Провадження № 2/521/748/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 липня 2014 року Малиновський
районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді - Мазун І.А.,

за участю секретаря - Лукашкіної О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 в своїх інтересах та в інтересах
малолітньої ОСОБА_5, треті особи - орган
опіки та піклування Малиновської
районної адміністрації Одеської
міської ради, Головне управління
державної міграційної служби України в
Одеській області про визнання
втратившими права користування
квартирою та виселення, -

В С Т А Н О В И В:

До Малиновського районного
суду м. Одеси звернувся позивач з
позовом до відповідачів про визнання
втратившими право користування жилим
приміщенням, а саме: АДРЕСА_1 та
виселення.

В обґрунтування позовних
вимог позивач зазначив, що він є
власником вказаної квартири
відповідно до договору дарування від 30
січня 2008 року, посвідченого державним
нотаріусом шостої Одеської державної
нотаріальної контори ОСОБА_6 та рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 10 червня 2013 року. ОСОБА_2, ОСОБА_3,
ОСОБА_4 за твердженням позивача з 1997
року у квартирі АДРЕСА_1 не проживають,
проте в подальшому за текстом позовної
заяви позивачем зазначено, що 14 грудня
2012 року, відповідачі під приводом
проведення судової експертизи
потрапили у квартиру та відмовилися
виходити з квартири, обґрунтовуючи
свої дії тим, що в них у зазначеній
квартирі зареєстровано місце
проживання.
Позивач зазначив, що внаслідок дій
Відповідачів він поніс фінансові
витрати залагоджуючи спірні питання з
орендарями квартири, яких відповідачі
вигнали на вулицю, самовільно зайняли
квартиру, не сплачують комунальні
послуги та перешкоджають йому у
користуванні квартирою.

Посилаючись на викладене,
позивач просив визнати відповідачів
такими, що втратили право користування
квартирою та виселити їх.
В подальшому
позивач двічі уточнював позовні
вимоги, які на момент розгляду справи
по суті були наступними: визнати, що
відповідачі втратили право
користування квартирою АДРЕСА_1 з 2009
року та виселити відповідачів з
зазначеної квартири.
Під час
розгляду справи судом було залучено у
якості третіх осіб - Головне управління
Державної міграційної служби України в
Одеській області та Малиновську
районну адміністрацію Одеської
міської ради, як орган опіки та
піклування.
В судовому засіданні позивач та його
представник підтримали свою уточнену
позовну заяву від 29 квітня 2014 року та
просили її задовольнити.
Відповідачі та їх
представник позовні вимоги не визнали,
вважаючи їх безпідставними, та просили
відмовити позивачу в задоволенні його
позову.
Представники третіх осіб в
судове засідання не з»явилися,
сповіщені належним чином.

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши пояснення позивача,
відповідачів, допитавши свідків,
суд прийшов до висновку, що даний позов
не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

На підставі ст.16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду
за захистом свого немайнового або
майнового права та інтересу.
Відповідно
до ст.ст. 317, 319 ЦК України власникові
належать права володіння, користування
та розпорядження своїм майном. Власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Згідно ст. 321 Цивільного кодексу
України право власності є непорушним,
ніхто не може бути протиправно
позбавлений цього права чи обмежений у
його здійсненні, особа може бути
позбавлена права власності або
обмежена у його здійсненні лише у
випадках і в порядку, встановлених
законом.
Статтею 379
Цивільного кодексу України визначено,
що житлом фізичної особи є житловий
будинок, квартира, інше приміщення,
призначені та придатні для постійного
проживання в них.

Відповідно до ст. 383 Цивільного
кодексу України власник житлового
будинку, квартири має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї, інших осіб і не має права
використовувати його для промислового
виробництв.

В уточненій позовній заяві від
29 квітня 2004 року як на підстави для
визнання такими, що втратили право на
користування квартирою та виселення,
представник позивача зазначила ч.3
ст.116, ст.ст. 71, 163 Житлового кодексу а
також п.10 Постанови Пленуму Верховного
суду України «Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України» №2 від
12.04.1985р., з якої вбачається, що у справах
про визнання наймача або члена його
сім'ї таким, що втратив право
користування жилим приміщенням (ст. 71
ЖК), необхідно з'ясовувати причини
відсутності відповідача понад
встановлені строки. В разі їх
поважності (перебування у відрядженні,
у осіб, які потребують догляду,
внаслідок неправомірної поведінки
інших членів сім'ї тощо) суд може
продовжити пропущений строк. Коли
відсутній повернувся на жилу площу за
згодою членів сім'ї, його не можна
вважати таким, що втратив право на жилу
площу. Якщо ж він вселився в жиле
приміщення всупереч волі членів сім'ї і
був відсутнім понад встановлені строки
без поважних причин, то суд вправі
визнати його таким, що втратив право на
жилу площу. Проте з цим
погодитися не можна, адже положення
зазначених статей стосуються наймача
та членів його сім'ї, а як було
встановлено судом під час розгляду
справи, що не заперечувалося і
сторонами у справі, між позивачем та
відповідачами договору найму, щодо
квартири АДРЕСА_1, укладено не було.

Відповідно до ч.2 ст.405 Цивільного
кодексу України член сім'ї власника
житла втрачає право на користування
цим житлом у разі відсутності члена
сім'ї без поважних причин понад один
рік, якщо інше не встановлено
домовленістю між ним і власником житла
або законом.

Інформація щодо того, що
відповідачі добровільно покинули
квартиру у 2009 році не знайшла свого
підтвердження, судом під час отримання
пояснень від позивача та відповідачок
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 встановив, що після
смерті матері позивача наприкінці 2008
року ОСОБА_4 за домовленістю із
позивачем почала проведення ремонту у
квартирі, а саме робили перегородку у
квартирі, робили електричну проводку,
міняли підлогу, проте у квітні 2009 року
ОСОБА_1 вигнав будівельників з квартири
та змінив замки у дверях, що підтвердив
і сам позивач, пояснивши спочатку, що
нових ключів від дверей він
відповідачам не дав, а потім
стверджував, що ключі відповідачам він
віддав. Таким чином суд встановив, що
позивач своїми діями створив перешкоди
для користування відповідачами
квартирою. Крім того, позивач в
судовому засіданні давав мінливі
пояснення стверджуючи, що ремонт у
квартирі проводився лише
квартирантами, які в ній проживали,
інші особи в ній ремонту не робили, а
після цього заявляв, що вигнав
невідомих осіб (будівельників)з
квартири та змінив замки. Також суд
зауважує, що спочатку він пояснив, що
заміна замків у дверях була проведена у
зв»язку з їх поломкою, а потім пояснив,
що він поміняв замки у зв»язку з тим,
щоб в квартирі не знаходилися невідомі
особи. Що
стосується наданого представником
позивача копії висновку заключення
судової будівельної експертизи від
26.04.2013р, виконаного ОНДІСЕ у справі
№1519/2700/2012 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання права власності на 1/10
частину квартири та за зустрічним
позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє
самостійно та в інтересах
неповнолітньої ОСОБА_5 до ОСОБА_1, треті
особи - відділ опіки та піклування
Малиновської районної адміністрації
Одеської міської ради про визнання
права власності на ? частину квартири
та вселення, суд зазначає, що у
вказаному заключенні вказано, що
ремонтні роботи хоча й незначні але
проводилися, а саме були проведені
електророботи, стіни поклеєні
шпалерами та виконана кам»яна кладка,
що свідчить підтвердженням пояснень
відповідачів.
Під час
прослухування записів фіксації
судового процесу за справами №
2/1519-1485/2011 та № 1519/2700/2012 було
підтверджено факт перешкоджання
позивачем відповідачам у користуванні
квартирою АДРЕСА_1, так по справі №
2/1519-1485/2011 ОСОБА_2 під час дачі пояснень
по справі (розлучення) у листопаді 2011
року сказала, що ОСОБА_1 вже їх виселив,
тобто на той момент існували перешкоди
з боку позивача для користування
квартирою відповідачами.
Відповідачі не мали доступу у квартиру
до 14 грудня 2012 року, цей факт не
спростовується сторонами судового
процесу, проте з того часу проживають у
зазначеній вище квартирі, замки не
змінювали, тобто перешкод у
користуванні позивачу квартирою судом
не встановлено.

Малиновським судом м. Одеси
розглядалася справа № 1519/2700/2012, однією
з позовних вимог по якій було вселення
до квартири АДРЕСА_1 зазначена позовна
вимога задоволена не була, адже рішення
було винесено у червні 2013 року після
вселення відповідачами до квартири,
тобто на момент винесення рішення
порушене право було відновлене.

Судом встановлено, що після вселення
у 2012 році Відповідачі сплачують
комунальні платежі, що підтверджується
довідкою № 24 від 31 березня 2014 року,
виданою Житлово-будівельним
кооперативом «Ленінський-8» та
копіями розрахункових книжок. Факт
оформлення розрахункових книжок на
ім.'я ОСОБА_4 відповідачами було
пояснено тим, що позивач не дає їм
розрахункові книжки, а без них сплата
комунальних платежів неможлива.

Свідок
позивача ОСОБА_7 в судовому засідання
пояснив, що він представляв інтереси
позивача у справі про визнання за ним
права власності та був свідком того, що
14.12.2012р. при огляді експертом спірної
квартири в ній були відповідачі які, як
йому відомо, без дозволу позивача
самовільно вселилися у цю квартиру та
показав, що факт втратившими права
користування вказаною квартирою
відповідачами станом на 14.12.2012р.
встановлений не був.

Допитаний в судовому засіданні свідок
позивача ОСОБА_8 показав, що йому відомо
зі слів інших людей, що відповідачі
самовільно вселилися у квартиру по
вул..Терешкової, однак номеру квартири
та будинку назвати не зміг.
Під час допиту свідка
відповідача ОСОБА_9, який орендував
квартиру на момент вселення
Відповідачів, не знайшли свого
підтвердження вказані у позовній заяві
факти силового виселення орендарів та
проведення будь-яких розрахунків за
дострокове припинення оренди майна.
Свідок сказав, що 14 грудня 2012р. під час
проведення судової експертизи до
квартири зайшли відповідачі,
пред'явили свої паспорти, в яких була
вказана адреса реєстрації місця
проживання: АДРЕСА_1, та залишилися в
ній проживати, ніхто його не примушував
покинути приміщення, він самостійно
через два тижні з'їхав на іншу квартиру.

Відповідно до
ч.3 ст. 116 Житлового кодексу України
осіб, які самоправно зайняли жиле
приміщення, виселяють без надання їм
іншого жилого приміщення.
Судом встановлено, що
23.11.1985р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 було
укладено шлюб, який було розірвано
рішенням Малиновського районного суду
м.Одеси від 21 листопада 2011 року, що
підтверджується копією рішення
Малиновського районного суду м.Одеси
від 21 листопада 2011 року.
В
1980 році ОСОБА_2 була зареєстрована в
квартирі АДРЕСА_1 в якості дружини,
тобто як члена сім»ї ОСОБА_1 З 1988р.
у спірній квартирі зареєстрована
ОСОБА_3, з 1989р. зареєстрована ОСОБА_4, які
є доньками позивача. В 2009 р. у квартирі
зареєстрована ОСОБА_5 - онучка позивача.
Таким чином, суд
встановив, що відповідачі проживали та
були зареєстровані у вказаній квартирі
як члени сім»ї позивача, який згодом
став власником спірної квартири.
Не знайшов свого підтвердження факт
самовільності вселення відповідачів
до квартири, адже з довідки про склад
сім'ї від 22 березня 2014 року, виданої
Житлово-будівельним кооперативом
«Ленінський-8» вбачається, що у
квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1
з 1980 року (примітка «не проживает и не
платит с 2011 г.»), ОСОБА_2 з 1987 року, ОСОБА_3
з 1988 року, ОСОБА_4 з 1989 року, ОСОБА_5 з 2009
року.

Відповідно до ст. 156 Житлового кодексу
члени сім'ї власника жилого будинку
(квартири), які проживають разом з ним у
будинку (квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку
(квартири), якщо при їх вселенні не було
іншої угоди про порядок користування
цим приміщенням. На вселення до
батьків їх неповнолітніх дітей згоди
власника не потрібно.
Згідно до положень
ст. 64 та 156 Житлового кодексу до членів
сім'ї належать дружина, їх діти і
батьки. Членами сім'ї може бути визнано
й інших осіб, якщо вони постійно
проживають разом з власником і ведуть з
ним спільне господарство.
Відповідно до ч. 3 ст. 156 Житлового
кодексу припинення сімейних відносин
з власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням.
Таким чином, суд вважає, вимоги
позивача про виселення відповідачів
зі спірної квартири, як осіб, що
самовільно зайняли жиле приміщення
задоволенню не підлягають, оскільки не
знайшли свого підтвердження і
спростовуються матеріалами справи, з
яких вбачається, що вони були вселені
на законних підставах, зареєстровані в
ній та проживають до теперішнього часу,
а відтак не є особами, які самовільно
зайняли жиле приміщення, натомість не
знайшов підтвердження факт їх
добровільного виїзду з квартири та
добровільної тривалої відсутності у
квартирі, як підстави для визнання
такими, що втратили право користування
квартирою.
Пунктом
3 ст. 10 Цивільного процесуального
кодексу України передбачено, що кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог та заперечень, а суд згідно
п. 1 ст. 11 Цивільного процесуального
кодексу України розглядає справу у
межах заявлених позовних вимог і на
підставі наданих сторонами доказів.
Аналізуючи все
вищевикладене, суд прийшов до висновку
про те, що позовні вимоги є такими, що
задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 16, 319, 321, 379, 383, 391 ЦК
України, ст.ст.116, 150, 156, 163 Житлового
кодексу України, ст.ст.10, 11, 60, 208-209, 212-215,
218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И
В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 в
своїх інтересах та в інтересах
малолітньої ОСОБА_5, треті особи - орган
опіки та піклування Малиновської
районної адміністрації Одеської
міської ради, Головне управління
державної міграційної служби України в
Одеській області про визнання
втратившими права користування
квартирою та виселення залишити без
задоволення.
Рішення
суду може бути оскаржене в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Одеської області через суд першої
інстанції шляхом подачі апеляційної
скарги в 10-денний строк зі дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час оголошення судового
рішення, можуть подати апеляційну
скаргу протягом десяти днів з дня
отримання копії цього рішення.

ГОЛОВУЮЧИЙ
І.А.МАЗУН