Єдиний унікальний номер 227/4855/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/895/2014
Суддя 1 інстанції: Мавроді Р.Ф.
Доповідач: Новосядла
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 січня 2014 року
м.
Донецьк

Апеляційний суд Донецької області у
складі:

головуючого: судді Новосядлої В.М.,

суддів: Алексєєва А.В., Кішкіної І.В.,

при секретарі: Козаку І.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Добропільского міськрайонного
суду Донецької області від 12 грудня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_1 до
публічного акціонерного товариства
ДТЕК «Павлоградвугілля» про стягнення
заробітної плати та моральної шкоди,

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Добропільского
міськрайонного суду Донецької області
від 12 грудня 2013 року було відмовлено у
задоволенні позову ОСОБА_1 до
публічного акціонерного товариства
ДТЕК «Павлоградвугілля» про стягнення
заробітної плати та моральної шкоди.

Не погодившись із рішенням суду,
позивач приніс апеляційну скаргу, в
якій просить рішення суду першої
інстанції скасувати і ухвалити нове
рішення, яким задовольнити його
позовні вимоги через неповне
з*ясування судом першої інстанції всіх
обставини по справі, а саме:

- суд першої інстанції не встановив
обставини щодо реорганізації
структурного підрозділу шахти
«Терновська» публічного акціонерного
товариства ДТЕК «Павлоградвугілля»,

- суд першої інстанції необґрунтовано
долучив до матеріалів справи
документи, надані відповідачем, які
були надані останнім із порушенням
строків, визначених ЦПК.

Під час розгляду справи в апеляційній
інстанції позивач підтримав доводи
апеляційної скарги і просив її
задовольнити.

Представник відповідача заперечував
проти доводів апеляційної скарги і
просив її відхилити. При цьому
посилався на те, що робоче місце
позивачу було визначено при прийнятті
його на роботу. Позивач до теперішнього
часу перебуває у трудових відносинах
із відповідачем, однак з невідомих
причин на роботу не виходить. Стаття 111
КЗпП України, на яку посилається
позивач, при оплаті його праці не може
бути застосована до позивача, оскільки
оплата заробітної плати позивачу
проводиться згідно із тарифною ставкою
за фактично відпрацьований час. Крім
того, у зазначений позивачем період він
не працював.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача
і представника відповідача, дослідивши
матеріали цивільної справи,
апеляційний суд вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Із матеріалів цивільної справи
вбачається.

Позивач знаходиться у трудових
відносинах з відповідачем.

Відповідно до наказу №29 від 11 липня 2011
року позивач був переведений на посаду
начальника зміни служби з охорони
праці ВСП «Шахта «Тернівська» відділу
з охорони праці виробничих структурних
підрозділів департаменту з охорони
праці дирекції з охорони праці з
підземними роботами (а.с. 16).

26 вересня 2012 року позивач був
попереджений про скорочення посади
начальника зміни з 1 січня 2013 року, про
що свідчить направлене йому
попередження від 25 вересня 2012 року (а.с.
6).

Наказом №51-к від 28 січня 2013 року ОСОБА_1
були надані щорічна та додаткові
відпустки з 28 січня по 22 лютого 2013 року,
із подальшим звільненням за власним
бажанням (а.с. 15).

Наказом №93-к від 22 лютого 2013 року був
скасований наказ Генерального
директора про звільнення позивача та
йому були продовжені щорічна та
додаткові відпуски терміном на 10
календарних днів з 23 лютого по 4 березня
2013 року включно, у зв*язку із хворобою
(а.с. 19).

13 травня 2013 року позивач написав заяву
про звільнення його за пунктом 1
частини 1 статті 40 КЗпП України з 3
травня 2013 року.

До теперішнього часу позивач не
звільнений з роботи, однак на роботу не
з*являється і не повідомляє
керівництво підприємства про причини
своєї відсутності на роботі.

9 вересня 2013 року позивач звернувся до
суду з позовом про зобов*язання
відповідача виконати вимоги статті 29
КЗпП України і визначити йому робоче
місце, стягнути з відповідача на його
користь 23 частини його окладу за
невиконання норм виробітку не по вині
робітника у розмірі 24 661 гривня 28
копійок за період з травня по листопад
2013 року та моральну шкоду розмірі 30 000
гривень.

При цьому позивач посилається на
статтю 111 КЗпП України, відповідно до
якої при невиконанні норм виробітку не
з вини працівника оплата провадиться
за фактично виконану роботу. Місячна
заробітна плата в цьому разі не може
бути нижчою від двох третин тарифної
ставки встановленого йому розряду
(окладу). При невиконанні норм
виробітку з вини працівника оплата
провадиться відповідно до виконаної
роботи.

В обґрунтування своїх позовних вимог
стосовно виплати заробітної плати
позивач посилається на те, що його
норма виробітки полягає у виконанні
ним своїх посадових обов*язків
начальника зміни по охороні праці
відповідно до графіку виходів, який
складає заступник директора по охороні
праці структурного підрозділу.

Через те, що з вини відповідача не
виконуються норми виробітку, то
відповідач повинен заплатити йому 23
його окладу за 8 місяців з травня по
листопад 2013 року, що складає 24 661 гривню
28 копійок, виходячи із розрахунку: 3 082.66
(23 посадового окладу) х 8 місяців.

Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України
кожна сторона зобов*язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
позивач не довів у встановленому
законом порядку порушення його прав з
боку відповідача.

Вказаний висновок суду є правильним і
зроблений на підставі доказів, які
надали сторони під час розгляду справи
у суді першої інстанції, оскільки
стаття 111 КЗпП України не
застосовується при почасовій формі
роботи.

Крім того, за загальним правилом оплаті
підлягає виконана робота, а позивач
просить виплатити йому заробітну за
період, коли він не виходив на роботу.

Виходячи із встановлених фактів,
наданих сторонами доказів та вимог
закону, суд першої інстанції правильно
прийшов до висновку про відмову у
задоволенні позову про стягнення на
користь позивача заробітної плати.

Оскільки під час розгляду справи не
було встановлено порушення прав
позивача щодо визначення йому робочого
місця, виплати заробітної плати, то суд
першої інстанції правильно відмовив у
задоволенні позову про відшкодування
моральної шкоди, оскільки ці позовні
вимоги є похідними від зазначених
вимог.

Рішення суду постановлено у
відповідності до норм матеріального і
процесуального права.

Підстав для його скасування не
встановлено.

Відповідно до частини 1 статті 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Довід апеляційної скарги про не
встановлення судом першої інстанції
обставин щодо реорганізації
структурного підрозділу шахта
«Терновська» публічного акціонерного
товариства ДТЕК «Павлоградвугілля» і
не надання йому відповідних документів
з цього приводу, є неспроможним,
оскільки предметом спору по цій справі
є визначення позивачу робочого місця і
оплата заробітної плати при
невиконанні підприємством норм
виробітку та відшкодування моральної
шкоди, а не реорганізація підприємства.

Що стосується доводу апеляційної
скарги про те, що позивачу не було
визначено робоче місце, то вказаний
довід є необґрунтованим, оскільки суд
першої інстанції, відмовляючи у
задоволенні позову в цій частині,
правильно виходив із того, що робоче
місце позивача було визначено при
прийнятті його на роботу за трудовим
договором. Згідно із записом у
трудовій книжці позивач не звільнений
з посади начальника зміни служби з
охорони праці ВСП «Шахта «Терновська»
відділу з охорони праці виробничих
структурних підрозділів департаменту
з охорони праці дирекції з охорони
праці.

Довід апеляційної скарги про те, що суд
першої інстанції не мав права долучати
до матеріалів справи документи, надані
відповідачем і датовані 15 листопада 2013
року, через порушення строків,
передбачених ЦПК є необгрунтованим,
оскільки вказані документи надійшли до
суду поштою і зареєстровані 19
листопада 2013 року за вхідним номером
15967.

Відповідно до пункту 2.1 Інструкції з
діловодства в місцевому загальному
суді N 68 від 27 червня 2006 року,
затвердженої Наказом Державної
судової адміністрація України ( яка
була чинна на той час) уся
кореспонденція, у тому числі документи,
надіслані електронною поштою,
факсимільним зв'язком, а також
телеграми, що надходять до суду,
працівником апарату суду, на якого
відповідною посадовою інструкцією
покладено обов'язки щодо приймання
кореспонденції, реєструються та
передаються керівництву суду для
проставлення резолюцій.

На вказаних документах є резолюція
відповідної посадової особи про
залучення цих документів до справи.

Підстав не приймати ці документи у суду
першої інстанції не було.

Крім того, вказані документи
стосується предмету позову і при
вирішенні трудових спорів обов*язок
надавати відповідні докази лежить на
відповідачеві, оскільки всі документи
знаходяться у нього.

Керуючись статтями 308, 315 ЦПК України,
апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити

Рішення Добропільского міськрайонного
суду Донецької області від 12 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена у касаційному
порядку протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: