Справа № 1316/3142/12
Головуючий у 1 інстанції: Кіпчарський
Провадження № 22-ц/783/1750/14
Доповідач в 2-й інстанції: Мацей М. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого:
Мацея М.М.,

суддів: Копняк
С.М., Монастирецького Д.І.,

секретаря:
Олексіва О.А.,

з участю:
представників позивачки ОСОБА_2 -
ОСОБА_3,

ОСОБА_4,
представника відповідачки ОСОБА_5 -
ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2
на рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 20 грудня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
виконкому Оброшинської сільської ради
Пустомитівського району Львівської
області та ОСОБА_5, третя особа - ОСОБА_7
про визнання недійсним та скасування
рішення, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Пустомитівського районного
суду Львівської області від 20 грудня 2013
р. в задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивачка
ОСОБА_2

В апеляційній скарзі, посилаючись на
незаконність, неповне з'ясування
обставин справи, недоведеність
обставин, що мають значення для справи,
порушення норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду першої інстанції скасувати та
ухвалити нове рішення, яким позов
задовольнити.

Зазначає, що суд не взяв до уваги, що в
рішеннях № 70 та 84 і 84/1 визначено точну
адресу земельної ділянки, а саме -
ділянка АДРЕСА_1, тобто виділені їй та
ОСОБА_8 земельні ділянки знаходяться
поряд. Вказує, що додатковим
твердженням того, що ОСОБА_8
приватизувала в тому числі і ділянку
НОМЕР_1, виділену їй, являється наявна в
матеріалах справи відповідь відділу
Держземагенства у Пустомитівському
районі Львівської області, згідно
якого власником земельної ділянки
АДРЕСА_1 згідно договору
купівлі-продажу земельної ділянки є
ОСОБА_7, яка придбала ці ділянки
відповідачки ОСОБА_5 - спадкоємця
ОСОБА_8

Відповідач - виконком Оброшинської
сільської ради Пустомитівського
району Львівської області і третя
особа - ОСОБА_7 належним чином
повідомлені про час і місце розгляду
справи, що стверджується наявними у
справі рекомендованими повідомленнями
(а.с. 203, 205), заяв про відкладення
розгляду справи не поступило, що
відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України, не
перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників апелянта ОСОБА_3 і ОСОБА_4
на підтримання апеляційної скарги,
пояснення представника відповідачки
ОСОБА_6 на заперечення скарги,
перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає з таких
підстав.

Відповідно до положень ст.ст. 3, 10, 11, 15, 59,
60 ЦПК України кожна особа має право в
порядку встановленому цим Кодексом
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів. Розгляд
цивільних справ здійснюється не інакше
як за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. При
цьому кожна із сторін самостійно, на
власний розсуд розпоряджається своїми
правами щодо предмета спору й
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Захист прав у порядку цивільного
судочинства - це передбачені законом
способи охорони цивільних, житлових,
земельних, сімейних чи трудових прав у
разі їх порушення чи реальної
небезпеки такого порушення.

Загальний перелік таких способів
захисту цивільних прав та інтересів
передбачений ст. 16 ЦК України.

Згідно з ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Установлено, що в серпні 2012 р. ОСОБА_2
через свого представника звернулася з
позовом до виконкому Оброшинської
сільської ради Пустомитівського
району Львівської області і ОСОБА_5, з
участю третьої особи ОСОБА_7, в якому
просила визнати недійсним і скасувати
рішення зазначеного виконавчого
комітету від 23 листопада 2000 року № 84/2
про передачу ОСОБА_8 у приватну
власність безкоштовно земельну
ділянку для будівництва і
обслуговування житлового будинку і
господарських будівель площею 0,2300 га в
с. Оброшино Пустомитівського району
Львівської області, квартал забудови
«Буковина». Позовні вимоги
обґрунтовувалися тим, що зазначене
рішення виконкому у протоколі
засідання виконкому не значиться.
Рішенням № 70 від 26 вересня 2000 р. було
перезакріплено земельну ділянку під
будівництво житлового будинку НОМЕР_2 у
вказаному масиві з ОСОБА_9 на ОСОБА_8, а
рішенням № 71 від 26 вересня 2000 р.
вказаного виконкому перезакріплено
земельну ділянку НОМЕР_1 під
будівництво житлового будинку
перезакріплено з ОСОБА_10 на ОСОБА_11 -
позивачку. В подальшому ОСОБА_5
успадкувала земельну ділянку після
смерті ОСОБА_8, яка захопила і її
ділянку та оформила державний акт на
право власності на земельну ділянку,
яку в подальшому ОСОБА_5 продала ОСОБА_7
Такими діями порушено права позивачки
на землю, представник просив позов
задовольнити.

Судом і матеріалами справи
установлено, що на підставі рішення
Оброшинської сільської ради № 84/2 від 23
листопада 2000 р. ОСОБА_8 23 січня 2001 р.
видано Державний акт серії ЛВ № 28857 на
право приватної власності на земельну
ділянку площею 0,2300 га, яка знаходиться
на території с. Оброшино і призначена
для будівництва і обслуговування
житлового будинку і господарських
будівель (а.с.60), зазначена земельна
ділянка на підставі свідоцтва про
право на спадщину за заповітом від 24
березня 2009 р. перейшла у власність
ОСОБА_5 (а.с.65), остання на підставі
договору купівлі-продажу земельної
ділянки від 27 травня 2009 р. відчужила її
ОСОБА_7

Відмовляючи у задоволенні позову
районний суд виходив з того, що
позивачка не є власником або
землекористувачем спірної земельної
ділянки, тому її позовні вимоги не
відповідають передбаченим чинним
законодавством способам захисту прав
та інтересів, вона не довела, що набула
право на зазначену земельну ділянку та,
що така їй передавалася, судом не
добуто доказів передачі позивачці
зазначеної земельної ділянки і
користування нею, що оскаржуване нею
рішення прийняте органом місцевого
самоврядування відповідно до вимог
чинного законодавства, в межах його
компетенції та в межах граничних
розмірів і при цьому не встановлено
порушень прав чи інтересів ОСОБА_2

З висновками суду слід погодитися,
оскільки вони вмотивовані,
обґрунтовані, підтверджені наявними в
матеріалах справи доказами і
відповідають нормам права.

Рішенням Пустомитівського районного
суду Львівської області від 23 липня 2010
р., залишеним без змін ухвалою колегії
суддів судової палати у цивільних
справах Апеляційного суду Львівської
області від 15 липня 2013 р., у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_5,
ОСОБА_7, виконавчого комітету
Оброшинської сільської ради
Пустомитівського району Львівської
області про визнання недійсним
Державного акта на право власності на
земельну ділянку серії ЛВ № 28857 від 23
січня 2001 р., виданого на ім'я ОСОБА_8, про
визнання недійсним свідоцтва про право
на спадщину за заповітом, виданого
ОСОБА_5 в частині прийняття спадщини
від ОСОБА_8 земельної ділянки в с.
Оброшино Пустомитівського району,
квартал забудови «Буковина», площею
0,2300 га, про визнання недійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки від
27 травня 2009 р. ОСОБА_7 відмовлено
(а.с.164-165, 166-168).

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особи, щодо
якої встановлено ці обставини.

Відповідно до п.4 ст. 129 Конституції
України, до основних засад судочинства
віднесено змагальність сторін та
свобода в наданні ними суду своїх
доказів і у доведеності перед судом їх
переконливості.

Статтею 33 Закону України «Про місцеве
самоврядування» від 21.05.1997 р., визначені
повноваження виконавчих комітетів
сільських рад у сфері регулювання
земельних відносин. Зокрема, до їх
відання належить надання під забудову
та для інших потреб земель, що
перебувають у власності
територіальних громад, підготовка
висновків щодо надання або вилучення в
установленому законом порядку
земельних ділянок, що проводиться
органами виконавчої влади та органами
місцевого самоврядування, організація
і здійснення землеустрою, погодження
проектів землеустрою.

Статтею 6 Земельного кодексу України
від 18.12.1990 р. (в редакції від 12.07.2000 р.,
надалі - ЗК) визначено, що громадяни
мають право на одержання безоплатно у
власність земельні ділянки для
будівництва та обслуговування
житлових будинків і господарських
будівель в межах граничних розмірів,
визначених ст. 67 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 67 ЗК, розмір ділянок для
будівництва та обслуговування жилого
будинку, господарських будівель і
споруд повинен бути у сільських
населених пунктах не більше 0,25 га.

Статтею 17 ЗК визначено, що передача
земельних ділянок у приватну власність
проводиться Радами народних депутатів,
на території яких розташовані земельні
ділянки.

Статтями 3, 7 ЗК визначено, що землею
розпоряджаються Ради народних
депутатів, які в межах своєї
компетенції передають землі у
власність або у користування та
вилучають їх.

Згідно зі ст. 22, 23 ЗК право користування
наданою земельною ділянкою виникає
після встановлення землепорядними
організаціями меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) й одержання
документа, що посвідчує це право -
державного акту, які видаються і
реєструються сільськими радами
народних депутатів.

Порядок видачі державних актів на
право постійного користування
земельною ділянкою регулюється
Інструкцією про порядок складання,
видачі, реєстрації і зберігання
державних актів на право власності на
земельну ділянку і право постійного
користування земельною ділянкою та
договорів оренди, затвердженої наказом
Державного комітету України із
земельних ресурсів 04.05.1999 р. № 43.

Відповідно до пунктів 1.12, 1.13 цієї
Інструкції, складання державного акту
на право постійного користування
земельною ділянкою при передачі або
наданні земельних ділянок громадянам,
складання державного акту на право
постійного користування земельною
ділянкою, що була раніше надана
громадянам, або при переоформленні
правовстановлюючих документів на ці
земельні ділянки, проводиться після
перенесення в натурі (на місцевості)
меж земельної ділянки та закріплення
їх межовими знаками і затвердженою
відповідною технічною документацією.

Пунктами 2.1 Інструкції передбачено, що
роботи зі складання державного акту на
право власності на земельну ділянку
або на право постійного користування
земельною ділянкою виконуються в такій
послідовності: підготовчі роботи,
встановлення (відновлення) в натурі (на
місцевості) меж земельної ділянки та
меж обмежень, складання кадастрового
плану земельної ділянки, заповнення
бланка державного акту.

Згідно зі статтею 152 ЗК України, держава
забезпечує громадянам та юридичним
особам рівні умови захисту прав
власності на землю. Усунення будь-яких
порушень права на землю може вимагати
власник земельної ділянки або
землекористувач.

Ураховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що районний суд підставно
відмовив у задоволенні позову ОСОБА_2

Доводи апеляційної скарги колегія
суддів визнає неспроможними, вони не
заслуговують на увагу, оскільки
висновків районного суду не
спростовують.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції повно і всебічно дослідив і
оцінив обставини у справі, подані
сторонами докази та правильно визначив
характер спірних правовідносин,
рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам.

Апелянтом не подано належних та
допустимих доказів для спростування
рішення суду першої інстанції, які б
мали доказове значення та
заслуговували на увагу, чи порушень
норм матеріального і процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування рішення відповідно до ст. 309
ЦПК України.

За таких обставин судова колегія
дійшла висновку, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, а тому,
відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України,
апеляційну скаргу слід відхилити, а
рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314
ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Пустомитівського районного
суду Львівської області від 20 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою
апеляційного суду.

Головуючий:
Мацей М.М.

Судді:
Копняк С.М.

Монастирецький Д.І.