Єдиний унікальний номер 230/622/14-ц
Номер провадження 22-ц/775/2619/2014
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2014 року
м.
Донецьк

Апеляційний суд Донецької області у
складі:

головуючого: судді Новосядлої В.М.,

суддів: Баркова В.М., Кішкіної І.В.,

при секретарі Козаку І.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Єнакіївського міського суду
Донецької області від 12 лютого 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до
Юнокомунарівської міської ради про
визнання права власності на нерухоме
майно,

В С Т А Н О В И В :

Рішенням Єнакіївського міського суду
Донецької області від 12 лютого 2014 року
було відмовлено у задоволенні позову
ОСОБА_1 до Юнокомунарівської міської
ради про визнання права власності на
нерухоме майно.

Не погодившись із рішенням суду,
позивач приніс апеляційну скаргу, в
якій просить рішення суду першої
інстанції скасувати і ухвалити нове
рішення про задоволення позовних
вимог, оскільки, на йому думку, рішення
суду першої інстанції було ухвалено із
грубим порушенням норм матеріального і
процесуального права, а саме:

- суд першої інстанції
необґрунтовано не прийняв до уваги
рішення Юнокомунарівської міської
ради від 26 червня 1996 року, яке ніким не
було спростовано і представником
відповідача було фактично визнано за
дійсне,

- в порушення вимог статті 215 ЦПК
України в рішенні суду першої
інстанції відсутнє посилання на норми
матеріального права,

- поза увагою суду першої
інстанції залишилось те, що на час дії
ЦК УРСР право власності на нерухоме
майно не залежало від його реєстрації,

- невизнання судом першої
інстанції за позивачем права
власності, порушує його права власника
на гараж.

Під час розгляду справи в апеляційній
інстанції позивач підтримав доводи
апеляційної скарги і просив її
задовольнити.

Представник Юнокомунарівської міської
ради у судове засідання апеляційного
суду не з*явився, повідомлений належним
чином про час і місце розгляду справи,
про що свідчить заява про розгляд
справи у йог відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача,
дослідивши матеріали цивільної справи,
апеляційний суд вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Із матеріалів цивільної справи
вбачається.

17 січня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом про визнання права
власності на гараж, який розташований в
районі будинку №46 по вулиці Алішера
Навої у м. Юнокомунарівськ.

В обгрунтування своїх позовних вимог
позивач посилався на те, що маючи у
власності автомобіль, вирішив для його
належного зберігання, збудувати гараж
на сусідній вулиці, біля свого місця
проживання.

Згідно із технічним паспортом гараж
був побудований у 1983 році (а.с. 5
оборотна сторона).

Посилаючись на рішення
Юнокомунарівської міської ради №43 від
26 червня 1996 року, позивач вважає, що
йому було дозволено будівництво гаражу
індивідуального використання.

При цьому позивач посилається на норми
ЦК України в редакції 2004 року, які
регулюють правовідносини щодо права
власності.

Однак законодавство, відповідно до
якого встановлюється правовий режим
нерухомого майна та документи, яким
посвідчується право власності на це
майно, визначається, виходячи із часу
спорудження гаражу.

Із змісту, наданого позивачем рішення
виконавчого комітету
Юнокомунарівської міської ради
народних депутатів №43 від 26 червня 1996
року (копія якого не завірена належним
чином) вбачається, що виконавчий
комітет «узаконив побудований гараж
індивідуального користування в районі
будинку №46 по вул. Алішера Навої (без
зазначення назви міста) ОСОБА_1, який
проживає по АДРЕСА_1 (а.с. 4).

Таким чином, із наданих позивачем
доказів - технічного паспорту на гараж
та рішення виконавчого комітету (який
суд визнав неналежним доказом)
вбачається, що гараж був побудований у
1983 році, а з заявою про оформлення
документів на нього позивач звернувся
у червні 1996 року.

На час побудови гаражу діяла
Інструкція «Про порядок реєстрації
будинків та домоволодінь у містах і
селищах міського типу Української
РСР», затверджена Міністерством
Комунального господарства Української
РСР 31 січня 1966 року, згідно із якою
реєстрацію будинків із обслуговуючими
їх будівлями і спорудами та
домоволодінь у містах і селищах
міського типу Української РСР
провадили бюро технічної
інвентаризації виконавчих комітетів
місцевих рад депутатів трудящих.

Згідно із цією Інструкцією реєстрації
підлягали всі будинки і домоволодіння
в межах міст і селищ міського типу
Української РСР.

Вказана Інструкція втратила чинність
згідно із наказом Державного комітету
України по житлово-комунальному
господарству від 13 грудня 1995 року №56.

На виконання постанови КМУ від 27 лютого
1995 року №150 «Про внесення змін до
деяких постанов Кабінету Міністрів
України» були прийняті Правила
державної реєстрації об'єктів
нерухомого майна, що знаходяться у
власності юридичних та фізичних осіб,
затверджені наказом Державного
комітету України по
житлово-комунальному господарству від
13 грудня 1995 року №56, зареєстровані в
Міністерстві юстиції України 19 січня
1996 року за №31/1056 і які діяли на час
звернення позивача до виконавчого
комітету Юнокоммунарівської міської
ради.

Правила встановлювали порядок
державної реєстрації об'єктів
нерухомого майна, що знаходяться у
власності юридичних та фізичних осіб.

До об'єктів нерухомого майна, що
підлягали державній реєстрації,
відносяться: жилі будинки
(домоволодіння), розташовані на
земельній ділянці під окремим
порядковим номером на вулиці, площі,
провулку; нежилі будинки, дачі, садові
будинки, гаражі, будівлі виробничого,
господарського, соціально-побутового
та іншого призначення, розташовані на
окремих земельних ділянках; вбудовані
в жилі будинки нежилі приміщення (як
частини цього будинку); квартири в
багатоквартирних будинках.

Відповідно до підпункту «а» пункту 4.1.
зазначених Правил оформлення права
власності на об'єкти нерухомого майна
проводиться з видачею свідоцтва про
право власності місцевими органами
державної виконавчої влади, місцевого
самоврядування:

- фізичним особам на
новозбудовані, перебудовані або
реконструйовані об'єкти нерухомого
майна при наявності акта про право
власності або рішення про відведення
земельної ділянки для цієї мети та при
наявності акта державної комісії про
прийняття об'єкта і введення його в
експлуатацію.

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначає, що
гараж був побудований на земельній
ділянці, яка розташована в районі
багатоквартирного будинку АДРЕСА_2
тобто на землі, яка належить органам
місцевого самоврядування.

Таким чином, законодавством, яке
регулювало порядок оформлення права
власності на новозбудований гараж, на
час його побудови вимагалось в
обов*язковому порядку надання особою,
яка здійснила будівництво, рішення про
відведення земельної ділянки для цієї
мети та Акт державної комісії про
прийняття об'єкта і введення його в
експлуатацію.

Така ж позиція закріплена у пункті 12
Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про практику застосування
судами статті 376 Цивільного кодексу
України (про правовий режим
самочинного будівництва)» №6 від 30
березня 2012 року, згідно із яким,
вирішуючи справу за позовом власника
(користувача) земельної ділянки про
визнання права власності на самочинно
збудоване нерухоме майно, суди
зобов'язані встановлювати усі
обставини справи, зокрема: чи є позивач
власником (користувачем) земельної
ділянки; чи звертався він до
компетентного державного органу про
прийняття забудови до експлуатації; чи
є законною відмова у такому прийнятті;
чи є, порушені будівельні норми та
правила, істотними.

Аналіз вказаних норм права свідчить
про те, що як під час будівництва
позивачем гаражу, так і у теперішній
час для узаконення самочинного
будівництва нерухомого майна особі
необхідно надати рішення про
відведення земельної ділянки для цієї
мети та Акт державної комісії про
прийняття об'єкта і введення його в
експлуатацію.

Виходячи із встановлених обставин,
наданих сторонами доказів, вимог
закону, суд першої інстанції правильно
прийшов до висновку про відмову у
задоволенні позову, оскільки позивачем
не було надано документів на
підтвердження своїх позовних вимог.

Рішення суду постановлено у
відповідності до вимог матеріального і
процесуального права і підстав для
його скасування не встановлено.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції.

У відповідності до частини 1 статті 308
ЦПК України суд апеляційної інстанції
відхиляє апеляційну скаргу, якщо
встановлює, що суд першої інстанції
постановив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Керуючись статтями 308, 315 ЦПК України,
Апеляційний суд, -

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Єнакіївського міського суду
Донецької області від 12 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:
Судді: