.с.62-64).

В судове засідання 20 березня 2014 року
представник відповідача не з'явився,
надіслав до суду телеграму про розгляд
справи без його участі (а.с.151).

Вислухавши пояснення позивача та його
представника, представника
відповідача, свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4,
дослідивши матеріали цивільної справи
та оригінали документів, суд приходить
до наступного висновку з таких підстав.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.

На підставі ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та
іншихосіб, які беруть участь у справі.

У відповідності з ч. 2 ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Судом встановлені наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

В судовому засіданні встановлено, що на
підставі заяви ОСОБА_1 від 01.10.2011 року
наказом Дніпропетровської філії ТОВ
«Айболит» від 01.10.2011 року №23, ОСОБА_1 був
прийнятий на посаду фельдшера з 01.10.2011
року за сумісництвом з оплатою праці
згідно відпрацьованого часу (а.с.95, 96).

10.05.2013 року від ОСОБА_1 до підприємства
надійшла заява про звільнення і в цей
же день була зареєстрована в книзі
реєстрації вихідної кореспонденції
(а.с.97).

24.05.2013 року наказом ТОВ «Айболит» №49-к
було прийнято звільнити позивача з
посади фельдшера з 24.05.2013 року за
власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП, а
також провести нарахування та виплату
компенсації за невикористану частину
щорічної основної відпустки
тривалістю 24 дня за період роботи з
25.05.2012 року по 24.05.2013 року (а.с.66).

25.05.2013 року наказом ТОВ «Айболит» було
прийнято викласти п. 2 у наступній
редакції: провести нарахування та
виплату компенсації за невикористану
щорічну відпустку за період роботи з
01.10.2011 по 24.05.2013 року (а.с.67).

Відповідно до розрахунково - платіжної
відомості працівника за січень 2013 року
до видачі позивачу належало - 567.83 грн.,
за лютий 2013 року - 174.60 грн., за березень
2013 року - 521.98 грн., за квітень 2013 року
аванс становить - 351.54 грн., до видачі 213.05
грн., за травень 447.37 грн., за липень 710.11
грн. Відомостями на виплату грошей
підтверджується виплатами позивачу
заробітної плати, а саме: відомостями №
12 за січень 2013 року позивачу було
виплачено - 567.83., №13 за лютий 2013 року
виплачено - 174.60 грн., № 14 за березень 2013
року виплачено - 521.98 грн., № 10 за квітень
виплачено - 351.54 грн., № 16 за квітень 2013
року виплачено - 213.95 грн.(а.с.82-87).

Відповідно до особистої карти обліку,
спецодягу, спецвзуття та запобіжних
пристроїв позивачу було видано бедж - 1
шт., брюки літні - 1 шт., футболка - 1 шт.,
брюки осінні - 1 шт., кофта флісова - 1 шт.

01.08.2013 року директор ТОВ «Айболит»
звернувся до позивача з проханням
повернути спецодяг, або компенсувати
його вартість, який був отриманий на
протязі 2011-2013 років. Позивачем дане
прохання виконано не було. Згідно
розрахунку залишкової вартості
спецодягу № 1 сума завданого збитку
становить - 345,53 грн.(а.с.69-70).

Наказом від 26.07.2013 року згідно правил
ведення бухгалтерського обліку
задепоновано зарплату
позивача та утримати із зарплати
позивача вартість спецодягу в розмірі
345,53 грн.

Згідно листа управління праці та
соціального захисту населення
Красногвардійської районної у місті
ради від 30.12.2013р. про розгляд звернення
позивача до прокуратури
Красногвардійського району м.
Дніпропетровська, управлінням було
проведено перевірку фактів, викладених
у зверненні в межах повноважень. За
результатом перевірки отриманих
документів від ТОВ «Айболит» заявника
повідомлено листом № 13/270 від 14.08.2013
року про наступне: заробітна плата, а
також компенсація за невикористану
щорічну відпустку за період роботи з
01.10.2011 року по 24.05.2013 року були
нараховані в повному обсязі;
заборгованість із виплати заробітної
плати немає; нарахована сума
компенсації за невикористану щорічну
відпустку складає 870.20 грн.; утримано
податків - 160.09 грн.; до виплати - 710.11
грн.(а.с.73).

В день подання заяви 10 травня 2013р. та в
день звільнення 24 травня 2013 року ОСОБА_1
не працював, що не заперечується
сторонами в судовому засіданні.

Правовідносини, які виникли між
сторонами, врегульовані нормами
Конституції України, КЗпП України.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання.

На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Вибір громадянами способу захисту
своїх прав і свобод від порушень та
протиправних посягань гарантовано ч. 4
ст. 55, ст. 124 Конституції України,
відповідно до якої кожен має право
будь-якими не забороненими законом
засобами захищати свої права і свободи
від порушень і протиправних посягань
та закріплено статтями 7, 12 Загальної
декларації про права людини, ст. 13
Конвенції про захист прав і основних
свобод людини, що згідно зі статтею 9
Конституції України є складовою
національного законодавства.

Як встановлено ст. 38.КЗпП України
працівник має право розірвати трудовий
договір, укладений на невизначений
строк, попередивши про це власника або
уповноважений ним орган письмово за
два тижні.

Згідно ст. 102-1 КЗпПУкраїни працівники,
які працюють за сумісництвом,
одержують заробітну плату за фактично
виконану роботу.

Оскільки позивач працював у ТОВ
«Айболіт» за сумісництвом, то
заробітну плату отримував за фактично
відпрацьований час.

Управлінням праці та соціального
захисту населення Красногвардійської
районної у місті ради від 30.12.2013р. за
зверненням позивача до прокуратури
Красногвардійського району м.
Дніпропетровська було проведено
перевірку , згідно якої заробітна
плата, а також компенсація за
невикористану щорічну відпустку за
період роботи з 01.10.2011 року по 24.05.2013
року були нараховані в повному обсязі;
заборгованість із виплати заробітної
плати немає; нарахована сума
компенсації за невикористану щорічну
відпустку складає 870.20 грн.; утримано
податків - 160.09 грн.; до виплати - 710.11
грн.(а.с.73).

Таким чином, ТОВ «Айболіт» було
нараховано та виплачено позивачу
заробітну плату з березня 2013 року по
квітень 2013 року в повному обсязі.

Статтею 116 КЗпП України передбачено, що
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належать йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Положеннями ст. 57 Цивільного
процесуального кодексу України
визначено, що доказами є будь - які
фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги і
заперечення сторін, та інших обставин,
які мають значення для вирішення
справи. Ці дані встановлюються на
підставі пояснень сторін, третіх осіб,
їхніх представників, допитаних як
свідків, показань свідків, письмових
доказів, речових доказів, зокрема звуко
- і відеозаписів, висновків експертів.

Таким чином, оскільки позивач в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона зобовязана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у праві.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Показання в судовому засіданні
свідків: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 не можуть
бути прийняті судом до уваги, оскільки
не підтверджують доводи викладені в
позовній заяві та не спростовують їх.

Суд критично ставиться до посилань
позивача на те, що йому відповідачем не
було виплачено заробітну плату за
березень 2013 року та за квітень 2013 року,
оскільки позивачем в порушення вимог
ст. ст. 10, 59-60 ЦПК України не було
надано суду належних доказів на
підтвердження зазначених обставин та
спростовується відомостями про
отримання позивачем коштів (а.с.

Позивач та його представник під час
розгляду справи, як на підставу
задоволення позовних вимог посилалися
на те, у відомостях про отримання
коштів не його підпис, але суд у
відповідності до вимог ч. 4 ст. ст.10, 57-60
ЦПК України, роз'яснював позивачу його
права та обов'язки також щодо
проведення почеркознавчої експертизи,
попереджав про наслідки вчинення або
не вчинення процесуальних дій, однак
позивач відмовився заявляти
клопотання про проведення
почеркознавчої експертизи та
наполягав на задоволенні позовних
вимог саме з цих підстав і саме у такий
спосіб, тобто розпорядившись своїми
правами на власний розсуд.

Аналізуючи встановлені в судовому
засіданні і зазначені вище фактичні
обставини в контексті наведених норм
законодавства та положень актів, які є
обов'язковими для виконання сторонами
спору, суд приходить до висновку, що
позовні вимоги ОСОБА_1 в частині
стягнення з відповідача заробітної
плати за березень та квітень в розмірі
1326 грн.; середній заробіток за час
вимушеного прогулу за період з 01.05.2013р.
по 14.02.2014р. в розмірі 5002 грн. 80 коп. і до
часу ухвалення рішення - є
необґрунтованими, безпідставними та
такими, що не підлягають задоволенню.

Розглянувши позовні вимоги позивача в
частині стягнення на його користь
моральної шкоди, суд враховуючи ту
обставину, що дані вимоги є похідними
та залежать від результату розгляду
вимог про стягнення з відповідача
заробітної плати, вважає за можливе у
задоволенні таких позовних вимог
відмовити, оскільки прийшов до
висновку про відмову у задоволенні
вищевказаних позовних вимог, а від так
про необґрунтованість позовних вимог
щодо стягнення моральної шкоди в
розмірі 10000 гривень.

На підставі викладеного, керуючись ст.
ст. 8,10, 11, 57 - 61, 88, 146, 212-215, 218 Цивільного
процесуального кодексу України,-

В И Р
І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю "Айболит" про
стягнення заробітної плати,
компенсації за невчасно виплачену
заробітну плату, компенсацію за
затримку розрахунку і відшкодування
моральної шкоди - відмовити.

Судовий збір віднести за рахунок
держави.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не подано. У разі подання
апеляційної скарги, рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до Апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Самарський районний суд м.
Дніпропетровська протягом десяти днів
з дня його проголошення. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
оголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
Н.В.Мірошниченко

Повний текст рішення виготовлено
25.03.2014р.родний засідатель: