Справа № 456/4788/13
Головуючий у 1 інстанції: Янів Н.М.
Провадження № 22-ц/783/1115/14
Доповідач в 2-й інстанції: Курій Н. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого -
судді Курій Н.М.,

суддів:
Мельничук О.Я., Мікуш Ю.Р.,

за секретаря
Данилик І.І.,

з участю представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

ОСОБА_4 і його представника ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
представника ОСОБА_4 - ОСОБА_6 на рішення
Стрийського міськрайонного суду
Львівської області від 25 листопада 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_4, треті особи - орган опіки та
піклування Сихівської районної
адміністрації м. Львова, Сихівський
районний відділ ГУ ДМС України у
Львівській області про надання дозволу
на виїзд за кордон неповнолітніх дітей
без згоди батька,

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_2 звернулася з позовом до ОСОБА_4
та уточнивши позовні вимоги просила
визнати відмову відповідача на
тимчасовий виїзд за кордон
неповнолітніх дітей ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2
безпідставною; дозволити їй без згоди
батька ОСОБА_4 вписати відомості про
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_2, які їдуть за кордон разом
з матірю, в її паспорт; дозволити їй без
згоди батька ОСОБА_4 оформити проїздні
документи для тимчасового виїзду за
кордон на дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та
ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2; дозволити їй без
згоди батька ОСОБА_4 оформити документи
для тимчасового виїзду неповнолітніх
дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за межі України
та їх в'їзд до Республіки Польща у
листопаді та грудні 2013р.; дозволити їй
без згоди батька ОСОБА_4 оформити
документи для тимчасового виїзду
неповнолітніх дітей ОСОБА_7 та ОСОБА_8
за межі України та на їх в'їзд до
Республіки Ізраїль у грудні 2013р. та
червні 2014р.; допустити негайне
виконання рішення суду в частині
оформлення документів на тимчасовий
виїзд за межі України.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилалася на те, що шлюб, укладений між
нею та відповідачем розірвано на
підставі рішення Сихівського
районного суду м. Львова від 20.07.2011р.,
під час шлюбу в них народилося двоє
дітей: ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_2

Позивачка зазначає, що відповідно до
рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 24.05.2012р. з відповідача
стягуються аліменти на утримання дітей
та визначено місце проживання дітей з
матір'ю, оскільки відповідач участі у
вихованні дітей не бере та матеріально
не допомагає.

Позивачка стверджує, що в листопаді та
грудні 2013р. вона має намір разом з
дітьми поїхати до Республіки Польща, а
також має намір у грудні 2013р. та червні
2014р. поїхати до Республіки Ізраїль, де
на даний час проживає її мати, бабуся
дітей і такі поїздки, на її думку,
матимуть також велике значення для
духовного та фізичного розвитку дітей,
оскільки завдяки значній фінансовій
допомозі, яку надає її мати, вона має
змогу показати дітям Європу,
оздоровити в морській кліматичній
зоні, яка є сприятливою для дітей
такого віку, однак, відповідач
безпідставно не надає згоди на
тимчасовий виїзд дітей за межі України
та при цьому жодних аргументів, які б
пояснювали та обґрунтовували його
відмову не наводить, а тому вона вважає,
що така позиція батька дітей шкодить їх
інтересам та не сприяє всебічному та
гармонійному розвитку, що стало
наслідком її звернення до суду із
зазначеним вище позовом.

Рішенням Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 25
листопада 2013 року вищезазначений позов
задоволено частково.

Суд надав ОСОБА_2 дозвіл без згоди
батька ОСОБА_4 вписати відомості про
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_2, які їдуть за кордон разом
з матір'ю, в паспорт ОСОБА_2.

Суд надав ОСОБА_2 дозвіл без згоди
батька ОСОБА_4 оформити проїзні
документи для тимчасового виїзду
неповнолітніх дітей ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 за
кордон.

Суд надав ОСОБА_2 дозвіл, без згоди
батька ОСОБА_4, оформити документи для
тимчасового виїзду неповнолітніх
дітей ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_2 за межі України та на їх
в'їзд до Республіки Польща у грудні 2013
року, а також в'їзд до Республіки
Ізраїль у грудні 2013 року та червні 2014
року.

В задоволенні решти позовних вимог суд
відмовив.

Рішення суду оскаржив представник
ОСОБА_4 - ОСОБА_6.

В апеляційній скарзі апелянт
посилається на те, що рішення суду
першої інстанції є незаконним та
необґрунтованим, ухваленим з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, судом не повно
з'ясовано фактичні обставини справи та
не надано належної оцінки наявним у
матеріалах справи доказам.

Апелянт зазначає, що позивачкою не
надано жодного доказу, який
підтверджував би, що дітям за кордоном
буде забезпечено і створено умови для
нормального проживання.

Апелянт вважає, що позивачка шукає
будь-які можливості щоб вивезти дітей з
України на постійне місце проживання в
Ізраїль.

Апелянт також стверджує, що суд першої
інстанції не врахував ухвали
Апеляційного суду Львівської області
від 09 квітня 2013 року, якою було
відмовлено позивачці у наданні
тимчасового дозволу на виїзд за кордон
неповнолітніх дітей без згоди батька
саме з підстави, що дітям не
забезпечено і не створено умов для
нормального проживання за кордоном.

Апелянт просить рішення суду першої
інстанції скасувати та ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників
судового розгляду справи, перевіривши
матеріали справи і доводи скарги,
колегія суддів доходить висновку, що
апеляційну скаргу необхідно
задовольнити, а рішення суду скасувати
з таких підстав.

Відповідно до ст.309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення або зміни рішення є:
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 11, 60 ЦПК України,
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України, рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Під час ухвалення рішення суд вирішує,
зокрема, питання щодо: наявності
обставин (фактів), якими
обґрунтовувались як вимоги, так і
заперечення; наявності інших фактичних
даних, які мають значення для вирішення
справи; правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинно бути зазначено
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Відповідно до положень статті 141 СК
України, мати, батько мають рівні права
та обов'язки щодо дитини, незалежно від
того, чи перебували вони у шлюбі між
собою. Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Статтею 313 ЦК України визначено, що
фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років має право на виїзд за
межі України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), опікунів і в їхньому
супроводі чи у супроводі осіб, які
уповноважені ними.

У відповідності з ч.2 ст. 4 Закону
України «Про порядок виїзду з України і
в'їзду в Україну громадян України»,
оформлення проїзного документа дитини
провадиться на підставі нотаріально
засвідченого клопотання батьків або
законних представників батьків чи
дітей у разі потреби самостійного
виїзду неповнолітнього за кордон. У
клопотанні зазначаються відомості про
дитину, а також про відсутність
обставин, що обмежують відповідно до
цього Закону право на виїзд за кордон
(лише для дітей віком від 14 до 18 років).

За відсутності згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон може бути дозволено
на підставі рішення суду.

Аналогічні положення містить і
Постанова Кабінету Міністрів України
від 27 січня 1995 року №57 «Про
затвердження правил перетинання
державного кордону громадянами
України».

Відповідно до підпунктів 1, 2 п. 4 Правил
перетинання державного кордону
громадянами України, виїзд з України
громадян, які не досягли 16-річного віку,
в супроводі одного з батьків або інших
осіб, уповноважених одним з батьків за
нотаріально посвідченою згодою,
здійснюється: 1) за нотаріально
посвідченою згодою другого з батьків
із зазначенням у ній держави
прямування та відповідного
часового проміжку перебування у цій
державі, якщо другий з батьків
відсутній у пункті пропуску;

2) без нотаріально посвідченої згоди
другого з батьків: якщо другий з
батьків є іноземцем або особою без
громадянства, що підтверджується
записом про батька у свідоцтві про
народження дитини, та який (яка)
відсутній у пункті пропуску якщо у
паспорті громадянина України для
виїзду за кордон, з яким перетинає
державний кордон громадянин, який не
досяг 16-річного віку, або проїзному
документі дитини є запис про вибуття на
постійне місце проживання за межі
України чи відмітка про взяття на
консульський облік у дипломатичному
представництві або консульській
установі України за кордоном; у разі
пред'явлення документів або їх
нотаріально засвідчених копій:
свідоцтва про смерть другого з батьків;
рішення суду про позбавлення
батьківських прав другого з батьків;
рішення суду про визнання другого з
батьків безвісно відсутнім; рішення
суду про визнання другого з батьків
недієздатним; рішення суду про надання
дозволу на виїзд з України громадянину,
який не досяг 16-річного віку, без згоди
та супроводу другого з батьків.

Тобто вищевказані вимоги закону дають
підстави для висновку, що законодавцем
надано право суду приймати рішення
щодо виїзду дитини за кордон при умові
строкової конкретно визначеної
поїздки з зазначенням країни та часу
перебування, та відмови одного з
батьків у надані згоди на цей виїзд.

Аналіз наведених вище норм
матеріального права вказує, що,
вирішуючи питання надання дозволу на
виїзд дитини за кордон без згоди
батька, який не проживає разом з нею,
суд повинен враховувати заперечення
батька дитини, з яким дитина не
проживає та з'ясовувати
обґрунтованість цих заперечень.

Судом першої інстанції встановлено, що
сторони перебували у зареєстрованому
шлюбі, який розірвано на підставі
рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 20.07.2011р. (а.с. 5). Під час шлюбу
у них народилося двоє дітей - донька
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 та донька ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с. 9,10).

Задовольняючи частково позовні вимоги
та надаючи дозвіл позивачці на
тимчасовий вивіз дітей за кордон, суд
першої інстанції виходив з того, що
отримання дозволу на виїзд за кордон
неповнолітніх дітей позивачкою
здійснюється в інтересах дітей та з
метою оздоровлення, лікування,
загального розвитку, побачення
архітектурних пам'яток Європи, а
добровільна згода батька на тимчасовий
виїзд дітей за кордон відсутня.

Проте, такі висновки не можна визнати
обґрунтованими, оскільки вони зроблені
судом без будь-якого дослідження
дійсних обставин справи, без
з'ясування, в яку країну, і на який
термін вимагається надання дозволу, чи
не порушуються при цьому безпосередньо
права та інтереси дітей, чим викликані
заперечення сторін та чи заслуговують
вони на увагу та не дана оцінка цим
обставинам.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
предметом позову є надання за рішенням
суду без згоди батька дозволу
позивачці на виїзд до Республіки
Польща та в'їзд до Республіки Ізраїль
разом з малолітніми дітьми, оскільки на
цей час її мати проживає в Республіці
Ізраїль, та оформлення проїзних
документів для тимчасово її виїзду
разом з двома малолітніми дітьми за
кордон.

Суд першої інстанції, надаючи ОСОБА_2
дозвіл без згоди батька ОСОБА_4
оформити документи для тимчасового
виїзду неповнолітніх дітей - ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 за
межі України та на їх в'їзд до
Республіки Польща у грудні 2013 року, а
також в'їзд до Республіки Ізраїль у
грудні 2013 року та червні 2014 року
безпідставно надав дозвіл на
неодноразові виїзди дітей за кордон
без згоди батька, так як законодавець
передбачив таке право на одноразовий
виїзд за рішенням суду.

Апеляційний суд визнає, що дійсно, на
час вирішення судом першої інстанції
спору, позивачкою не було представлено
будь-яких доказів, зокрема запрошення,
які б свідчили про бажання матері
позивачки запросити свою доньку разом
з онуками до Республіки Ізраїль.

Подана стороною позивача суду
апеляційної інстанції ксерокопія
листа-запрошення, перекладеного та
завіреного приватним нотаріусом
ОСОБА_10 від жительки Республіки
Ізраїль ОСОБА_9 про запрошення до неї у
гості дочки своєї доглядальниці -
матері позивачки ОСОБА_11 та її
малолітніх онучок не свідчить про те,
що діти під час тимчасового виїзду
будуть забезпечені належними умовами
проживання, матеріального утримання,
медичного страхування, а також не
містить інформації про те, коли саме
позивачка з дітьми запрошується в
гості та на який термін.

Подані суду апеляційної інстанції
докази бронювання квитків на прізвища
матері та дітей без зазначення дати
вильоту та дати повернення в Україну
наміру на тимчасовий виїзд з України не
доводять, а роздруківка відпочинкових
турів не підтверджує того, що мати з
дітьми дійсно мають путівку на
тимчасовий виїзд на відпочинок до
Республіки Ізраїль.

Ураховуючи наведене, апеляційний суд
визнає, що позивачкою не спростовані
заперечення батька, що мати дітей має
намір виїхати до Республіки Ізраїль не
з туристичною поїздкою, а з метою
виїзду на постійне проживання та не
спростованні побоювання батька щодо
безпеки перебування дітей в Республіці
Ізраїль.

В матеріалах справи відсутні докази
про те, що відповідач чинить перешкоди
позивачці в наданні дозволу на виїзд
дітей за кордон.

Так, 14 березня 2014 року приватний
нотаріус ОСОБА_12 засвідчив згоду
ОСОБА_4 на внесення відповідних записів
про їх малолітніх дітей: ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 до
паспорта їх матері - ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_3, з метою тимчасових
поїздок за кордон.

В матеріалах справи також є
нотаріально посвідчена заява від 01
липня 2010 року відповідно до якої ОСОБА_4
надавав згоду на поїздку за кордон до
Республіки Болгарії на період з 15 липня
2010 року по 30 липня 2010 року малолітньої
доньки - ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 в
супроводі її матері ОСОБА_2 (а.с. 62).

Крім того, відповідач ОСОБА_4 в суді
апеляційної інстанції також
підтвердив, що він не впевнений у тому,
що в Республіці Ізраїль його діти
перебуватимуть у безпечних для їх
життя умовах, оскільки засоби масової
інформації неодноразово повідомляють
про можливість бойових дій на
території цієї держави та підтвердив,
що не заперечує надати свою згоду на
виїзд дітей до будь-якої з країн Європи
терміном не більше двох тижнів для
оздоровлення дітей.

Будь-яких належних доказів, що свідчать
про чинення відповідачем позивачці
перешкод у виїзді дітей за кордон не
представлено суду першої інстанції та
не здобуто колегією суддів в засіданні
апеляційної інстанції.

В матеріалах справи є докази, які з
вірогідністю вказують про існування у
дітей з батьком близьких взаємних
відносин, які батько підтримує з
дітьми, незважаючи на визначення їх
місця проживання разом з матір'ю за
рішенням Сихівського районного суду м.
Львова від 24 травня 2012 року, оскільки
цим же рішенням встановлено час його
зустрічей з доньками (а.с. 6-7).

Апеляційний суд, дослідивши докази у
справі та давши їм належну оцінку,
керуючись нормами Сімейного кодексу
України та Закону України «Про порядок
виїзду з України і в'їзд в Україну
громадян України», а також врахувавши
обставини справи, вважає, що суд першої
інстанції передчасно дійшов висновку
про можливість виїзду малолітніх дітей
до Республіки Ізраїль без згоди їх
батька, який проявив турботу з приводу
місця проживання дітей на території
іншої держави, матеріальної
забезпеченості під час її проживання в
Ізраїлі, можливості їх оздоровлення та
в порушення вимог ст. ст. 141, 153, 157 СК
України фактично позбавив батька дітей
можливості брати участь у їх вихованні.

За таких обставин, апеляційний суд
вважає, що висновки районного суду не
відповідають обставинам справи, а тому
рішення суду першої інстанції
необхідно скасувати та ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог.

Керуючись ст. 303, п. 2 ч.1 ст. 307, ст. 309, ч. 2
ст. 314, ст. 316 ЦПК України, колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_4
- ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Стрийського міськрайонного
суду Львівської області від 25
листопада 2013 року скасувати та
ухвалити нове рішення, яким в позові
ОСОБА_2 відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене шляхом подання касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили рішенням
апеляційного суду.

Головуючий:
Курій Н.М.

Судді:
Мельничук О.Я.

Мікуш Ю.Р.