Справа № 638/6199/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2014 року Дзержинський районний
суд міста Харкова у складі:

головуючого судді:
Григор'євої А.О.

при секретарі
Виставной А.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи:
Фрунзенський РВ у м. Харкові ГУ ДМС
України в Харківській області, Служба у
справах дітей Фрунзенського району
управління служб у справах дітей
Департаменту праці та соціальної
політики Харківської міської ради про
дозвіл на виїзд за межі України на
постійне місце проживання малолітньої
дитини без згоди та супроводу батька,
за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
третя особа: Управління служб у справах
дітей Департаменту праці та соціальної
політики Харківської міської ради про
усунення перешкод у спілкуванні з
дитиною,

УСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з
позовом до ОСОБА_2, треті особи:
Фрунзенський РВ у м. Харкові ГУ ДМС
України в Харківській області, Служба у
справах дітей Фрунзенського району
управління служб у справах дітей
Департаменту праці та соціальної
політики Харківської міської ради про
надання дозволу на виїзд за межі
України на постійне місце проживання
малолітньої дитини без згоди та
супроводу батька.

В процесі розгляду справи представник
позивача уточнив позовні вимоги та
просив суд також надати дозвіл ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1 на оформлення документів
дитини для виїзду за кордон -
малолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, без
згоди та супроводу батька - ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_3.

Свої вимоги Позивач обґрунтовує тим,
04.09.2004 між нею та відповідачем був
укладений шлюб. Від даного шлюбу вони
мають спільну дитину - дочку ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2. 11.01.2013 року шлюб між
Позивачем та Відповідачем було
розірвано. Після розірвання шлюбу
дитина проживає з Позивачем та
перебуває на її утриманні.

Після розлучення Відповідач не приймав
участі у вихованні дитини та ухилявся
від надання матеріальної допомоги,
тому вона вимушена була у квітні 2013
року звернутися до суду з позовом про
стягнення аліментів з ОСОБА_2 у сумі 600
грн. на місяць.

Рішенням Фрунзенського районного суду
м. Харкова на Відповідача покладено
обов'язок щомісячно, починаючи з 15.01.2013
до досягнення дитиною повноліття
сплачувати на мою користь аліменти для
утримання дочки у розмірі 500 гривень на
місяць.

Відповідач продовжує періодично
ігнорує свій обов'язок по утриманню
доньки, аліменти не сплачує, у зв'язку з
чим у нього утворилася заборгованість
по аліментах. З того часу, як сторони
проживають окремо, відповідач жодного
разу не поцікавився здоров'ям дитини,
не надав жодної батьківської
підтримки, не цікавиться життям дитини
та не приймає участі у її вихованні. 17
липня 2013 позивач уклала шлюб з
громадянином Російської Федерації,
який протягом року утримує доньку
позивача, регулярно спілкується з
дитиною, приїздить до м. Харкова, у них
склалися добрі та теплі стосунки.

Тому, враховуючи інтереси сім'ї та
бажання доньки, вони планують
переїхати на постійне місце проживання
до теперішнього чоловіка Позивача,
який має всі необхідні умови для
проживання та виховання дитини.

Проте, для оформлення необхідних
документів щодо можливості виїзду
дитини за кордон згідно з чинним
законодавством необхідна згода
колишнього чоловіка. Відповідач
безпідставно, не враховуючи інтереси
дитини, відмовляє у наданні такого
дозволу.

В зв'язку з викладеним Позивач просила
суд надати дозвіл на виїзд за межі
України на постійне місце проживання
ОСОБА_3 без згоди та супроводу
Відповідача, а також надати дозвіл на
оформлення документів дитини для
виїзду за кордон без згоди та супроводу
останнього.

В судовому засіданні позивач та її
представник позовні вимоги підтримали
та просили їх задоволити з урахуванням
уточнень, представник відповідача
наполягав на відмові в задоволені
позовних вимог.

Представник Управління служби у
справах дітей Департаменту праці та
соціальної політики Харківської
міської ради в судовому засіданні
наполягала на задоволення позовних
вимог.

ОСОБА_2 звернувся до суду із зустрічним
позовом до ОСОБА_1, третя особа:
Управління служб у справах дітей
Департаменту праці та соціальної
політики Харківської міської ради про
усунення перешкод у спілкуванні.
Вказував на те, що у проміжок часу з
04.09.2004 по 11.01. 2013 перебував у шлюбних
відносинах з ОСОБА_1 Від шлюбу мають
спільну дитину - дочку ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2, яка в теперішній час
проживає з ОСОБА_1 Після розірвання
шлюбу допомагав ОСОБА_1 матеріально,
приймав участь у вихованні дитини.

Проте, ОСОБА_1 ухиляється від виконання
обов'язків по наданню йому можливості у
спілкуванні та у вихованні дитини і
перешкоджає йому зустрічатися з
малолітньою донькою. У зв'язку з чим від
не бачився з донькою тривалий термін.
Просить суд зобов`язати відповідачку
усунути перешкоди йому у спілкуванні
та у вихованні дитини та визначити
способи участі у вихованні дитини.

В судовому засіданні представник
ОСОБА_2 заявлені вимоги підтримала,
просила суд задовольнити повністю,
посилаючись на обставини викладені в
зустрічній позовній заяві.

Позивач та представник Позивача проти
зустрічних позовних вимог
заперечували.

Представник Управління служби у
справах дітей Департаменту праці та
соціальної політики Харківської
міської ради в судовому засіданні
наполягала на відмові в задоволенні
зустрічних позовних вимог,
обґрунтовуючи це тим, що комісія з
питань захисту прав дитини виконавчого
комітету Харківської міської ради, що
відбулася 27.08.2013 за участі Позивача та
Відповідача дійшла висновку, що
перешкоди з боку ОСОБА_1 у спілкуванні
між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відсутні. Спір між
батьками щодо участі у вихованні
дитини не має місце, тому визначати
способи участі ОСОБА_2 у спілкуванні з
дитиною нема потреби.

Вислухавши думку сторін, третьої особи,
дослідивши та перевіривши матеріали
справи, суд вважає позовні вимоги
ОСОБА_1 обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню в повному
обсязі з наступних підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у
зареєстрованому шлюбі з 04.09.2004 року по
11.01.2013 року (а.с.5-6).

Від даного шлюбу сторони у справі
мають дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2
(а.с.4).

Рішенням Фрунзенського районного
суду міста Харкова від 17.04.2013 року з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 стягнуто
аліменти на утримання доньки ОСОБА_3,
ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 500 (п'ятсот)
гривень щомісячно, починаючи з 15.01.2013
року та до досягнення дитиною
повноліття (а.с.56).

Заборгованість ОСОБА_2 по виплаті
аліментів станом на 01.08.2013 року
складала 750 грн. (а.с.60).

17 липня 2013 року ОСОБА_1 уклала
шлюб з ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_4,
громадянином Російської Федерації,
який зареєстрований за адресою:
АДРЕСА_1 (а.с.61,64).

Батько ОСОБА_5 - ОСОБА_6 надав
нотаріально посвідчену згоду на
реєстрацію та проживання ОСОБА_1 з
дочкою ОСОБА_3 у квартирі, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.64).

Відповідно до ч.ч. 2,3 ст.150 СК України
батьки зобов'язані піклуватися про
здоров'я дитини, її фізичний, духовний
та моральний розвиток, забезпечити
здобуття дитиною повної загальної
середньої освіти, готувати її до
самостійного життя.

Частиною 2 ст. 12 Закону України «Про
охорону дитинства» передбачено, що
виховання дитини має спрямовуватися на
розвиток її особистості, поваги до
прав, свобод людини і громадянина, мови,
національних, історичних і культурних
цінностей українського та інших
народів, підготовку дитини до
свідомого життя у суспільстві в дусі
взаєморозуміння, миру, милосердя,
забезпечення рівноправності всіх
членів суспільства, злагоди та дружби
між народами, етнічними, національними,
релігійними групами.

Згідно з ч.ч. 1-3 ст.180 СК України батьки
зобов'язані утримувати дитину до
досягнення нею повноліття. Мати і
батько мають рівні права та обов'язки
щодо дитини, незалежно від того, чи
перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ч.2ст.155 СК України
батьківські права не можуть
здійснюватися всупереч інтересам
дитини.

Частиною 2ст.157 СК України встановлено,
що той із батьків, хто проживає окремо
від дитини, зобов'язаний брати участь у
її вихованні і має право на особисте
спілкування з нею.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Згідно з ч. 2 ст. 154 СК України батьки
мають право звертатися до суду за
захистом прав та інтересів дитини.

В преамбулі Конвенції про права
дитини,що прийнята 44-ю сесією
Генеральної Асамблеї 00Н 20.11.1989,
ратифікованою Постановою Верховної
Ради №789 від 27.02.1991, зазначено, що
дитина,в наслідок її фізичної і
розумової незрілості потребує
спеціальної охорони і піклування,
включаючи належний правовий захист як
до, так і після народження, до
досягнення нею повноліття.

Згідно з ч.1 ст.313 ЦК України фізична
особа має право на свободу пересування.

У відповідності з ч.3 ст.313 ЦК України
фізична особа, яка не досягла 16 років,
має право на виїзд за межі України лише
за згодою батьків, піклувальників та в
їхньому супроводі або у супроводі осіб,
які уповноважені ними.

Відповідно до ст.2 Закону України "Про
порядок виїзду з України та в`їзду в
Україну громадян України" документами,
що надають право на виїзд з України і
в`їзду в Україну та посвідчують особу
громадянина під час перебування за її
межами, зокрема є паспорт громадянина
України для виїзду за кордон, проїзний
документ дитини.

Відповідно до ст.4 Закону України "Про
порядок виїзду з України та в`їзду в
Україну громадян України" оформлення
проїзного документу дитини
провадиться на підставі нотаріально
засвідченого клопотання батьків або
законних представників батьків чи
дітей у разі потреби самостійного
виїзду неповнолітнього за кордон. За
відсутності згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон може бути дозволено
на підставі рішення суду.

Відповідно до п.18 «Правил оформлення
видачі паспорта громадянина України
для виїзду за кордон і проїзного
документу дитини, їх тимчасового
затримання та вилучення» в редакції
затвердженій постановою Кабінету
Міністрів України від 31 березня 1995 року
N 231, оформлення проїзного документу
здійснюється на підставі згоди
батьків, а у разу, коли вони перебувають
у шлюбі між собою, за наявності
заперечень одного з батьків, документ
може бути оформлений на підставі
рішення суду.

Згідно принципу 2 Декларації прав
дитини від 20 листопада 1959 року дитині
законом та іншими засобами повинен
бути забезпечений спеціальний захист
та надані можливості та сприятливі
умови, що дозволяли б їй розвиватися
фізично, розумово, духовно та у
соціальному відношенні здоровим та
нормальним шляхом в умовах свободи та
гідності.

Відповідно до Конвенції про права
дитини,в усіх діях щодо дітей незалежно
від того здійснюються вони державними
чи приватними установами, що
займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини,
держави-учасниці забезпечують у
максимально можливій мірі виживання і
здоровий розвиток дитини.

Згідно із ст. 10 Конвенції про права
дитини держави-учасниці зобов'язалися
поважати право дитини та її батьків
залишати будь-яку країну, включаючи
власну, і повертатися в свою країну.
Щодо права залишати будь-яку країну
діють лише такі обмеження, які
встановлені Законом і необхідні для
охорони державної безпеки,
громадського порядку (orderpublic), здоров'я
чи моралі населення або прав і свобод
інших осіб і сумісні з визнаними в цій
Конвенції іншими правами. Відповідно
до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини
при вирішенні будь-яких питань щодо
дітей суд повинен керуватися в першу
чергу максимальним забезпеченням
інтересів дітей.

Постановою Кабінету Міністрів України
№ 57 від 27 січня 1995 року зі змінами,
внесеними постановою Кабінету
Міністрів України № 923 від 11 липня 2007
року, затверджені Правила перетинання
державного кордону громадянами
України (далі Правила).

З п.2-2 Правил, вбачається, що виїзд за
межі України громадян України, які не
досягли 16 річного віку у супроводі
одного з батьків здійснюється у разі
пред'явлення оригіналу або
нотаріального посвідчення копії
рішення суду про надання дозволу на
виїзд за межі України громадянина, який
не досяг 16 річного віку, без згоди та
супроводу другого з батьків.

Пунктом 18 Постанови Пленуму ВСУ від
21.12.2007 N 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» встановлено,
що при вирішенні спору про місце
проживання дитини належить звертати
особливу увагу на її вік та з'ясовувати,
з ким із батьків вона бажає проживати.

Частиною 1 ст.160 СК України встановлено,
що місце проживання дитини, яка не
досягла десяти років, визначається за
згодою батьків.

Відповідно до ч.2 ст.171 СК України
дитина, яка може висловити свою думку,
має бути вислухана при вирішенні між
батьками, іншими особами спору щодо її
виховання, місця проживання, у тому
числі при вирішенні спору про
позбавлення батьківських прав,
поновлення батьківських прав, а також
спору щодо управління її майном.

Згідно з ч.7 ст.7, ч.2 ст.155 СК України
дитина має бути забезпечена можливістю
здійснення її прав, установлених
Конституцією України та Конвенцією про
права дитини, а батьківські права не
можуть здійснюватися всупереч
інтересам дитини.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_2 не
приймав у часті у вихованні ОСОБА_3, не
сплачував аліменти, не турбувався про
самопочуття дочки, не забезпечував
родину, що крім зібраних у справі
доказів підтверджується листом
Управління служб у справах дітей
Департаменту праці та соціальної
політики Харківської міської ради,
який надісланий до суду за
результатами проведеного засідання
комісії з питань захисту прав дитини
виконавчого комітету Харківської
міської ради від 27.08.2013 року, відповідно
до якого встановлено відсутність
перешкод з боку ОСОБА_1 у спілкуванні
між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та відсутність
заперечень стосовно вимоги ОСОБА_1 про
виїзд дитини за межі України без згоди
батька.

Також, судом встановлено, що
вимоги ОСОБА_1 про надання дозволу на
виїзд за межі України на постійне місце
проживання малолітньої дитини без
згоди та супроводу батька повністю
відповідають інтересам дитини, а тому
позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають
задоволенню у повному обсязі.

Що стосується зустрічних
позовних вимог ОСОБА_2 про усунення
перешкод у спілкуванні з дитиною, то
суду не надано доказів про те, що такі
перешкоди, на які посилається ОСОБА_2
взагалі існують, у зв'язку з чим суд
прийшов до висновку про відмову у
задоволенні зустрічних позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 10,11,209,212,214-215,224-227
ЦПК України, ст.ст. 7,150,154,155,157,160,171,180 СК
України, ст.ст. 2, 4 ЗУ «Про порядок
виїзду з України та в`їзду в Україну
громадян України», протоколом № 4
Міжнародної Конвенції про захист прав
і основних свобод людини,
ратифікованої Законом України № 475-97-ВР
від 17.07.1997 року, п.1 ст.9 та п.п.1,2 ст.10
Конвенції ООН про права дитини,
ратифікованої Постановою Верховної
Ради України № 789-12 від 27.02.1991 року, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 -
задовольнити у повному обсязі.

Надати дозвіл на виїзд за
державний кордон України у Російську
Федерацію на постійне місце проживання
малолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, разом з
матір'ю - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, без згоди
та супроводу батька - ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_3.

Надати дозвіл ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, на оформлення документів
дитини для виїзду за кордон -
малолітній ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, без
згоди та супроводу батька - ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_3.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 судові витрати зі сплати
судового збору у розмірі 107,30 грн. (сто
сім гривень тридцять копійок).

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 про усунення перешкод у
спілкуванні з дитиною - відмовити у
повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Харківської області
через суд першої інстанції шляхом
подачі в 10-денний строк з дня
проголошення рішення апеляційної
скарги. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом 10
днів з дня отримання копії цього
рішення.

СУДДЯ: