Справа № 440/1090/13
Головуючий у 1 інстанції: Мельник С.Р.
Провадження № 22-ц/783/3035/14
Доповідач в 2-й інстанції: Павлишин О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 квітня 2014 року колегія суддів
Судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі :

головуючого -
Павлишина О.Ф.,

суддів - Мікуш Ю.Р.,
Ніткевича А.В.,

з участю секретаря
Гацій І.І.,

з участю представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 -
ОСОБА_4, ОСОБА_5, його представника -
ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_3 на
заочне рішення Буського районного
суду Львівської області від 12
листопада 2013 року в справі за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення
перешкод в користуванні житлом шляхом
виселення,-

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2014 року ОСОБА_5 звернувся з
позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення
перешкод в користуванні власністю
шляхом виселення відповідачів з
житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1
без надання іншого житла разом з
малолітніми дітьми. В подальшому
позивач зменшив позовні вимоги в
частині виселення малолітніх дітей.
Зазначав, що вказане будинковолодіння
належить йому на праві власності, що
стверджується витягом про реєстрацію
права власності на нерухоме майно, в
такому крім нього зареєстровані його
колишня дружина, дві доньки, зять та
онуки. Посилався на те, що з початку 2013
року між ним та донькою ОСОБА_2, зятем
ОСОБА_3 почали виникати суперечки, в
подальшому зі сторони останніх
почалися чинитися йому перешкоди.
Стверджував, що відповідачі змінили
замки у вхідних дверях будинку, у
зв»язку з чим він не міг потрапити в
будинок. Зазначав, що з лютого 2013 року
проживає в чужих людей, оскільки
відповідачі не дають змоги потрапити у
будинок. Також позивач посилався на те,
що відповідачі заволоділи належними
йому документам про право власності на
житло, а саме свідоцтвом про право на
житловий будинок та будинковою книгою.
На підставі ст. 116, 150 ЖК України просив
усунути перешкоди в користуванні
власністю шляхом виселення
відповідачів з житлового будинку за
адресою: АДРЕСА_1 без надання іншого
житла; зобов»язати відповідачів
повернути йому оригінал свідоцтва про
право власності на вказаний житловий
будинок та будинкову книгу.

Оскаржуваним рішенням позов
задоволено. Усунуто перешкоди в
користуванні власністю для ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, з боку ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3,
шляхом виселення ОСОБА_2, ОСОБА_3 з
житлового будинку за адресою:
Львівська область, АДРЕСА_1 без надання
іншого житла. Зобов»язано відповідачів
повернути ОСОБА_5 оригінал свідоцтва
про право власності на житловий
будинок по АДРЕСА_1 та будинкову книгу.
Стягнуто з ОСОБА_2, ОСОБА_3 в користь
ОСОБА_5 229,41 грн. сплаченого ним
судового збору.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_2, ОСОБА_3
В апеляційній скарзі стверджують про
порушення норм матеріального та
процесуального права, неповне
з»ясування обставин, що мають значення
для справи, недоведеність обставин.
Зазначають, що позивач жодними
належними та допустимими доказами не
довів, коли, хто саме та якими саме
діями порушив його право, не надав
жодних доказів про звернення щодо
припинення ніби-то вчинюваних
відповідачами перешкод у користуванні
житлом. Крім цього, стверджують, що
позивачем не надано доказів щодо
систематичного руйнування чи псування
жилого приміщення, або використання
його не за призначенням, та доказів
вжиття до відповідачів будь-яких
заходів громадського впливу чи
безрезультатність таких заходів.
Вважають, що саме позивач неодноразово
намагався вчиняти перешкоди у
користуванні спірним будинком, зокрема
погрожував викинути їх речі та речі
дітей, намагався змінити замки на
вхідних дверях, у зв»язку з чим
позивачу представники правоохоронних
органів неодноразово роз»яснювали
неприпустимість такої поведінки. Щодо
заволодіння документами про право
власності на житловий будинок, то
зазначають що позивач з цього приводу
не звертався у відповідні установи,
дублікати документів не отримував.
Посилаються на те, що спірний будинок
належить не лише позивачу, а й матері
відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7, з якою
позивач перебував у зареєстрованому
шлюбі та спір про поділ спільного майна
подружжя на даний час знаходиться у
провадженні Буського районного суду,
однак яку суд не залучив до участі у
справі. Вважають неналежними доказами
акти комісії від 18.02.2013 року та 02.10.2013
року, оскільки такі складені особами, у
яких відсутні повноваження на вчинення
таких дій. Зазначають, що суд не вирішив
питання про виселення двох малолітніх
дітей. Посилаються на те, що в
оскаржуваному рішенні відсутня
мотивувальна частина рішення, юридична
оцінка доказів, на підставі яких суд
прийшов висновку про доведеність
позовних вимог. На думку апелентів,
судом порушено таємницю нарадчої
кімнати, оскільки видалення суду до
нарадчої кімнати відбулося 8 листопада
2013 року, а оголошення лише резолютивної
частини оскаржуваного рішення
відбулося 12 листопада 2013 року. Просять
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким відмовити в
задоволенні позову.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_4 на
підтримання апеляційної скарги, які
аналогічні її доводам, пояснення
ОСОБА_5, його представника ОСОБА_6 про
заперечення доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційну скаргу слід задовольнити з
наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Рішення суду вище вказаним вимогам
закону не відповідає.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Матеріалами справи встановлені такі
обставини.

ОСОБА_5 є власником будинку АДРЕСА_1, та
зареєстрований в такому. (а.с.6)

Крім позивача у вказаному будинку
зареєстровані ОСОБА_2 (дочка), ОСОБА_8
(внучка), ОСОБА_9 (внук), ОСОБА_3 (зять),
ОСОБА_10 (дочка), ОСОБА_7 (колишня
дружина), що стверджується довідкою від
25.03.2013 року. (а.с.7)

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач позбавлений можливості
користуватися своїм будинком, оскільки
відповідачами чиняться перешкоди у
користуванні таким, а тому право
останнього на підставі ст.ст. 116,150 ЖК
України підлягає захисту шляхом
усунення перешкод у користуванні
житлом і виселення відповідачів та
зобов»язання повернути
правовстановлюючі документи на
будинок.

Однак з таким висновком суду першої
інстанції колегія суддів не
погоджується, оскільки такого він
дійшов з порушенням норм матеріального
та процесуального права.

Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові
належать права володіння, користування
та розпоряджання своїм майном.

Згідно ст. 383 ЦК України власник
житлового будинку має право
використовувати помешкання для
власного проживання, проживання членів
своєї сім'ї, інших осіб.

Статтею 150 ЖК України передбачено, що
громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 157 ЖК України членів
сім'ї власника жилого будинку
(квартири) може бути виселено у
випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 цього
Кодексу.

Право вимагати у судовому порядку
виселення членів сім'ї, власник жилого
будинку (квартири) має відповідно до ст.
157 ЖК України, але за наявності
обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього
Кодексу, зокрема, а саме у разі
систематичного руйнування чи псування
ними належного власнику жилого
приміщення або використання його не за
призначенням, або систематичного
порушенням правил співжиття, що робить
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі чи в одному будинку, а
заходи запобігання і громадського
впливу виявились безрезультатними.
Виселення провадиться в судовому
порядку без надання іншого жилого
приміщення.

Тобто для застосування норм цієї
статті необхідна наявність двох умов:
систематичне порушення правил
співжиття, а також вжиття заходів
попередження або громадського впливу,
які не дали позитивних результатів. Під
заходами впливу маються на увазі
заходи попередження, що застосовуються
судами, прокурорами, органами
внутрішніх справ, адміністративними
комісіями виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів, товариськими судами й
іншими громадськими організаціями за
місцем роботи або проживання
відповідача.

Крім того, згідно із п. 17 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
деякі питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» від 12 квітня 1985 року під час
вирішення справ про виселення на
підставі ст. 116 ЖК України осіб, які
систематично порушують правила
співжиття та роблять неможливим для
інших проживання з ними в одній
квартирі або будинку, слід керуватися
тим, що під час тривалої
антигромадської поведінки виселення
винного може статися під час
повторного порушення, якщо раніше
вжиті заходи попередження або
громадського впливу не дали позитивних
результатів. Серед таких визначені
заходи попередження, що застосовуються
судами, прокуратурами, органами
внутрішніх справ тощо.

Виходячи з аналізу змісту наведеної
норми стаття 116 вказує на такі підстави
виселення фізичної особи без надання
іншого жилого приміщення: а)
систематичне руйнування чи псування
жилого приміщення; б) використання його
не за призначенням; в) систематичне
порушення правил співжиття, що робить
неможливим для інших проживання із
ними в одній квартирі чи в одному
будинку.

Під систематичністю розуміється
вчинення двох і більше таких
правопорушень.

У всіх трьох випадках до винних осіб
повинні попередньо вживатись заходи
попередження, що застосовуються
судами, прокурорами, органами
внутрішніх справ, адміністративними
комісіями виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів й іншими громадськими
організаціями за місцем роботи або
проживання відповідача (незалежно від
прямих вказівок з приводу можливого
виселення).

Однак жодних доказів на підтвердження
фактів систематичного руйнування чи
псування жилого приміщення або
використання його не за призначенням,
або порушення правил співжиття
відповідачами позивачем не надано, як і
доказів вжиття відносно останніх
заходів попередження або громадського
впливу.

Посилання на акт обстеження
технічного стану житлового будинку по
АДРЕСА_1 від 18.02.2013 року, складеного
комісією виконкому Буської міської
ради, колегією суддів не приймається
до уваги у зв»язку з наступним.

Як вбачається з вказаного вище акту,
таким лише встановлено, що бетонні
сходи, які примикали до веранди
житлового будинку повністю
демонтовані, замість виламаного
вхідного замку встановлений новий
осередок для замка, демонтовано
металеву огорожу та збито штукатурку
цоколя будинку і демонтовано відмостку
з бетонних плит. (а.с.10)

Щодо акту від 2.10.2013 року, то таким лише
встановлено, що вказаного дня позивач
не може зайти в будинок, оскільки на
хвіртці та воротах є вчеплені навісні
замки. (а.с.44)

Однак вказаним актами не стверджуються
факт проведення демонтажу
відповідачами по справі, що такий
демонтаж призвів до руйнування
будинку, а також факт ухилення останніх
від надання ключів від замків
позивачеві по справі.

Не заслуговує на увагу також посилання
на постанову Буського районного суду
Львівської області від 5 березня 2013
року, якою ОСОБА_2 визнано винною у
вчиненні адміністративного
правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2
КУпАП України та накладено стягнення у
вигляді штрафу в сумі 51 грн., оскільки
така не є підтвердженням
систематичності порушень правил
співжиття за відсутності інших заходів
запобігання і громадського впливу.
(а.с.32)

Щодо кримінального провадження про
обвинувачення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у
вчиненні кримінального
правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125
КК України, то колегією суддів
приймається до уваги, що ухвалою
Буського районного суду Львівської
області від 29 квітня 2013 року
кримінальне провадження відносно
відповідачів щодо подій 18.02.2013 року
закрито у зв»язку з відмовою позивача
по справі від обвинувачення (а.с.33), як і
ухвалою Буського районного суду
Львівської області від 29 квітня 2013 року
кримінальне провадження відносно
позивача щодо подій 18.02.2013 року та 5.03.2013
року закрито у зв»язку з відмовою
відповідачів по справі від
обвинувачення.

Таким чином суд першої
інстанції, ухвалюючи рішення про
усунення перешкод шляхом виселення
відповідачів з будинку з посиланням на
ч.1 ст.116 ЖК України, дійшов помилкового
висновку про наявність обставин, які
підтверджують систематичний характер
винних дій відповідачів, та обставин,
що до відповідачів були вжиті
передбачені законом заходи
попередження або громадського впливу,
які не дали позитивних результатів,
оскільки такі по справі не
встановлені.

Крім того, за відсутності будь-яких
доказів щодо неправомірного
заволодіння відповідачами оригіналом
свідоцтва про право власності на
вказаний житловий будинок та
будинковою книгою, перебування у
останніх вказаних документів, суд
безпідставно поклав на них обов»язок
повернення документів.

У зв»язку з цим рішення суду першої
інстанції на підставі п.3, п.4 ч.1 ст.309
ЦПК України підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про усунення перешкод в
користуванні житлом шляхом виселення.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, п.3, п. 4 ч.1 ст.309,
ст.316 ЦПК України колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_3
задовольнити.

Заочне рішення Буського районного
суду Львівської області від 12
листопада 2013 року скасувати. Ухвалити
нове рішення. Відмовити в задоволенні
позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про
усунення перешкод в користуванні
житлом шляхом виселення.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили
рішенням апеляційного суду.

Головуючий : Павлишин О.Ф.

Судді : Мікуш Ю.Р.

Ніткевич А.В.