У Х В А Л А

Іменем України

25 березня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА
Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В.,
КОЖУХ О.А.

при секретарі ГОЛІНКО А.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ужгороді апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Тячівського
районного суду від 27 січня 2014 р. про
відмову в задоволенні заяви про
забезпечення її позову до ОСОБА_2 про
відшкодування майнової та моральної
шкоди, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 оскаржила ухвалу Тячівського
районного суду від 27.01.2014 р., якою було
відмовлено в задоволенні заяви про
забезпечення її позову до ОСОБА_2
шляхом накладення арешту на майно
відповідача в межах ціни позову в
розмірі 19068,43 грн. На думку апелянта, суд
постановив ухвалу з порушенням норм
процесуального права, оскільки
обґрунтував її тими обставинами,
вказівки на які відсутні у ЦПК України.
Зокрема, заявниця не зобов'язана була і
не могла указувати конкретні види
майна, на які слід було накласти арешт,
не повинна була подавати докази щодо
наявності такого майна тощо. Крім того,
позивачка дотрималася вимог закону
щодо співмірності забезпечення позову
із пред'явленими вимогами. Таким чином,
заява є обґрунтованою, а відмова в її
задоволенні порушує права позивачки на
належний судовий захист за наслідками
дій відповідача, який ухиляється від
добровільного відшкодування шкоди.
Посилаючись на ці обставини, позивачка
просить ухвалу скасувати, заяву -
задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши
справу за правилами ст. 305 ч. 2 ЦПК
України за відсутності сторін,
обговоривши доводи апеляції,
перевіривши матеріали справи, суд
приходить до наступного.

ОСОБА_1 13.01.2014 р. звернулася до суду із
позовом до ОСОБА_2 про відшкодування
майнової та моральної шкоди, просила
стягнути на її користь з відповідача у
рахунок відшкодування майнової шкоди
14068,43 грн., моральної шкоди - 5000,00 грн.,
судові витрати просила покласти на
відповідача (а.с. 3-4). 19.01.2014 р. позивачка
подала до суду заяву про забезпечення
позову шляхом накладення арешту на
рухоме та нерухоме майно відповідача, в
т.ч., на автомобіль марки «Мерседес
Віто», д/н НОМЕР_1, у межах ціни позову
19068,43 грн. (а.с. 36). Мотивувала тим, що сума
відшкодування шкоди є для неї значною,
відповідач ухиляється від
добровільного врегулювання спору, може
відчужити майно, що йому належить, що
може зробити неможливим реальне
виконання рішення суду.

Відмовляючи ухвалою від 27.01.2014 р. в
задоволенні заяви (а.с. 43), суд першої
інстанції виходив, зокрема, з того, що у
ній не зазначено відомостей, на яке
саме рухоме чи нерухоме майно,
співмірне із заявленими вимогами,
необхідно накласти арешт, а також про
наявність у власності ОСОБА_2 такого
майна. Позивачкою також не подано
доказів того, що автомобіль марки
«Мерседес Віто», д/н НОМЕР_1, належить
саме ОСОБА_2 Виходячи з цього та
враховуючи, що позивачка не надала суду
доказів того, що невжиття заходів
забезпечення позову може в подальшому
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду, а також у
зв'язку з відсутністю у суду інформації
та письмових доказів того, що у
відповідача ОСОБА_2 є у наявності майно,
на яке можна накласти арешт, суд дійшов
висновку про необхідність відмови в
задоволенні заяви.

Погодитись із таким судовим рішенням
не можна, оскільки його ухвалено з
порушенням норм процесуального права.

Суд за заявою позивача може вжити
передбачені ЦПК України заходи
забезпечення позову, якщо їх невжиття
може утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду; позов
забезпечується, зокрема, накладенням
арешту на майно або грошові кошти, що
належать відповідачеві і знаходяться у
нього або в інших осіб; вид
забезпечення позову має бути
співмірним із заявленими позивачем
вимогами (ст. 151 ч.ч. 1, 3, ст. 152 ч. 1 п. 1, ч. 3
ЦПК України). Вимоги до змісту заяви про
забезпечення позову встановлені
частиною другою статті 151 ЦПК України.
Вирішуючи це питання, суду слід
виходити передусім із суті спору,
характеру пред'явлених вимог,
враховувати дані про особу
відповідача, в т.ч., якщо для того є
підстави і відповідні дані містяться у
матеріалах справи, оцінити
обґрунтованість доводів заявника про
ухилення відповідача від
добровільного врегулювання спору,
з'ясувати відповідність виду
забезпечення позову, який просить
застосувати особа, котра звернулася із
заявою, позовним вимогам.

Оскільки спір виник про відшкодування
шкоди і у випадку задоволення позову
рішення суду про стягнення коштів слід
буде реально виконувати, доводи
позивачки про необхідність і
доцільність забезпечення позову
заслуговують на увагу, а її заява
відповідає вимогам, установленим ст. 151
ч. 2 ЦПК України. Натомість суд
підставами для відмови в задоволенні
заяви визначив обставини, що не
передбачені цивільними процесуальним
законом. Позивач, якщо йому відомі
певні обставини, може вказати в заяві
конкретне майно, на яке слід накласти
арешт, інші відомості, потрібні для
забезпечення позову. Проте, позивач в
силу об'єктивних причин не може знати
складу належного відповідачу майна, а
тому не зобов'язаний зазначати у заяві
відомості про конкретне майно, на яке
слід накласти арешт, подавати докази
про належність відповідачу такого
майна, зрештою, заявник не може
зазначити таке майно. Позивачка
дотрималася вимог закону щодо суті
свого прохання в частині визначення
виду забезпечення позову та
співмірності його із заявленими
вимогами, позаяк просила накласти
арешт на майно відповідача в межах
розміру заявлених вимог.

Отже, суд безпідставно вказав на
необґрунтованість заяви і законних
перешкод для її задоволення - не мав.
Питання виконання ухвали суду про
забезпечення позову знаходяться в
компетенції органів державної
виконавчої служби і ніщо не
перешкоджає встановити наявність
відповідного майна, у межах позовних
вимог арештувати і описати грошові
кошти відповідача, а у випадку їх
недостатності для забезпечення позову
послідовно вчинити аналогічні дії
спочатку щодо рухомого, а потім - щодо
нерухомого майна. Крім того, за
наявності для того підстав, сторони у
подальшому не позбавлені права діяти в
порядку, передбаченому ст. 154 ЦПК
України.

Відтак, на підставі ст. 312 ч. 1 п. 2 ЦПК
України, апеляцію слід задовольнити,
ухвалу, заяву задовольнити,
забезпечити позов, накласти у межах
заявлених вимог арешт на грошові кошти,
рухоме та нерухоме майно, належні
ОСОБА_2, у чому б вони не полягали і де б
та в кого б не знаходилися. Прохання про
накладення арешту в тому числі на
автомобіль на суть заяви не впливає і є
зайвим, оскільки поглинається
проханням про накладення арешту на
майно в цілому, окремого зазначення про
накладення арешту на конкретно
визначене майно в даному випадку не
потребується.

Керуючись ст. 307 ч. 2 п. 2, ст. 312 ч. 1 п. 2,
ст.ст. 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити,
ухвалу Тячівського районного суду від
27 січня 2014 р. скасувати, заяву ОСОБА_1
про забезпечення позову задовольнити,
забезпечити її позов до ОСОБА_2 про
відшкодування майнової та моральної
шкоди, накласти у межах заявлених вимог
у розмірі 19068,43 грн. (дев'ятнадцять тисяч
шістдесят вісім гривень 43 коп.) арешт на
грошові кошти, рухоме та нерухоме
майно, належні ОСОБА_2, у чому б вони не
полягали і де б та в кого б не
знаходилися.

Копію ухвали направити для виконання
Відділу ДВС Тячівського районного
управління юстиції та для відома
сторонам.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді