Єдиний унікальний номер 725/1817/14-ц
Номер провадження 2/725/419/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.05.2014

Першотравневий районний суд
м.Чернівців в складі: головуючого
судді Іщенко І. В. при секретарі
Берекеля О. В., розглянувши у відкритому
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_1 до Чернівецької міської ради
про визнання права власності на
спадкове майно,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом до
відповідача про визнання права
власності на спадкове майно. Посилався
в позові на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла
його мати - ОСОБА_2, про що в книзі
реєстрації смертей зроблено актовий
запис № 415 у відділі державної
реєстрації актів цивільного стану
реєстраційної служби Чернівецького
міського управління юстиції, що
вбачається із свідоцтва про смерть від
25.02.2013 року. Після смерті мами
відкрилася спадщина на належні їй 44/100
частин будинковолодіння АДРЕСА_1, яке
розташоване на земельній ділянці
площею 0,06 га. (п'ять сотих гектара), що
була надана їй у довічне користування
згідно договору від 26.12.1959 року та
підтверджується це генпланом на
вказану земельну ділянку. Належність
матері вказаних 44/100 частин
будинковолодіння на праві особистої
власності підтверджується копією
свідоцтва про право особистої
власності на житловий будинок від 14
грудня 1979 року та договору дарування
56/100 частин від 15.11.1991 року, про що
зроблено запис на звороті
вищевказаного свідоцтва про право
власності на житловий будинок.
Вказаний договір дарування
знаходиться в інвентарній справі на
житловий будинок. Позивач, є сином
померлої, що підтверджується записом
про матір у свідоцтві про моє
народження (Свідоцтво про народження
НОМЕР_1 від 11.12.1975 року).Відповідно до ст.
1222 та ст. 1261 Цивільного кодексу України
є спадкоємцем першої черги. Однак, за
життя мати уклала на нього заповіт,
яким заповіла йому все своє майно, де б
воно не було та з чого б воно не
складалося. На день смерті, матері на
прав власності належало 44/100 частин
житлового будинку літ. «А», що
вбачається із технічного паспорту за
2013 рік та підтверджується довідкою
МБТІ № 3051 від 22.11.2013 року , до якого
входило: 2-1 коридор площею 9,90 кв.м. 2-2
санвузол площею 4, 70 кв. м., 2-3 житлова
кімната площею 17,90 кв.м. 2-4 житлова
кімната площею 15,30 кв.м., 2-5 житлова
кімната площею 11,50 кв.м. 2-6 кухня площею
9,40 кв.м.,2-7 коридор площею 3,70 кв.м., 2-8
веранда площею 6,80 кв.м. 2-9 житлова
кімната площею 38,00 кв.м.,Гараж літ.
«Д»,Сарай літ. «Г», Виральня літ.
«Е»,Огорожа № З,1/2 огорожі № 1. У
встановлений законом термін та
порядок, він звернувся до Першої
чернівецької державної нотаріальної
контори із заявою про прийняття
спадщини, де була заведена спадкова
справа № 587/2013. Проте у видачі свідоцтва
про право на спадщину йому було
відмовлено, про що свідчить постанова
про відмову у вчиненні нотаріальних
дій № 2865 /02-31 від 23.10.2013 року, в якій
роз'ясненно підстави неможливості
отримання свідоцтва про право на
спадщину, а саме, у зв'язку з
відсутністю правовстановлюючого
документу на житловий будинок, і
рекомендовано йому звернутися до суду.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право
власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Той факт, що домоволодіння АДРЕСА_1
належало ОСОБА_2 доведено вище, зокрема,
свідоцтвом про право власності на
житловий будинок від 1979 року, і, яке
розташоване на земельній ділянці
площею 0,06 га., що була надана їй у
безстрокове користування.

Відповідно до положень ст. 100 та ст. 101
Цивільного кодексу Української РСР 1963
року, який діяв на час володіння моїм
спадкодавцем будинковолодінням та мав
у постійному (довічному) користуванні
земельну ділянку, громадяни могли мати
у власності житловий будинок. А саме
статтею 100 ЦК Української РСР
визначалось, що в особистій власності
громадян може бути зокрема і жилий
будинок. При цьому глава десята цього
кодексу не пов'язувала наявність
такого права з його обов'язковою
державною реєстрацією.

Будівництво матір'ю ОСОБА_2 житлового
будинку АДРЕСА_1 та відповідні добудови
до нього здійснювалось у період дії
норм Цивільного кодексу Української
РСР 1963 року та Інструкції про
порядок реєстрації будинків та
домоволодінь у містах і селищах
міського типу Української РСР,
затвердженої Міністерством
комунального господарства УРСР 31.01.1966
р. та наявності в неї земельної ділянки,
яка була надана у довічне користування.

Пунктом 4 зазначеної Інструкції
Мінкомгоспу УРСР 31.01.1966 р.
встановлювалось, що реєстрації
підлягали всі будинки і домоволодіння,
які належали громадянам на праві
особистої власності, та розташовані в
межах міст і селищ міського типу УРСР.

Так, із зведеного оціночного акту по
будинковолодінню АДРЕСА_1 від 26.12.1978
року , який міститься інвентарній
справі вбачається, що на цей період вже
було збудовано житловий будинок
літ.»А». сарай літ. «Б», сарай літ. «В»
та огорожу № 1-2.

В 1979 році на вказане будинковолодіння
було видано свідоцтво на право
власності на житловий будинок, що
вбачається із копії наданого
свідоцтва.

Після отримання свідоцтва про право
власності на житловий будинок, мати у
80-х роках зробила добудови до
вказаного житлового будинку, які
узаконила рішеннями виконкому
Першотравневої районної у місті
Чернівці ради №242/11 від 10.10.1990 року та №
9/1 від 27.01.1999 року, про що зазначено в
постаниві Першої чернівецької
державної нотаріальної контори. Однак,
не встигла отримати правовстановлюючі
документи на всі добудови, важко
захворіла, а потім померла, що і стало
причиною відмови нотаріуса у видачі
порзивачу свідоцтва про право на
спадщину за заповітом на 44/100 частин
житлового будинку.

Згідно «Інструкції про порядок
проведення технічної інвентаризації
об'єктів нерухомого майна»
затвердженої наказом Державного
комітету будівництва, архітектури та
житлової політики України від 24 травня
2001 року за № 127 житлові приміщення та
надвірні будівлі і споруди побудовані
до 1992 року не є самочинно збудованими.

Зазначене свідчить про належне
володіння мамою майном, яке належало їй
на законних підставах, та мала усі
необхідні документи відповідно до
законодавства, яке діяло на момент
придбання цього майна ( свідоцтво про
право власності та земельну ділянку в
довічному користуванні). А тому,
вважає, що має підстави для вимоги про
визнання права власності на спадкове
майно, а саме на 44/100 частин житлового
будинку АДРЕСА_1.

Таким чином, виникла ситуація при якій,
через бездіяльність спадкодавця щодо
реєстрації нерухомого майна, у зв'язку
з відсутністю обов'язку щодо його
реєстрації на час володіння
спадкодавцем цим майном, спадкоємець
не може набути право власності на це
майно в порядку спадкування через
нотаріальну контору.

В даному будинковолодінні більше п'яти
років він проживав до смерті мами і
проживає в теперішній час, що
підтверджую відповідними довідками із
ЖРЕП № 12 м. Чернівці, тобто, вважається
таким, що прийняв спадщину ( ст. 1268 ЦК),
однак із-за відсутності
правовстановлюючих документів на 44/100
частин будинковолодіння він не може
оформити право власності на нього
через нотаріальну контору, а тому і
змушений звернутися до суду.

При проведенні судового розгляду
справи позивач в залі судового
засідання свій позов підтримав
повністю, просив його задоволити. Надав
пояснення аналогічні змісту позовної
заяви.

Відповідач - представник
Чернівецької міської ради, при
проведені судового розгляду в залі
судового засідання позов не визнав. Але
зазначив, що просить суд винести
справедливе рішення, яке не буде
порушувати прав та законних інтересів
позивача та відповідача.

Заслухавши сторони по справі,
дослідивши письмові докази, які були у
справі, суд вважає, що позов
обґрунтований та підлягає задоволенню.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1
померла його мати - ОСОБА_2, про що в
книзі реєстрації смертей зроблено
актовий запис № 415 у відділі державної
реєстрації актів цивільного стану
реєстраційної служби Чернівецького
міського управління юстиції, що
вбачається із свідоцтва про смерть від
25.02.2013 року. Після смерті мами
відкрилася спадщина на належні їй 44/100
частин будинковолодіння АДРЕСА_1, яке
розташоване на земельній ділянці
площею 0,06 га. (п'ять сотих гектара), що
була надана їй у довічне користування
згідно договору від 26.12.1959 року та
підтверджується це генпланом на
вказану земельну ділянку. Належність
матері вказаних 44/100 частин
будинковолодіння на праві особистої
власності підтверджується копією
свідоцтва про право особистої
власності на житловий будинок від 14
грудня 1979 року та договору дарування
56/100 частин від 15.11.1991 року, про що
зроблено запис на звороті
вищевказаного свідоцтва про право
власності на житловий будинок.
Вказаний договір дарування
знаходиться в інвентарній справі на
житловий будинок. Позивач, є сином
померлої, що підтверджується записом
про матір у свідоцтві про моє
народження (Свідоцтво про народження
НОМЕР_1 від 11.12.1975 року).Відповідно до ст.
1222 та ст. 1261 Цивільного кодексу України
є спадкоємцем першої черги. Однак, за
життя мати уклала на нього заповіт,
яким заповіла йому все своє майно, де б
воно не було та з чого б воно не
складалося. На день смерті, матері на
прав власності належало 44/100 частин
житлового будинку літ. «А», що
вбачається із технічного паспорту за
2013 рік та підтверджується довідкою
МБТІ № 3051 від 22.11.2013 року , до якого
входило: 2-1 коридор площею 9,90 кв.м. 2-2
санвузол площею 4, 70 кв. м., 2-3 житлова
кімната площею 17,90 кв.м. 2-4 житлова
кімната площею 15,30 кв.м., 2-5 житлова
кімната площею 11,50 кв.м. 2-6 кухня площею
9,40 кв.м.,2-7 коридор площею 3,70 кв.м., 2-8
веранда площею 6,80 кв.м. 2-9 житлова
кімната площею 38,00 кв.м.,Гараж літ.
«Д»,Сарай літ. «Г», Виральня літ.
«Е»,Огорожа № З,1/2 огорожі № 1. У
встановлений законом термін та
порядок, він звернувся до Першої
чернівецької державної нотаріальної
контори із заявою про прийняття
спадщини, де була заведена спадкова
справа № 587/2013. Проте у видачі свідоцтва
про право на спадщину йому було
відмовлено, про що свідчить постанова
про відмову у вчиненні нотаріальних
дій № 2865 /02-31 від 23.10.2013 року, в якій
роз'ясненно підстави неможливості
отримання свідоцтва про право на
спадщину, а саме, у зв'язку з
відсутністю правовстановлюючого
документу на житловий будинок, і
рекомендовано йому звернутися до суду.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право
власності вважається набутим
правомірно, якщо інше прямо не випливає
із закону або незаконність набуття
права власності не встановлена судом.

Той факт, що домоволодіння АДРЕСА_1
належало ОСОБА_2 доведено вище, зокрема,
свідоцтвом про право власності на
житловий будинок від 1979 року, і, яке
розташоване на земельній ділянці
площею 0,06 га., що була надана їй у
безстрокове користування.

Відповідно до положень ст. 100 та ст. 101
Цивільного кодексу Української РСР 1963
року, який діяв на час володіння моїм
спадкодавцем будинковолодінням та мав
у постійному (довічному) користуванні
земельну ділянку, громадяни могли мати
у власності житловий будинок. А саме
статтею 100 ЦК Української РСР
визначалось, що в особистій власності
громадян може бути зокрема і жилий
будинок. При цьому глава десята цього
кодексу не пов'язувала наявність
такого права з його обов'язковою
державною реєстрацією.

Будівництво матір'ю ОСОБА_2 житлового
будинку АДРЕСА_1 та відповідні добудови
до нього здійснювалось у період дії
норм Цивільного кодексу Української
РСР 1963 року та Інструкції про
порядок реєстрації будинків та
домоволодінь у містах і селищах
міського типу Української РСР,
затвердженої Міністерством
комунального господарства УРСР 31.01.1966
р. та наявності в неї земельної ділянки,
яка була надана у довічне користування.

Пунктом 4 зазначеної Інструкції
Мінкомгоспу УРСР 31.01.1966 р.
встановлювалось, що реєстрації
підлягали всі будинки і домоволодіння,
які належали громадянам на праві
особистої власності, та розташовані в
межах міст і селищ міського типу УРСР.

Так, із зведеного оціночного акту по
будинковолодінню АДРЕСА_1 від 26.12.1978
року , який міститься інвентарній
справі вбачається, що на цей період вже
було збудовано житловий будинок
літ.»А». сарай літ. «Б», сарай літ. «В»
та огорожу № 1-2.

А в 1979 році на вказане будинковолодіння
було видано свідоцтво на право
власності на житловий будинок, що
вбачається із копії наданого
свідоцтва.

Після отримання свідоцтва про право
власності на житловий будинок, мати у
80-х роках зробила добудови до
вказаного житлового будинку, які
узаконила рішеннями виконкому
Першотравневої районної у місті
Чернівці ради №242/11 від 10.10.1990 року та №
9/1 від 27.01.1999 року, про що зазначено в
постаниві Першої чернівецької
державної нотаріальної контори. Однак,
не встигла отримати правовстановлюючі
документи на всі добудови, важко
захворіла, а потім померла, що і стало
причиною відмови нотаріуса у видачі
порзивачу свідоцтва про право на
спадщину за заповітом на 44/100 частин
житлового будинку.

Згідно «Інструкції про порядок
проведення технічної інвентаризації
об'єктів нерухомого майна»
затвердженої наказом Державного
комітету будівництва, архітектури та
житлової політики України від 24 травня
2001 року за № 127 житлові приміщення та
надвірні будівлі і споруди побудовані
до 1992 року не є самочинно збудованими.

Зазначене свідчить про належне
володіння мамою майном, яке належало їй
на законних підставах, та мала усі
необхідні документи відповідно до
законодавства, яке діяло на момент
придбання цього майна ( свідоцтво про
право власності та земельну ділянку в
довічному користуванні). А тому,
вважає, що має підстави для вимоги про
визнання права власності на спадкове
майно, а саме на 44/100 частин житлового
будинку АДРЕСА_1.

Відповідно до змісту ст. 1216 ЦК України,
у разі спадкування права та обов'язки
спадкодавця переходять до спадкоємців.

Таким чином, виникла ситуація при якій,
через бездіяльність спадкодавця щодо
реєстрації нерухомого майна, у зв'язку
з відсутністю обов'язку щодо його
реєстрації на час володіння
спадкодавцем цим майном, спадкоємець
не може набути право власності на це
майно в порядку спадкування через
нотаріальну контору.

В даному будинковолодінні більше п'яти
років він проживав до смерті мами і
проживає в теперішній час, що
підтверджую відповідними довідками із
ЖРЕП № 12 м. Чернівці, тобто, вважається
таким, що прийняв спадщину ( ст. 1268 ЦК),
однак із-за відсутності
правовстановлюючих документів на 44/100
частин будинковолодіння він не може
оформити право власності на нього
через нотаріальну контору, а тому і
змушений звернутися до суду.

. На підставі наведеного та
керуючись ст.ст. 209,212-215,218 ЦПК України
суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов задовольнити повністю.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на
44/100 частин домоволодіння АДРЕСА_1 , що
складається з кв.НОМЕР_2 загальною
площею 116,7 кв.м., житловою 82,2 кв.м , а саме
коридору площею 9,90 кв.м. , санвузла
площею 4, 70 кв. м., житлової кімнати
площею 17,90 кв.м., житлової кімнати
площею 15,30 кв.м., житлової кімнати
площею 11,50 кв.м., кухні площею 9,40 кв.м.,
коридору площею 3,70 кв.м., веранди площею
6,80 кв.м. , житлової кімнати площею 38,00
кв.м. та гаражу літ.«Д»,сараю літ.«Г»,
вбиральні літ. «Е», огорожі № 3,
1/2огорожі № 1 в порядку спадкування за
заповітом після смерті його матері
ОСОБА_2, що померла ІНФОРМАЦІЯ_1.

На рішення суду може бути
подана апеляційна скарга до
апеляційного суду Чернівецької
області через Першотравневий районний
суд м.Чернівці.

Апеляційна скарга на рішення
суду подається протягом десяти днів
після оголошення рішення суду.

Суддя Першотравневого

районного суду м.Чернівці
І. В. Іщенко