Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" березня 2014 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого - судді В.П. Гончарука

при секретарі К.В. Погорілій

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди, суд, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про стягнення моральної шкоди з ОСОБА_2, ОСОБА_3, мотивуючи свої вимоги тим, що в позивач є власником частини квартири в якій проживають відповідачі, які в свою чергу позбавляють можливості користуватися нерухомим майном тим самим наносять моральну шкоду позивачеві.

Таким чином, позивач просив стягнути з відповідачів солідарно суму заподіяної моральної шкоди у розмірі 23 000 грн., поклавши на відповідачів судові витрати пов»язані із розглядом справи.

В ході розгляду справи позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, обґрунтувавши свої вимоги тим, що за рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 березня 2006 року позовні вимоги ОСОБА_1, були задоволені в повному обсязі а саме позивачеві було повернуто 48/100 часток квартири АДРЕСА_1 та визнано право власності на вказані 48/100 часток квартири АДРЕСА_1 шляхом скасування договорів дарування та купівлі продажу вище загаданого майна, також на підставі рішення суду було виселено з 48/100 часток квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_4, яка зі слів позивача самоуправно вселилась та проживає з родиною у вищезгаданій квартирі.

В обгрунування свої позовних вимог позивач також посилається на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 18.02.2013 року позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, про усунення перешкод в користуванні власністю, за яким позов було задоволено частково, а саме вирішено усунути ОСОБА_1 перешкоди в користуванні власністю та вселити в квартиру АДРЕСА_1.

В судовому засіданні позивач пояснив що в супереч вище згаданому рішенню Дніпровського районного суду від 18.02.2013 року яке набрало законної сили відповідачі своїми діями перешкоджають та відмовляються добровільно надати доступ до приміщення, внаслідок чого позбавляють позивача можливості користуватися, а саме використовувати для проживання нерухоме майно. Чим спричинюють моральні страждання, проявляючи зневагу до позивача, своїми діями.

Відповідачі у судовому засіданні, категорично заперечували проти задоволення позову, пояснивши при цьому наступне, ОСОБА_3, стверджувала що 12.05.2005 року на законних підставах як власник зазначеного нерухомого майна, а саме 48/100 часток квартири АДРЕСА_1, зареєструвала себе та членів своєї сім»ї. Рішення від 14.03.2006 року щодо виселення ОСОБА_3, було виконано в повному обсязі та згідно постанови ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві від 17.02.2009 року виконавче провадження закрито.

Відповідачі пояснили, що не перешкоджають і не перешкоджали раніше позивачу у володінні його власністю, тому твердження позивача відносно моральних страждань вважають безпідставними та необгрунтовними. В задоволені позову просили відмовити в повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, та встановлено в рішенні Дніпровського районного суду м. Києва від 14 березня 2006 р. яке набрало законної сили, ОСОБА_1 є власником 48/100 часток квартири АДРЕСА_1.

11.11.2004 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 було укладено договір купівлі-продажу 48/100 часток квартири АДРЕСА_1, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Біляєвим Володимиром Олександровичем.

Відповідно до довідки КП «ЖРЄО №409», 12.05.2005 року ОСОБА_3 зареєструвала себе та членів своєї сім»ї, чоловіка ОСОБА_2, та сина ОСОБА_5, у придбаній квартирі.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14.03.2006 року вищезгаданий договір купівлі-продажу укладений між ОСОБА_7, та ОСОБА_3, було визнано недійсним, та вирішено судом виселити з 48/100 часток квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_3.

Відповідно до постанови про закінчення виконавчого провадження ВДВС Дніпровського РУЮ м. Києва від 17.02.2009 року рішення суду про виселення ОСОБА_2 було виконано в повному обсязі.

Згідно із рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18.02.2013 року вирішено усунути ОСОБА_1, перешкоди в користуванні власністю та вселити в квартиру АДРЕСА_1

Також 24 жовтня 2007 Дніпровським районним судом м. Києва в задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, в інтересах ОСОБА_2, про виселення та зняття з реєстраційного обліку було відмовлено, тобто відповідачі разом із своїм сином ОСОБА_2, користуються і проживають в квартирі на законних підставах. Позивач в свою чергу не надав жодного доказу в підтвердження того, що йому спричиняються різного роду моральні страждання.

Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення.

При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Суд приймає до уваги той факт, що твердження позивача, наведені у позовній заяві не підкріпленні жодним доказом.

Згідно з абз. 2 п. 5 Постанови, Верховного Суду України N 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди обов'язковому доказуванню позивачем підлягають такі обставини: наявність моральної шкоди, протиправність діяння того хто спричинив цю шкоду, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні.

Зокрема, необхідно з'ясувати, чи підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до п. 9 цієї постанови розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. І відповідно до положень ст. 10 ЦПК саме позивач має довести наявність усіх вищевказаних обставин для вирішення питання про наявність та розмір моральної шкоди.

Позивач, як на підставу спричинення моральної шкоди посилається на обставини, котрих насправді не було, і які не є протиправними.

Виходячи із вищевикладеного суд вважає, що заявлені позивачем вимоги про відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню, оскільки є безпідставними.

Статтею 10 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог чи заперечень.

Із положень статті 11 ЦПК України, вбачається, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивачем ані в позові, ані в судовому засіданні не було надано суду жодних достовірних доказів на підтвердження наявності моральної шкоди, причинного зв»язку між діями відповідачів та вказаною шкодою та підтвердження його розміру, у зв»язку з чим суд відмовляє позивачеві у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 10,11, 209, 212, 214-215, 218 ЦПК України, ст. 23 ЦК України, суд -

В И Р І Ш И В :

В задоволені позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення.

С у д д я: