Справа № 1519/2-1689/11
Провадження №
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М
У К Р А Ї Н И

11 березня 2014 року
місто Одеса

Малиновський районний суд м. Одеси у
складі:

головуючого судді - Мазун І.А.,

при секретарі - Лукашкіної О.В.

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
усунення перешкод у користуванні
власністю та за зустрічним позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя
особа - ОСОБА_6 про визнання договору
купівлі-продажу частково недійсним,
визнання покупцями за договором
купівлі-продажу та визнання права
власності на 1/2 частину будинку, -

В С Т А
Н О В И В:

До Малиновського районного суду
м.Одеси звернулася ОСОБА_2 з позовом до
ОСОБА_3 про усунення перешкод в
користуванні власністю шляхом
виселення останньої з житлового
будинку АДРЕСА_2, який належить їй на
праві приватної власності.

В обґрунтування своїх позовних
вимог позивача зазначала, що їй на
праві власності належить житловий
будинок АДРЕСА_2. Відповідачка - її
колишня невістка попросила у позивачки
дозволу тимчасово 5-10 днів пожити у
спірному будинку, поки не знайде собі
іншого житла, на що остання погодилася.
Відповідачка проживає у будинку,
користується ним тривалий час і на
прохання позивачки та її сина - третьої
особи - ОСОБА_6 про звільнення будинку
не реагує, крім того, підбурила
сторонніх чоловіків, які побили її сина
та відібрали у нього правовстановлюючі
документи на цей будинок, з приводу
чого позивачка та її син вимушені були
звернутися до Малиновського РВ ОМУ
ГУМВС України в Одеській області, однак
в порушенні кримінальної справи було
відмовлено. На сьогоднішній день
відповідачка змінила у будинку замки,
запрошує до себе сторонніх осіб,
користується ним, що позбавляє
позивачку права користуватися своєю
власністю.

Посилаючись на викладене та
керуючись ст..391 Цивільного кодексу
України, позивачка просила усунути їй
перешкоди у користуванні будинком
АДРЕСА_2 шляхом виселення з нього
ОСОБА_3

Відповідачка не погодившись із
вказаними позовними вимогами,
звернулася до суду із зустрічним
позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя
особа - ОСОБА_6 про визнання договору
купівлі-продажу частково недійсним,
визнання покупцями за договором
купівлі-продажу та визнання права
власності на 1/2 частину будинку, в якому
в останньому уточненому позові
вказувала, що 13.04.2005р. між ОСОБА_4,
ОСОБА_5 та ОСОБА_2, яка є матір»ю її
колишнього чоловіка - ОСОБА_6, з яким
вина перебувала у шлюбі з 14.10.2000р. по
20.10.2009р., було укладено договір
купівлі-продажу житлового будинку
АДРЕСА_2 У вказаному договорі вказано,
що житловий будинок продано за 11932грн.,
які до підписання договору були
передані ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Фактично грошові кошти були
передані відповідачкою 07.04.2005р. у
розмірі 7700 дол.США, що на час отримання
складало 39000грн., що підтверджується
розпискою ОСОБА_4 та ОСОБА_5 Ці грошові
кошти були отримані ОСОБА_3 від продажу
двох житлових будинків, які належали їй
на праві власності. Залишок грошових
коштів в сумі 4000 дол.США (еквівалент
20260грн.) за купівлю житлового будинку
АДРЕСА_2 були сплачені ОСОБА_6 Таким
чином відповідачка вважає, що спірний
будинок було придбано за кошти, які є
сумісною власністю її та ОСОБА_6 Однак,
за порадою ОСОБА_6 та ОСОБА_2 зазначений
будинок було оформлено на ОСОБА_2,
оскільки у відношенні ОСОБА_3 була
порушена кримінальна справа по
ознакам ст..303 Кримінального кодексу
України, санкція якої передбачала
конфіскацію майна.

Вважаючи договір купівлі-продажу
жилого будинку АДРЕСА_2, укладений 13
квітня 2005 року між ОСОБА_2, з однієї
сторони, та ОСОБА_4, ОСОБА_5, з другої
сторони, фіктивним договором, ОСОБА_3
просила визнати частково недійсним
договір купівлі-продажу від 13 квітня 2005
року житлового будинку АДРЕСА_2,
укладений між ОСОБА_4 , ОСОБА_5, з одного
боку та ОСОБА_2, з другого боку,
засвідчений приватним нотаріусом
Одеського міського нотаріального
округу ОСОБА_8, реєстраційний №971 у
частині визначення покупцем за
договором ОСОБА_2; визнати ОСОБА_3 та
ОСОБА_6 замість ОСОБА_2 покупцями за
договором купівлі-продажу від 13.04.2005
року житлового будинку АДРЕСА_2,
укладеним між ОСОБА_4, ОСОБА_5, з одного
боку та ОСОБА_2, з другого боку; визнати
за ОСОБА_3 право власності на ?
житлового будинку АДРЕСА_2 загальною
площею 33,2 квм, житловою площею 17,6 квм,
розташованого на земельній ділянці
загальною площею 305 кв.м.

В судовому засіданні
представники ОСОБА_2 та третя особа -
ОСОБА_6 позовні вимоги ОСОБА_2
підтримали, в задоволенні зустрічного
позову просили відмовити та пояснили,
що гроші на придбання спірного будинку
позивачкою були передані ОСОБА_6, який
разом із відповідачкою був присутній
при підписанні договору
купівлі-продажу від 13 квітня 2005 року.

Відповідачка ОСОБА_3 свої позовні
вимоги підтримала, первісний позов не
визнала та просила в його задоволенні
відмовити..

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 в
останнє судове засідання не з»явилися,
сповіщені належним чином. Під час
судового розгляду обидві відповідачки
зустрічний позов підтримали в повному
обсязі та просили його задовольнити.

Розглянувши матеріали справи,
вислухавши пояснення сторін, їх
представників, допитавши заявлених по
справі свідків, суд прийшов до висновку
про залишення без задоволення
первісного позову та про відмову в
задоволенні зустрічного позову з
наступних підстав.

Згідно до ст. 16 Цивільного кодексу
України кожна особа має право
звернутися до суду за захистом свого
особистого немайнового або майнового
характеру. Способами захисту цивільних
прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало
до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в
натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші
способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової)
шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

З матеріалів справи вбачається, що 13
квітня 2005 року між ОСОБА_2, з одного
боку, та ОСОБА_4, ОСОБА_5 з другого боку
було укладено договір купівлі-продажу
житлового будинку АДРЕСА_2. Вказаний
договір посвідчено приватним
нотаріусом Одеського міського
нотаріального округу ОСОБА_8,
реєстровий номер 971. У цьому договорі
вказано. що продаж зазначеного будинку
вчинено за 11932грн.. які продавці
отримали від покупця повністю до
підписання цього договору.

Договір купівлі-продажу ОСОБА_2 було
зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 29
квітня 2005 року.

Як вказували в судовому засіданні
представники позивачки ОСОБА_2 та не
заперечувалося відповідачкою,
позивачка в зазначеному будинку не
проживала та придбала його у зв»язку з
тим, що їй необхідно було періодично
лікуватися у медичних закладах м.Одеси
і задля цього щоб мати змогу
зупинитися на час лікування вона
придбала спірний житловий будинок.

На підтвердження своєї хвороби
позивачкою були надані медичні
документи, які є в справи - а саме
епікриз Одеського обласного
онкологічного диспансеру та довідка
комунального закладу «Веселинівський
районний центр первинної
медико-санітарної допомоги»
Веселинівського району Миколаївської
області від 09.07.2013р.

У відповідності до вимог ст.ст.316-317, 319
Цивільного кодексу України правом
власності є право особи на річ (майно),
яке вона здійснює відповідно до закону
за своєю волею, незалежно від волі
інших осіб. Власникові належать права
володіння, користування та
розпоряджання своїм майном. На зміст
права власності не впливають місце
проживання власника та
місцезнаходження майна. Власник
володіє, користується, розпоряджається
своїм майном на власний розсуд.

Судом встановлено, що з дозволу
позивачки ОСОБА_2 відповідачка
вселилася до житлового будинку по
АДРЕСА_2 та проживає там до
теперішнього часу.

В матеріалах справи є відмовні
матеріали стосовно скарг ОСОБА_1 та
ОСОБА_6 з приводу протиправної
поведінки ОСОБА_3 Також є відмовний
матеріал за заявою ОСОБА_3 стосовно
протиправної поведінки ОСОБА_6 та
ОСОБА_1

Згідно до ст.ст.391, 392 Цивільного кодексу
України власник майна має право
вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном. Власник
майна може пред'явити позов про
визнання його

права власності, якщо це право
оспорюється або не визнається іншою
особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Як вбачається зі змісту позовної
заяви ОСОБА_2, позивачка посилаючись на
ст..391 Цивільного кодексу України, якими
регулюється захист прав власника,
просила усунути їй перешкоди у
користуванні будинком АДРЕСА_2 шляхом
виселення з нього ОСОБА_3

Суд зазначає, що зазначена норма
матеріального права не передбачає
такого способу захисту права як
виселення.

У відповідності до вимог ст..ст.10,11 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом.
Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Оскільки суд розглядає цивільні справи
в межах позовних вимог та враховуючи
те, що цивільне законодавством не
передбачає обраного позивачкою такого
способу захисту права власності як
виселення, суд відмовляє в задоволенні
первісного позову, що не позбавляє
позивачку звернутися з позовними
вимогами по іншим підставам, що
регулюють правовідносини, що виникають
при користуванні жилими приміщеннями в
будинках (квартирах) приватного
житлового фонду.

Відповідно до ст. 655 Цивільного
кодексу України за договором
купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

Як пояснили в судовому засіданні
відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вони
дійсно мали намір продати спірний
житловий будинок, десь за неділю до
укладення договору купівлі-продажу
вони отримали від ОСОБА_3 кошти в сумі
7700 дол.США, про що вони написали
розписку від 07.04.2005р., саме її вони
вважали покупцем спірного житлового
будинку, а решту коштів в сумі 3500 дол.
США їм віддав ОСОБА_6 і після отримання
коштів та укладення договору
купівлі-продажу вони виселилися зі
спірного будинку та переїхали до м.Рені
Одеської області. Також відповідачі
пояснили, що їм було відомо про те, що
договір купівлі-продажу буде
оформлюватися на ОСОБА_2, оскільки у
ОСОБА_3 були неприємності із законом.
Вказане також підтвердив і свідок
відповідачки ОСОБА_10, який є сином
ОСОБА_4 та братом ОСОБА_5

Згідно ст.ст.202-205 Цивільного
кодексу України правочином є дія
особи, спрямована на набуття, зміну або
припинення цивільних прав та
обов'язків. Дво- чи багатостороннім
правочином є погоджена дія двох або
більше сторін. Зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.. Особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом. Правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним. Правочин
є правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.
Правочин може вчинятися усно або в
письмовій формі. Сторони мають право
обирати форму правочину, якщо інше не
встановлено законом.

Відповідно до ст.ст.215,217 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин). Недійсність
окремої частини правочину не має
наслідком недійсності інших його
частин і правочину в цілому, якщо можна
припустити, що правочин був би вчинений
і без включення до нього недійсної
частини.

Відповідно до ст..234 Цивільного
кодексу України фіктивним є правочин,
який вчинено без наміру створення
правових наслідків, які обумовлювалися
цим правочином. Фіктивний правочин
визнається судом недійсним. Правові
наслідки визнання фіктивного
правочину недійсним встановлюються
законами.

За змістом ст.234 Цивільного кодексу
України фіктивний правочин вчиняється
його учасниками без наміру виникнення,
зміни або припинення цивільних прав і
обов»язків, тобто «про людське око»,
знаючи заздалегідь, що він не буде
виконаний. При вчиненні фіктивного
правочину його учасники мають інші
цілі, ніж ті, що ним передбачені.
Причому справжні їх цілі можуть бути як
протизаконними (наприклад, укладання
громадянином договору дарування майна
зі своїм родичем з метою приховання
цього майна від конфіскації, або
ухилення від грошових зобов»язань) так
і цілком законними. Водночас фіктивний
договір може взагалі не мати правової
мети. Фіктивним договором може бути
визнаний будь-який правочин, якщо він
не має на меті всиновлення правових
наслідків, незалежно від того, в якій
формі він вчинений (нотаріальне
посвідчення, державна реєстрація). Сам
по собі факт невиконання учасниками
правочину його умов не робить його
фіктивним. Позивач, який звертається з
вимогою про визнання правочину
фіктивним, має довести суду
відсутність в учасників правочину
наміру створити юридичні наслідки на
момент вчинення правочину.

У відповідності до п.24 Постанови
пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» №9 від 06 листопада 2009 року
для визнання правочину фіктивним
необхідно встановити наявність умислу
всіх сторін правочину. Якщо сторонами
не вчинено будь-яких дій на виконання
такого правочину, суд ухвалює рішення
про визнання правочину недійсним без
застосування будь-яких наслідків. У
разі якщо на виконання правочину було
передано майно, такий правочин не може
бути кваліфікований як фіктивний.

Таким чином, оскільки за договором
купівлі-продажу від 13 квітня 2005 року
житлового будинку АДРЕСА_2 відповідачі
отримали від ОСОБА_3 та ОСОБА_6
обумовлену суму коштів, що ними не
заперечується, передали спірний
будинок, виселилися з нього, тобто
виконали умови зазначеного договору,
суд прийшов до висновку про те, що
вказаний договір не є фіктивним,
оскільки його правові наслідки були
направлені на виникнення прав на
будинок у іншої особи та припинення
цього права у ОСОБА_4. та ОСОБА_5

В матеріалах справи є копія
договору купівлі-продажу від 03.06.2003
року, відповідно до якого ОСОБА_3
продала а ОСОБА_11 купила жилий будинок
АДРЕСА_3 Договір посвідчений Державним
нотаріусом Рибницької нотаріальної
контори Щербак Р.Т., реєстраційний
номер 1774. Продаж вчинено за 4012руб.

Також в матеріалах справи є копія
договору купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1 від 21 жовтня 2004 року,
відповідно якому ОСОБА_3, ОСОБА_13,
ОСОБА_14, яким зазначена квартира
належала на праві спільної сумісної
власності, продали, а ОСОБА_1 купила
квартиру АДРЕСА_1. Продаж вчинено за
2725грн.

З постанови про порушення
кримінальної справи та прийняття
справи до провадження від 03.10.2004р.
вбачається, що у відношенні ОСОБА_3
порушено кримінальну справу за
ознаками злочину, передбаченого ст..303
ч.4 КК України.

Вироком Малиновського районного
суду м,Одеси від 07 червня 2005 року
ОСОБА_3 та ОСОБА_6 визнано винними у
скоєнні злочинів, передбачених ст. 302
ч.3, ст.303 ч.3 КК України та призначено
покарання: ОСОБА_3 по ст..302 ч.3 КК
України у вигляді 3-х років та 6 місяців
позбавлення волі, по ст..303 ч.3 КК України
у вигляді 3 років позбавлення волі;
ОСОБА_6 по ст.302 ч.3 КК України у вигляді 4
років позбавлення волі; по ст..303 ч.3 КК
України у вигляді 3 років позбавлення
волі. На підставі ст..70 КК України
шляхом поглинання менш суворого
покарання більш суворим, кінцево
визначити до відбуття ОСОБА_6 у вигляді
4 років позбавлення волі. На підставі
ст..75 КК України звільнити від
відбування призначеного покарання з
випробуванням ОСОБА_3 строком на 2 роки,
ОСОБА_6 строком на 3 роки.

З постанови про порушення
кримінальної справи та прийняття
справи до провадження від 21 липня 2005
року вбачається, що у відношенні
ОСОБА_3 була 3 ч.3 порушена кримінальна
справа по ознакам ч.2 ст.302 КК України по
факту звідництва.

Вироком Приморського районного
суду м.Одеси від 27 вересня 2007 року
ОСОБА_3 визнана винною у здійсненні
злочину, передбаченого ст..302 ч.2 КК
України та призначене покарання за
цією статтею - 2 роки позбавлення волі.
На підставі ст..71 КК України до знов
призначеного ОСОБА_3 покарання
частково приєднати покарання
невідбуте нею по попередньому вироку
Малиновського районного суду м.Одеси
від 07 червня 2005 року у вигляді 1 року 8
місяців позбавлення волі, визначивши
їй остаточне покарання у вигляді 3
років 8 місяців позбавлення волі.

Свідок відповідачки ОСОБА_15
пояснила, що їй відомо про те, що
будинок АДРЕСА_2 купили відповідачка та
ОСОБА_6, які після придбання відразу
поселилися у цьому будинку, однак
обставин купівлі-продажу вона не знає.

Свідок відповідачки ОСОБА_16
пояснив, що відповідачку знає з 2005 року,
в спірному будинку проживали
відповідачка та ОСОБА_6 разом з дітьми
відповідачки.

Свідок відповідачки ОСОБА_17
пояснила, що вона була присутня при
першій передачі коштів продавцям
будинку по АДРЕСА_2, їй відомо, що кошти,
отримані від продажу будинку в
с.Ольшанське були привезені її матір»ю
та були передані 07.04.2005р. ОСОБА_3 в сумі
7700 дол.США продавцям спірного будинку.
Також їй відомо, що цей будинок було
придбано відповідачкою та її чоловіком
на той час - ОСОБА_6 Однак вказаний
свідок не змогла пояснити коли та за
яку суму був проданий будинок в
с.Ольшанське та не знає яку суму ще
потрібно було передати продавцям
будинку.

Як пояснила в судовому засіданні
свідок відповідачки ОСОБА_21. яка є
матір»ю відповідачки, спірний будинок
було придбано в період шлюбу
відповідачки та ОСОБА_6 за кошти в сумі
12 000 дол.США, отримані від продажу
нерухомості, яка належала
відповідачці, однак назвати суму,
отримані від продажі квартири та
будинку не змогла. Також вказаний
свідок зазначила, що було вирішено
оформити придбаний будинок на ОСОБА_2,
оскільки на той час відповідачка
перебувала під слідством, однак ОСОБА_2
ніяких коштів на придбання будинку на
давала.

Доказів про те, що спірний будинок
було придбано за кошти ОСОБА_2 суду
надано не було.

Що стосується показів свідків
позивача ОСОБА_20 та ОСОБА_19 то свідок
ОСОБА_20 пояснив. що будинок, який є
предметом спору, купили відповідачка
та ОСОБА_6, однак вказував, що
відповідачка в ньому не проживала з
квітня 2005 року по кінець 2007 року, а
свідок ОСОБА_19 зазначав, що він був
присутній при скандалі, коли ОСОБА_6
побив якийсь чоловік, а відповідачка
кричала, щоб він забрав документи і з
цього приводу ОСОБА_1, яка представляє
інтереси позивачки, викликала міліцію.

Відповідно до ст.ст.60, 61 Сімейного
кодексу України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що кожен з них не мав з
поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хворобо тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута під час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об»єктом права спільної сумісної
власності подружжя. Об»єктом права
спільної сумісної власності подружжя
може бути будь-яке майно, за винятком
виключення з цивільного обороту.
Згідно до ст.ст.63,65 Сімейного кодексу
України дружина та чоловік мають рівні
права на володіння, користування і
розпорядження майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними. Дружина, чоловік
розпоряджаються майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, за взаємною згодою.

Згідно копії свідоцтва про шлюб,
виданого повторно виконкомом
Ольшанської селищної ради
Миколаївського району Миколаївської
області від 23 квітня 2009 року
вбачається, що 14 жовтня 2000 року між
ОСОБА_6 та ОСОБА_3 укладено шлюб,
прізвище подружжя після реєстрації
шлюбу - «ОСОБА_3».

Рішенням Веселинівського районного
суду Миколаївської області від 03 липня
2009 року шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_3
розірвано.

Відповідно до копії свідоцтва про
розірвання шлюбу від 20 жовтня 2009 року
шлюб між сторонами розірвано, про що в
книзі реєстрації розірвань шлюбів
зроблено відповідний актовий запис №61
від 20 жовтня 2009 року.

Відповідно до ст.ст.368-369 Цивільного
кодексу України спільна власність двох
або більше осіб без визначення
часток кожного з них у праві
власності є спільною сумісною
власністю. Суб»'єктами права спільної
сумісної власності можуть бути

фізичні особи, юридичні особи, а
також держава, територіальні громади,
якщо інше не встановлено законом.
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є
їхньою спільною

сумісною власністю, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Майно, набуте в результаті спільної
праці та за спільні грошові кошти
членів сім'ї, є їхньою спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено договором, укладеним у
письмовій формі. Співвласники майна,
що є у спільній сумісній власності,
володіють і користуються ним спільно,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними. Розпоряджання майном, що є у
спільній сумісній власності,
здійснюється за згодою всіх
співвласників.

Оскільки суд прийшов до висновку
про те, що договір купівлі-продажу
будинку АДРЕСА_2 від 13 квітня 2005 року не
має ознак фіктивності, зустрічні
позовні вимоги про визнання договору
купівлі-продажу частково недійсним,
визнання ОСОБА_6 ОСОБА_3 покупцями за
договором купівлі-продажу та визнання
за ОСОБА_3 права власності на 1/2 частину
будинку АДРЕСА_2 задоволенню не
підлягають.

Керуючись ст.ст.16, 203, 215, 217, 234, 316, 319,
364, 369, 370, 391, 655 Цивільного кодексу
України, ст.60-63, 65, 67, 68-71 Сімейного
кодексу України, ст.ст. 10, 11, 60, 208- 209,
212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И
В:

Позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
усунення перешкод у користуванні
власністю залишити без задоволення.

В задоволенні зустрічної позовної
заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
третя особа - ОСОБА_6 про визнання
договору купівлі-продажу частково
недійсним, визнання покупцями за
договором купівлі-продажу та визнання
права власності на 1/2 частину будинку
відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене
в апеляційному порядку до Апеляційного
суду Одеської області через суд першої
інстанції шляхом подачі апеляційної
скарги в 10-денний строк зі дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час оголошення судового
рішення, можуть подати апеляційну
скаргу протягом десяти днів з дня
отримання копії цього рішення.

СУДДЯ
І.А.МАЗУН