ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 2-6612/11
провадження №
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"25" березня 2014 р. Дарницький районний
суд міста Києва в складі:

головуючого - судді
Коренюк А.М.

при секретарі
Радченко
Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в міста Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_9, ОСОБА_3 про визнання договору
позики та договору іпотеки недійсними,
суд -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_9, ОСОБА_3 про визнання
договору позики та договору іпотеки
недійсними. Мотивуючи свої вимоги тим,
що між ним та ОСОБА_9 склалися
господарські правовідносини. 10 грудня
2008 року в м. Вільнюсі (Литва) відбулись
переговори щодо прямих поставок
будівельних матеріалів, за умовами
яких ОСОБА_9, як генеральний директор UAB
«TEGRA», висунув умову про попередню
оплату очолюваною позивачем компанією
за придбання нею товарів, у той час,
коли до цього оплата за будівельні
матеріали здійснювалась по факту
реалізації, й такої можливості не
виключав договір поставки, укладений
між ними від 01 лютого 2008 року. За таких
умов він, як керівник компані
«Будгерметик-2003», особа, від якої
залижали місця наймних працівників, не
міг не погодитися на висунуті ОСОБА_9
умови, оскільки їх невиконання мали б
наслідком вплинути на ведення ним
бізнесу, скорочення штату тощо. За
наслідками вказаних переговорів, задля
забезпечення виконання умов
контрактів у майбутньому, ним 10 грудня
2008 року була написана розписка в
присутності свідка ОСОБА_4, за умовами
якого він взяв у ОСОБА_9 600 000 доларів США
зі строком повернення коштів частинами
до 01 червня 2010 року, у якій з метою
забезпечення виконання зобов»язань
зазначив про обов»язковість укладення
договору іпотеки, належного йому
нерухомого майна - нежитлового
приміщенням, розміщеного за адресою:
АДРЕСА_2. При цьому, оскільки вказана
розписка носила забезпечувальних
характер, була способом виконання
ТОВ «Будгерметик-2003» з оплати вартості
будівельних матеріалів, які мали б
поставлятися компанією «TEGRA»,
очолюваною ОСОБА_9, в дійсності кошти в
сумі 600 000 доларів США, про які йде мова в
розписці йому не передавались, ними він
не володів. Вподальшому, 11 червня 2009
року в приміщенні приватного нотаріуса
КМНО ОСОБА_5 на заміну вказаній
розписці, яка мала б бути знищена
ОСОБА_9, він написав нову тією ж датою,
тобто заднім числом, однак без
обов»язку передачі майна в іпотеку, та
з новою датою повернення коштів - 10
грудня 2012 року щодо отримання ним в
борг від ОСОБА_9 600 000 доларів США.
Вважає, що ані перша розписка зі
строком повернення коштів 01 червня 2010
року, ані друга зі строком повернення 10
грудня 2012 року не була реальною й є
безгрошовою, тобто кошти йому ОСОБА_9 не
передав. Відтак, фактично між ними було
укладено один договір позики на 600 000
доларів США, й жодних коштів за цим
договором він від відповідача не
отримував, оскільки наміру ствоювати
будь-які правові наслідки за цим
договором не переслідував, а останній
мав забезпечувальних характер їх
господарських відносин, й на підставі
ст. 1051 ЦК України оспорює вказаний
договір з тих підстав, що грошові кошти
насправді ним не були одержані.
Оскільки договір іпотеки, укладений
між ними забезпечував недісний договір
позики, останній також вважається
недійсним. Наразі ОСОБА_9 звернувся до
суду з позовом до нього про стягнення
коштів за договором позики, захищаючи
свої права, він вважає із вказаних
підстав дговір позики недісним, що й
стало підставою звернення до суду з
даним позовом.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та
його представник ОСОБА_6, діючий на
підставі довіреності від 03 вересня 2012
року (а.с.48 том 2), позовні вимоги
підтримав з тих же підстав та просив їх
задовольнити.

В судовому засіданні представник
відповідача ОСОБА_7, діючий на підставі
нотаріально посвідченої довіреності
від ОСОБА_9 від 23 вересня 2013 року (а.с.49,
51), позовні вимоги не визнав, просив
відмовити у задоволенні за
недоведеністю вимог. Вважаючи, що
оспорюваний договір позики є іменним,
дійсним, реальним, платним, укладеним
сторонами добровільно за їх
волевиявленням, сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору, що підтверджується
двома розписками, договором позики та
договорм іпотеки. Позицію позивача
розцінює не інакше, як бажання уникнути
зобов»язань по виконанню договору
позики. Окрім іншого, просив
застосувати строк позовної давності до
вимог про визнання договору позики, на
виконаня якої надана розписка від 10
грудня 2008 року про виконання
зобов»язань до 01 червня 2010 року.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання
не з"явився, про час та місце розгляду
справи повідомлений належним чином -
рекомендованою поштою з повідомленням
про вручення.

За таких підстав судом визнано за
можливе розглядати справу за його
відсутності, на підставі доказів,
наявних в матеріалах справи та за
погодженням зі сторонами.

Вислухавши пояснення сторін, їх доводи
та заперечення, свідчення свідка
ОСОБА_4 й позивача ОСОБА_2 в якості
свідка, дослідивши матеріали справи у
їх сукупності, всебічно та повно
з»ясувавши фактичні обставини, на яких
ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши
докази, які мають істотне значення для
розгляду справи і вирішення спору по
суті, суд приходить до висновку про те,
що позовні вимоги підлягають відмові у
їх задоволенні за недоведенісю вимог
із наступних правових підстав та
встановлених правовідносин.

Судом встановлено, що сторони ОСОБА_2 та
ОСОБА_9 є партнерами по бізнесу,
учасниками господарських
правовідносин (а.с.8-10).

10 грудня 2008 року в м. Вільнюсі (Литва) в
офісі компанії UAB «TEGRA» ОСОБА_9, як
фізична особа, передав, а ОСОБА_2 в
присутності свідка ОСОБА_8 прийняв
грошові кошти в борг в сумі 600 000 доларів
00 центів США у якості безпроцентної
позики. Фактична передача та отримання
цієї суми підтверджується розпискою
ОСОБА_2 від 10 грудня 2008 року, в
якій ОСОБА_2 вказав про отримання та
обов»язок повернення боргу частинами в
срок до 01 червня 2010 року (а.с.19), та в якій
з метою забезпечення виконання
зобов»язань зазначив про
обов»язковість укладення договору
іпотеки, належного йому нерухомого
майна - нежитлового приміщення,
розміщеного за адресою: АДРЕСА_2 (а.с.16-17
том 1).

10 грудня 2008 року сторони уклали договір
позики про отримання ОСОБА_2 в борг від
ОСОБА_9 600 000 доларів США, на
підтвердження чого була надана
ОСОБА_2 розписка про отримання та
обов»язок повернення ним боргу
частинами в срок до 10 грудня 2012 року
(а.с.18, 19 том 1).

З метою забезпечення виконання
вказаних зобов»язань сторонами
укладений договір іпотеки від 11 чевня
2009 року, посвідчений приватним
нотаріусом КМНО ОСОБА_5 (а.с.20-21 том 1).
Цей договір, як передбачено його п.1,
забезпечує виконання іпотекодавцем
зобов»язання, що виникає із укладеного
іпотекодержателем договору позики
грошей від 10 грудня 2008 року (основне
зобов»язання), за умовами якого ОСОБА_2
(іпотекодавець) зобов»язаний повернути
іпотекодержателю позичені кошти в сумі
4 560 000 грн., що на момент укладення цієї
угоди виходячи із курсу (1USD США=7,60 грн.),
є сумою, еквівалентною 600 000 (шістсот
тисяч) доларів США, з кінцевим терміном
поверхня - до 10 грудня 2012 року. В
забезпечення виконання зобов»язання,
що викладено в п. 1 договору укладається
договір іпотеки, предметом якого є:
1) нежиле приміщення АДРЕСА_2, загальною
площею 152, 70 кв м та нележить
іпотекодавцю на праві власності; 2)
трикімнатна квартира АДРЕСА_1,
загальною площею 54,3 кв м, та нележить
іпотекодавцю на праві власності.

Позивач відповідно до умов вказаного
договору й договору позики засвідчив,
що всі умови договору йому зрозумілі й
він вважає їх справедливими по
відношенню до себе та підтвердив свою
здатність їх виконувати, що
підтверджується підписами сторін,
погоджених нотаріально (а.с.18, 20-21).

Вказане не спростовується й
поясненнями позивача, даними в
судовому засіданні, який визнав, що як
дві розписки, договір позики, так й
договір іпотеки ним укладений
добровільно, свідомо, без примусу тощо.

Окрім того, преамбула вказаного
договору містить відомості про те, що
сторони Договору іпотеки попередньо
ознайомлені з наслідками вчинюваної
нотаріальної дії, розуміючи значення
та умови цієї угоди, її правові
наслідки, підтверджуючи дійсність
намірів при її укладанні, та те, що вона
не носить характеру мнимої та удаваної,
й будучи добровільно, уклали вказаний
договір. (а.с.20-21).

Проте у визнавчений строк кошти
позичальник не повернув, чим взяті на
себе зобов»язання не виконав.
Наслідком чого ОСОБА_9 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення
суми позики за розпискою зі строком
повернення коштів до 01 червня 2010 року
(а.с.32-35, 22 том 1). Вказана справа
перебуває в провадженні Печерського
районного суду м. Києва (а.с.22),
наразі зупинена до вирішення даного
спору.

Таким чином, між сторонами був
укладений договір позики грошей на
визначений термін. За умовами якого
відповідач передав позивачу зазначену
грошову суму у позику, а позивач
зобов»язався повернути отримані кошти
готівкою по першій розписці в строк до
01 червня 2010 року, по другій - до 10 грудня
2012 року у визначений спосіб (частинами,
тобто з розстрочкою), що
підтверджується двома розписками,
договором позики та договорм іпотеки
(а.с. 16-17, 18, 19-21).

Як перша розписка, так й друга датовані
10 грудня 2008 року, предметом яких є
однакові сумим боргових зобов»язань -
600 000 доларів США, що уцілому становить 1
200 000 доларів США, проте різняться
датою повернення коштів, у першому
випадку до 01 червня 2010 року, по другій
розписці - до 10 грудня 2012 року.

Договір є укладеним, відповідно до ст.
638 ЦК України, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. На підтвердження чого
посвідчують своїми підписами, що
відповідає даним правовідносинам.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Аналізуючи зібрані по справі докази
суд вважає, що сторони добровільно, й
ними це не спростовується, уклали
договір позики та на забезпечення
виконання його зобов»язань договір
іпотеки, а тому підстав вважати, що
останній був укладений під
психологічних тиском, немає.

Так, позивач у своїх пояснення та, як
свідок, визнав, що договір ним
укладався добровільно, без примусу,
проте у зв»язку з тим, що він як
керівник компанії, особа, від якої
залижали місця наймних працівників, не
міг не погодитися на висунуті ОСОБА_9
умови, оскільки їх невиконання мали б
наслідком вплинути на ведення ним
бізнесу, й він вимушений був укласти
оспорювані договори. При написанні
розписки, на нього ніхто не тисну, ані
психологічно, ані фізично, більше того
текст договору позики готувався в
офісі його компанії, про наявність
прихованих умов оспорюваного договору
він мав змогу зазначити в тексті угод,
проте не зробив цього, довіряючи тим
самим ОСОБА_9.

В ході розгляду справи судом
встановлено, що укладена сторонами
угода не мала на меті приховати іншу
угоду й з іншими правовими наслідками,
й те, що сторонами укладена саме та
угода, яку вони дійсно мали на увазі. Ця
угода не суперечить законові, іншим
актам законодавства, особи, які її
вчиняли мали необхідний обсяг
цивільної дієздатності, їх
волевиявлення було вільним і
відповідало внутрішній волі, а тому
немає правових підстав для визнання
угоди недісною.

Для визнання правочину недійсним суду
слід встановити, що обидві сторони
договору діяли свідомо для досягнення
якоїсь особистої користі, їх дії були
направлені на досягнення інших
правових наслідків і приховують іншу
волю учасників угоди. Проте такі
обставини судом не встановлені.

За договором позики, відповідно до
статті 1046 ЦК України одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов»язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики вважається
укладеним з моменту передання грошей
або інших речей, визначених родовими
ознаками.

Так, ст. 1046 ЦК України передбачені
істотні умови договору позики: він є
публічним, іменним, двостороннім,
реальним, платним. Згідно ст.1047 ЦК
України договір позики укладається у
письмовій формі, якщо його сума не
менша як у десять разів перевищує
встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, у випадку, коли позикодавцем
є юридична особа, - незалежно від суми,
що не суперечить даним
правовідносинам.

На підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей (ч.2 ст. 1046 ЦК
України).

Відповідно до частини 2 статті 1046 ЦК
України договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Позивач вважає, що ані перша розписка
зі строком повернення коштів 01 червня
2010 року, ані друга зі строком
повернення 10 грудня 2012 року, не була
реальною, тобто кошти йому ОСОБА_9 не
передав. Відтак, фактично між ними було
укладено один договір позики на 600 000
доларів США, й жодних коштів за цим
договором він від відповідача не
отримував, оскільки наміру ствоювати
будь-які правові наслідки за цим
договором не переслідував, а останній
мав забезпечувальних характер їх
господарських відносин, й на підставі
ст. 1051 ЦК України оспорює вказаний
договір з тих підстав, що грошові кошти
насправді ним не були одержані (за
безгрошовістю), посилаючись на покази
свідків та документи - податкові
декларації ОСОБА_9, із яких вбачається,
що останній не декларував вказані
кошти, тобто такі, які уподальшому
стали предметом позики. Оскільки
договір іпотеки, укладений між ними
забезпечував недійсний договір позики,
останній, на його думку, також
вважається недійсним.

Проте, з такою позицією погодитися не
можна.

Суд, надавши оцінку правовій підставі
оскарження договорів позики та
іпотеки, вважає їх недоведеними.

Так, відповідно до ст. 1047 ЦК письмова
форма договору позики передбачена у
тому випадку, якщо його сума не менш ніж
у 10 разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми.

Однією із форм договору позики може
бути розписка позичальника або інший
документ, який посвідчує передання
йому позикодавцем визначеної суми
грошей або визначеної кількості речей.
Керуючись ст. 1051 ЦК України,
позичальник має право оспорити договір
позики на тій підставі, що грошові
кошти або речі насправді не були
одержані ним від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Проте якщо
договір позики має бути укладений у
письмовій формі, рішення суду не може
грунтуватися на показаннях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані в меншій кількості, ніж
встановлено договором. Це положення не
застосовується до випадків, коли
договір був укладений під впливом
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або через
тяжкі обставини.

А тому, з урахуванням положення ст. 1051
ЦК України, суд критично ставиться до
доказів позивача, які надані ним при
доведенні своїх вимог, а саме показів
свідків ОСОБА_4, як працівника компанії
ОСОБА_2, та позивача ОСОБА_2, допитаного
в якості свідка, які підтвердили факт
відсутності передачі коштів під час
укладення договору позикими, й які не
можуть бути покладені в основу рішення
про задоволення вимог. Аналогічне
критичне ставлення суду й до
податкових декларацій ОСОБА_9 за період
дії спірних правовідносин, оскільки
останній пояснив, що вказаними коштами
він не володів, а отримав у борг від
акціонерів його компанії.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК
України на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику, така позиція
висвітлена у постанові Верховного Суду
України від 18 вересня 2013 року (6-63цс13).

Статтею 202 ЦК України визначено, що
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Правочини
можуть бути односторонніми та дво- чи
багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої
статті 207 ЦК України правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах, у листах, телеграмах, якими
обмінялися сторони. Правочин
вважається таким, що вчинений у
письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в
борг грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Зважаючи на викладене, підстав вважати
оспорюваний договір позики недісним за
безгрошовістю на підставі ст. 1051 ЦК
України немає.

Оскільки підстав вважати оспорюваний
договір позики недісним немає, немає
підстав визнавати договір іпотеки
недійсним.

Суд, розглядаючи заяву відповідача про
застосувавання строку позовної
давності до вимог про визнання
договору позики, на виконаня якої
надана розписка від 10 грудня 2008 року зі
строком виконання зобов»язань до 01
червня 2010 року, вважає її
безпідставною, оскільки позивачем
вказаний строк не пропущений. Так, як
вбачається із матерілалів справи,
позов ним поданий 29 грудня 2010 року (а.с.7
том 1), а тому підстав для застосування
строку позовної давності немає.

На підставі вищевикладеного, ст.ст. 202,
207, 215, 1046, 1047, 1051 ЦК України, з
урахуванням правової позиції,
висвітленої у постанові Верховного
Суду України від 18 вересня 2013 року
(6-63цс13), керуючись ст.ст. 5, 6, 7, 8, 10, 11, 15, 57,
58, 59, 60, 62, 64, 195, 196, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 218, 293,
294 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
ОСОБА_9, ОСОБА_3 про визнання договору
позики та договору іпотеки недійсними
відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду м. Києва шляхом
подачі апеляційної скарги протягом 10
днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні
під час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя:

Коренюк А.М.