АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 січня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого судді:
Махлай Л.Д.,

суддів: Левенця
Б.Б., Шиманського В.Й.

при секретарі:
Хилюк І.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою прокуратури
Печерського району м. Києва в інтересах
держави в особі Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
м. Києві на рішення Печерського
районного суду м. Києва від 12 серпня 2013
року в справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про визнання права власності.

в с т а н о в и л а :

у серпні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_3, у якому просив
визнати за ним право власності на
квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 161,4
кв.м посилаючись на те, що з
відповідачем 12.02.2013 року було укладено
договір оренди цієї квартири. 20.06.2013
року відповідач звернувся до нього з
вимогою про зарахування в рахунок
орендної плати 30 000 грн. та повернення 30
000 грн., витрачених ним на поліпшення
об`єкту оренди та у вимозі зазначив, що
у випадку не відшкодування цих витрат
він вважатиме себе співвласником цих
приміщень.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 12.08.2013 року позов задоволено
у повному обсязі. Вирішено питання про
стягнення судових витрат.

Не погоджуючись з рішенням суду,
заступник прокурора Печерського
району м. Києва подав апеляційну
скаргу, у якій просить скасувати
рішення суду та ухвалити нове рішення,
яким у позові відмовити. Посилається на
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального та процесуального права.
А саме, суд не звернув уваги на те, що
позивачем було здійснено
реконструкцію спірної квартири та до
складу квартири включено горище, яке є
спільною сумісною власністю всіх
власників квартир будинку АДРЕСА_1 і
будь -яких документів про те, що горище
передане у приватну власність позивачу
не надано.

У судовому засіданні представник
апелянта ОСОБА_4 просила задовольнити
апеляційну скаргу.

_________________________________________

Справа № 22-ц-796/1863/2014

Головуючий у суді першої інстанції
Вовк С.В.

Доповідач у суді апеляційної інстанції
Махлай Л.Д.

Причини неявки позивача визнані
неповажними, оскільки останній має
двох представників, один з яких
фактично подавав позовну заяву та
приймав участь у розгляді справи у суді
першої інстанції. Про поважність
причин неявки представників суд не
повідомлено. Явка позивача до суду
обов`язковою не визнавалася.

Відповідач у судове засідання не
з`явився, про день та час розгляду
справи повідомлений у встановленому
законом порядку, причини неявки не
повідомив.

За таких обставин колегія суддів
вважає за можливе розгляд справи у
відсутності не з`явившихся осіб, за
правилами ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Вислухавши доповідь судді, пояснення
представника апелянта, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
згідно з договором купівлі - продажу
від 24.05.2005 року позивач є власником
чотирьохкімнатної квартири АДРЕСА_1
загальною площею 122,30 кв.м, житловою - 82,40
кв.м.

12.02.2013 року між сторонами укладено
договір оренди спірної квартири,
згідно з яким відповідач прийняв у
платне користування квартиру
загальною площею 161,4 кв. строком до
12.09.2013 року.

20.06.2013 року ОСОБА_3 направив позивачу
листа, у якому зазначив, що він провів
поліпшення орендованого приміщення та
просив зарахувати кошти, витрачені на
таке поліпшення у розмірі 30 000 грн. в
рахунок орендної плати та 30 000 грн.
сплатити йому.

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції виходив з приписів
ст.ст. 321, 392 ЦК України та вказав на те,
що відповідач не надав доказів
проведення поліпшення об`єкту оренди
на суму 60 000 грн. та позивач не надавав
згоди на проведення будь - яких
поліпшень.

Колегія суддів не може погодитися з
такими висновками суду першої
інстанції, оскільки вони не
відповідають встановленим обставинам
справи та нормам матеріального і
процесуального права.

Згідно зі ст. 15 ЦК України захисту
підлягає цивільне право, яке порушено,
не визнано або оспорюється.

Згідно зі ст. 392 ЦК України власник
майна може пред`явити позов про
визнання права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою.

Судом першої інстанції правильно
встановлено, що право власності
позивача на спірну квартиру
підтверджується договором купівлі -
продажу від 24.05.2005 року, який
посвідчений приватним нотаріусом
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_7

Позивач як на підставу позову
посилається на те, що відповідач, як
орендар вимагає зарахувати в рахунок
орендної плати кошти, витрачені ним на
поліпшення квартири та у випадку
відмови, останній буде вважати себе
співвласником цієї квартири.

Задовольняючи позов суд першої
інстанції неправильно визначився з
характером спірних правовідносин, що
склалися між сторонами та помилково
вважав, що між сторонами виник спір
щодо оспорювання права власності
позивача на квартиру, та що позивачем
обрано належний спосіб захисту
порушеного права.

Так, згідно з договором оренди,
укладеним між сторонами 12.02.2013 року
позивач надав, а відповідач прийняв у
строкове платне користування спірну
квартиру.

У матеріалах справи міститься лист
відповідача від 20.06.2013 року, який
направлений позивачу із зазначенням
про те, що ним було здійснено
поліпшення об`єкта оренди на загальну
суму 60 000 грн. без надання будь -яких
доказів проведення такого поліпшення.

Разом з тим, зазначення у листі про те,
що у випадку несплати таких коштів
орендодавцем ОСОБА_3 вважатиме себе
співвласником спірної квартири не дає
підстав вважати, що право власності
позивача на цю квартиру є оспорюваним.
Навпаки, оспорюваним є право власності
відповідача, але останній з позовом про
визнання за ним права власності
(часткової, сумісної) на квартиру не
звертався, як і не звертався з позовом
про відшкодування грошових коштів,
витрачених на поліпшення, переданої в
оренду квартири та ці питання не були
предметом даного спору.

Згідно з ч. 2 ст. 386 ЦК України власник,
який має підстави передбачити
можливість порушення свого права
власності іншою особою, може
звернутися до суду з вимогою про
заборону вчинення нею дій, які можуть
порушити право, або з вимогою про
вчинення певних дій для запобігання
такому порушенню.

У випадку, якщо позивач вбачав би
реальну можливість порушення свого
права власності на спірну квартиру,
виходячи з тексту листа відповідача,
захист його права власності можливий
відповідно ч. 2 ст. 386 ЦК України, а не
шляхом визнання права власності на
квартиру, яка набута у власність у
встановленому законом порядку та право
власності на яку підтверджується
правовстановлюючим документом, а саме
договором купівлі - продажу, який ніким
не оспорюється.

До того ж суд першої інстанції,
правильно встановивши, що позивач є
власником спірної квартири на
підставі договору купівлі - продажу,
згідно з яким загальна площа квартири
складає 122,30 кв.м, всупереч цьому
визнав право власності позивача на
квартиру площею 161,4 кв.м, включивши до
квартири і горище.

При цьому суд першої інстанції не
звернув уваги на те, що згідно з
технічним паспортом від 04.07.2013 року
квартира самочинно реконструйована.

Зазначаючи у рішенні про наявність
проектної документації на
реконструкцію спірної квартири, акту
проміжного приймання відповідальних
конструкцій, заяв власників сусідніх
квартир про надання дозволу на
перепланування горища та передачу його
у власність позивача суд фактично
розглядав питання про відповідність
проведеного перепланування вимогам
будівельних норм та правомірності
передачі позивачу горища, незважаючи
на те, що такі позовні вимоги заявлені
не були. Крім того, відповідач, який
був орендарем спірної квартири не може
бути належним відповідачем у справі,
якщо вирішується питання про
відповідність проведеного
перепланування вимогам чинного
законодавства та правомірності
передачі у власність горища, оскільки
вирішення цих питань віднесено до
компетенції державних установ.

За таких обставин колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
постановлено з неправильним
застосування норм матеріального права,
висновки суду не відповідають
встановленим у справі обставинам, а
тому рішення підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
в позові.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317
ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу прокуратури
Печерського району м. Києва
задовольнити.

Рішення Печерського районного суду м.
Києва від 12 серпня 2013 року скасувати та
ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3
про визнання права власності
відмовити.

Рішеннянабирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржене
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
безпосередньо до цього суду.

Головуючий

Судді