Справа № 587/805/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2014 року Сумський районний
суд Сумської області під головуванням
судді Дашутіна І.В., при секретарі
Макошенець С.І., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в м.
Суми цивільну справу за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, НАСК
«Оранта» про стягнення матеріальної та
моральної шкоди з власника джерела
підвищеної небезпеки, завданої
ушкодженням здоров'я,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з даним
позовом, в якому просив стягнути з
ОСОБА_3 на його користь 4315 гривень 01
копійку відшкодування понесених
витрат на лікування і харчування, а
також 15000 гривень відшкодування
моральної шкоди, завданих позивачу
внаслідок ДТП за участю позивача та
відповідача.

В судовому засіданні
представник позивача позов підтримав у
повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні
проти прозову заперечував.

Представники третіх осіб в
судовому засіданні проти позову
заперечували.

Заслухавши представника позивача,
відповідача, представників третіх
осіб, свідка ОСОБА_4 та дослідивши
матеріали справи, суд вважає, що позов
підлягає частковому задоволенню
виходячи з наступного.

16 липня 2011 року о 02.30 год. ОСОБА_3,
керуючи автомобілем НОМЕР_1, рухаючись
по дорозі в смт. Степанівка, Сумського
району в напряму м. Суми здійснив наїзд
на пішохода ОСОБА_1, на підставі чого СВ
СМВ УМВС України 09.09.2011 року було
порушено кримінальну справу за № 11160377
за ознаками складу злочину,
передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України
(порушення правил безпеки дорожнього
руху або експлуатації транспорту
особою, яка керує транспортним засобом,
що спричинило потерпілому тяжкі
тілесні ушкодження) (а.с. 7). Після
проведення досудового слідства 14.11.2012
року кримінальна справа відповідно до
ч. 2 ст. 6 КПК України (1960 р.) була закрита
за відсутністю складу злочину (а.с. 9-14).
Проте закриття кримінальної справи не
звільняє відповідача від обов'язку
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки, передбаченого
ст. 1187 ЦК України.

Так, власником автомобіля НОМЕР_1, яким
керував ОСОБА_3, являється ОСОБА_2, тому
відповідно до чинного законодавства,
саме він несе цивільно-правову
відповідальність.

Частина 1 ст. 1187 ЦК України надає
визначення поняття джерела підвищеної
небезпеки, під яким розуміють
діяльність, пов'язану з використанням,
зберіганням або утриманням
транспортних засобів, механізмів та
обладнання, використанням, зберіганням
хімічних, радіоактивних, вибухо- і
вогненебезпечних та інших речовин,
утриманням диких звірів, службових
собак та собак бійцівських порід тощо,
що створює підвищену небезпеку для
особи, яка цю діяльність здійснює, та
інших осіб.

Обов'язок відшкодувати шкоду, завдану
джерелом підвищеної небезпеки,
покладається на володільця джерела. Ч. 2
ст. 1187 ЦК України передбачено, що
володільцем джерела підвищеної
небезпеки є особа, яка на відповідній
правовій підставі (право власності,
інше речове право, договір підряду,
оренди тощо) володіє транспортним
засобом, механізмом, іншим об'єктом,
використання, зберігання або утримання
якого створює підвищену небезпеку.
Отже, відповідач несе відповідальність
за відшкодування шкоди, завданої
джерелом підвищеної небезпеки.

Унаслідок дорожньо-транспортної
пригоди, яка сталась 16 липня 2011 року,
ОСОБА_1 отримав тілесні ушкодження та
був госпіталізований до Сумської
обласної клінічної лікарні з
діагнозом: голови - садна ділянки лівої
брови, скальпована рана потиличної
ділянки, струс головного мозку; закрита
травма живота, множинні забійно-рвані
рани в правому та лівому підребер'ї,
гематома та розрив брижі тонкого
кишечнику. Згідно висновку комісійної
судово-медичної експертизи № 147/2011 від
26.01.12 року травма живота кваліфікується
як тяжкі тілесні ушкодження, за ознакою
небезпеки для життя, травма голови -
легкі тілесні ушкодження, що
спричинили короткочасний розлад
здоров'я. На стаціонарному лікування в
СОКЛ ОСОБА_1 знаходився з 16.07.2011 по 01.08.2011
року. За час стаціонарного лікування
було проведено в/с лапаротомію,
вшивання розриву брижейки тонкого
кишечника, дренування брюшної полості
(а.с. 15, 16).

Так, у судовому засіданні було
встановлено та підтверджено доказами,
що всього на лікування ОСОБА_1 було
витрачено 4124 гривні 92 копійки, що
підтверджується відповідними
квитанціями, які містяться в
матеріалах справи (а.с. 22-30).

Відповідач, в свою чергу, після ДТП
добровільно відшкодував 2700 гривень
витрат на лікування позивача. Таким
чином, залишились не відшкодовані
витрати понесені на лікування в
розмірі 1424 гривні 92 копійки, виходячи з
наступного розрахунку: 4124,92 грн.
(загальна кількість витрат на
лікування) - 2700 грн. (відшкодовані
витрати відповідачем позивачу) = 1424,92
грн. (різниця між витратами понесеними
на лікування та частковим їх
відшкодуванням).

Інші витрати на лікування, які позивач
підтвердив квитанціям (а.с.37-38, 56-58), суд
вважає не обґрунтованими, оскільки,
такі витрати можуть бути понесені і не
в зв'язку з травмою отриманою під час
аварії, про що у судовому засіданні
підтвердила і свідок ОСОБА_4, яка працює
лікарем обласної лікарні.

Також позивач просив відшкодувати
витрати на транспорт та за втрачені під
час аварії ювелірні вироби. Але суд
вважає, що ці витрати під час судового
засіданні нічим не підтверджені, а
саме: із квитків не зрозуміло, який
маршрут здійснювала мати позивача.
Крім цього, також не має підтвердження
того, що позивач саме під час аварії
втратив ювелірні вироби, отже в цій
частині також необхідно відмовити.

Крім цього позивач просить стягнути 15000
тис. грн. моральної шкоди з власника
джерела підвищеної небезпеки.

Вивчивши матеріали справи, суд вважає,
що розмір такого відшкодування
необхідно суттєво зменшити, виходячи з
того, що було встановлено також грубу
необережність потерпілого під час
аварії.

Відповідно до п.2 Постанови Пленуму
Верховного суду «Про практику розгляду
судами цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди», якщо груба
необережність потерпілого сприяла
виникненню або збільшенню шкоди, то
залежно від ступеню вини потерпілого,
коли іншого не встановлено законом,
розмір належного з володільця джерела
підвищеної небезпеки відшкодування
має бути зменшений або у відшкодуванні
шкоди має бути відмовлено.

Практика ст.454 ЦК України про зменшення
розміру відшкодування або відмову у
відшкодуванні шкоди з врахуванням
ступеня вини потерпілого
застосовується і в інших випадках
заподіяння шкоди майну, а також особі
громадянина, однак у кожному разі
підставою до цього може бути груба
необережність потерпілого (
знаходження в нетверезому стані і т.п.),
а не проста необачність.

Аналіз зібраних матеріалів дозволяє
зробити висновок, що крім вини водія,
дана ДТП сталася також внаслідок
небезпечних дій пішохода і його
нетверезого стану, що істотно зменшує
на думку суду розмір моральної шкоди.

Враховуючи викладене, необхідно
стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 1424
гривні 92 копійки відшкодування
понесених витрат на лікування та
харчування. Враховуючи всі обставини
справи, ступінь вини водія, грубу
необережність позивача, суд вважає, що
необхідно стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 1500 гривень відшкодування
моральної шкоди, а також стягнути з
ОСОБА_2 229 гривень 40 копійок судового
збору в дохід держави.

Разом з тим, суд вважає, що необхідно в
повному обсязі відмовити у задоволенні
позовних вимог до НАСК «Оранта»
виходячи з наступного:

По-перше, заявлені позивачем права на
отримання від НАСК «Оранта» грошових
сум не можуть бути об'єктом захисту, так
як права позивача НАСК «Оранта» не
порушувала, не оспорювала та не
заперечувала, оскільки позивач не
звертався до відповідача з заявою про
виплату страхового відшкодування та не
надавав жодних документів як про
страховий випадок, так і про розмір
збитку, що позбавляє відповідача
можливості розрахувати розмір
страхового відшкодування та виплатити
його.

Відповідно до ст.ст. 15,16 ЦК України та
ст. 3 ЦПК України захисту підлягають
порушені, невизнані або оспорюванні
права.

Відповідно до ч.2 п. 11 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 18.12. 2009 року
№ 14 «Про судове рішення у цивільній
справі», оскільки, правом на звернення
до суду за захистом наділена особа в
разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів та осіб, яким надано право
захищати права, свободи та інтереси
інших осіб або державні та суспільні
інтереси (частини перша та друга статті
З ЦГІК), то суд повинен встановити, чи
були порушені, невизнані або оспорені
права, свободи чи інтереси цих осіб, а
якщо були, то вказати, чи є залучений у
справі відповідач відповідальним за
це.

Вищевказана правова позиція викладена
і Вищим спеціалізованим судом України
з розгляду цивільних і кримінальних
справах в листі від 05.12.2011 року «Щодо
обов'язкових для усіх судів правових
позицій» п. 6.

Таким чином, для прийняття рішення про
задоволення позову чи відмови у
задоволенні позову необхідно
з'ясувати, чи є права позивача
порушеними, оспорюваними або
заперечуваними.

В даному випадку права позивача не є
порушеними, оспорюваними або
заперечуваними з боку НПАСК «Оранта»,
що грунтується на вище наведеному.

Відносини між сторонами даної судової
справи регулюються згідно приписів
Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів» (надалі - Закон).

Вищезазначеним законом, статтею 33.1.,
передбачено, що учасники
дорожньо-транспортної пригоди
зобов'язані:

33.1.1. дотримуватися передбачених
правилами дорожнього руху обов'язків
водія, причетного до
дорожньо-транспортної пригоди;

33.1.2. вжити заходів з метою
запобігання чи зменшення подальшої
шкоди;

33.1.3. поінформувати інших осіб,
причетних до цієї пригоди, про себе,
своє місце проживання, назву та
місцезнаходження страховика та надати
відомості про відповідні страхові
поліси;

33.1.4. невідкладно, але не пізніше
трьох робочих днів з дня настання
дорожньо-транспортної пригоди,
письмово надати страховику, з яким
укладено договір обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності (у випадках,
передбачених статтею 41 цього Закону, -
МТСБУ), повідомлення про
дорожньо-транспортну пригоду
встановленого МТСБУ зразка, а також
відомості про місцезнаходження свого
транспортного засобу та пошкодженого
майна, контактний телефон та свою
адресу. Якщо водій транспортного
засобу з поважних причин не мав змоги
виконати зазначений обов'язок, він має
підтвердити це документально.

Крім того, ст. 35 зазначеного Закону
передбачено, що для отримання
страхового відшкодування потерпілий
чи інша особа, яка має право на
отримання відшкодування, протягом 30
днів з дня подання повідомлення про
дорожньо-транспортну пригоду подає
страховику (у випадках, передбачених
статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву
про страхове відшкодування. У цій заяві
має міститися:

а) найменування страховика, якому
подається заява, або МТСБУ;

б) прізвище, ім'я, по батькові
(найменування) заявника, його місце
проживання (фактичне та місце
реєстрації) або місцезнаходження;

в) зміст майнової вимоги заявника
щодо відшкодування заподіяної шкоди та
відомості (за наявності), що її
підтверджують;

г) інформація про вже здійснені
взаєморозрахунки осіб,
відповідальність яких застрахована,
або інших осіб, відповідальних за
заподіяну шкоду, та потерпілих;

ґ) підпис заявника та дата подання
заяви.

Страховик приймає рішення про виплату
чи відмову у виплаті страхового
відшкодування після розгляду наданих
йому документів про
дорожньо-транспортну пригоду але не
пізніш як через 90 днів з дня отримання
заяви про страхове відшкодування.

Таким чином, строк для виплати
страхового відшкодування не може
настати раніше ніж буде подана заява
про виплату страхового відшкодування
та надані відповідні документи.

В порушення ст. 33 та 35 Закону, а ні
страхувальник, ані учасник
дорожньо-транспортної пригоди, що
сталася 06 липня 2011 року страхової
компанії не зверталися.

Відповідно до ч.2 ст. 14 ЦК України особа
не може бути примушена до дій, вчинення
яких не є обов'язковим для неї.

Отже, НАСК «Оранта» не порушувала, а ні
прав позивача, а ні своїх обов'язків,
права позивача не є порушеними, тому не
підлягають захисту в порядку
цивільного судочинства.

По-друге, між НАСК «Оранта» та ОСОБА_2 10
серпня 2010 року укладено договір
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів (поліс № ВЕ/1805826), зі строком дії
1 рік, забезпеченим транспортним
засобом визначено автомобіль НОМЕР_2.

Згідно з договором ліміт
відповідальності страховика за шкоду
заподіяну життю і здоров'ю становить
51000 грн., за шкоду заподіяну майну - 25500
грн., франшиза - 510.

Відповідно до позову та постанови про
закриття кримінальної справи від 14.11.2012
року, слідує, що ОСОБА_3 скоїв дорожньо-
транспортну пригоду, керуючи
автомобілем НОМЕР_3.

Відповідно до ст. 6 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» страховим випадком є подія,
внаслідок якої заподіяна шкода третім
особам під час дорожньо-транспортної
пригоди, яка сталася за участю
забезпеченого транспортного засобу і
внаслідок якої настає цивільно-
правова відповідальність особи,
відповідальність якої застрахована за
договором.

Таким чином, автомобіль НОМЕР_3 не був
забезпеченим транспортним засобом за
договором страхування, а, отже, в НАСК
«Оранта» відсутні будь-які підстави
для виплати страхового відшкодування.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
однак, а ні позивач, а ні інший
відповідач не надали доказів укладення
договору страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів з НАСК «Оранта», за яким
визначено забезпеченим транспортним
засобом автомобіль НОМЕР_3.

Керуючись ст. ст. 212 - 215 та 218 ЦПК
України,

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1424
(одну тисячу чотириста двадцять чотири)
гривні 92 копійки відшкодування
понесених витрат на лікування та
харчування.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 1500
(півтори тисячі) гривень відшкодування
моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_3 229 (двісті двадцять
дев'ять) гривень 40 копійок судового
збору в дохід держави.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана до апеляційного суду
Сумської області через районний суд
протягом 10-ти днів з дня його
проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку на подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

Суддя
І.В. Дашутін