Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №285/2868/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

14 січня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді Якухно О.М.

суддів
Жигановської О.С.

Коломієць О.С.

з участю секретаря

судового засідання
Крижанівської М.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Житомирі цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, третя особа
Новоград-Волинський сектор управління
Державної міграційної служби України,
про усунення перешкод в користуванні
жилим приміщенням шляхом виселення та
зняття з реєстраційного обліку,
вселення у жиле приміщення за
апеляційною скаргою представника
позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 на рішення
Новоград-Волинського міськрайонного
суду Житомирської області від 1
листопада 2013 року, -

встановила:

У червні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом про визнання ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 такими, що втратили право
користування квартирою АДРЕСА_1,
усунення перешкод в користуванні
зазначеною квартирою та його вселення.
В подальшому позивач уточнив свої
вимоги і просив усунути перешкоди у
користуванні спірною квартирою,
зобов'язавши ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не чинити
перешкоди у користуванні вищевказаною
квартирою, шляхом виселення
відповідачів із зняттям з
реєстраційного обліку та вселити його
у квартиру АДРЕСА_1. Свої вимоги
обгрунтовує тим, що йому на праві
власності належить ця квартира.
Відповідач ОСОБА_4 вигнала його з
квартири, поміняла замки і не допускає
його у власне житло, проводить без його
дозволу ремонт. Намагання вселитися
призводили до сварок та бійок. Даними
діями відповідачі порушують його право
на проживання та посилається на ч.3 ст.116
ЖК України.

Рішенням Новоград-Волинського
міськрайонного суду Житомирської
області від 1 листопада 2013 року у
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі представник
позивач ОСОБА_6 просить рішення
скасувати та постановити нове - про
задоволення позовних вимог. Зазначає,
що рішення є несправедливим, ухвалене з
порушенням норм процесуального та
матеріального права. Зокрема, вважає,
що суд не дав належної оцінки доказам
про неможливість спільного проживання
сторін, протиправність дій ОСОБА_4 та
перешкоджання нею відповідачу у
користуванні належним йому житлом, що
призводить до порушення його прав.

Представник апелянта підтримав
апеляційну скаргу.

Представник відповідача заперечує у
задоволенні скарги і пояснив, що дійсно
відповідач поміняла замки на вхідних
дверях після зникнення коштів. Разом
вони не можуть проживати.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах,
визначених ст. 303 ЦПК України, колегія
суддів вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4
з листопада 1990 року перебували у шлюбі,
який розірвано у 2008 році (а.с.8). Під час
перебування у шлюбі у них народився син
ОСОБА_5, який є інвалідом 1 групи з
дитинства (а.с.34) та визнаний
недієздатним рішенням
Новоград-Волинського міськрайонного
суду від 23.12.2011 року (а.с.93). Опікуном
призначено ОСОБА_4 (а.с.93).

ОСОБА_3 на праві власності за договором
дарування від 17.10.1997 року належить 65/100
частин будинку АДРЕСА_1 (а.с. 6-7).

У вказаній квартирі зареєстровані
сторони по справі та фактично
проживають відповідачі (а.с.16).

Позивач 7.04.2009 року зареєстрував другий
шлюб з ОСОБА_9 (а.с.9).

7.02.2013 року та 27.04.2013 року позивач
надіслав відповідачам вимоги про
звільнення приміщення (а.с.10,11).

Відмовляючи у задоволенні позову про
усунення перешкод у користуванні
спірною квартирою шляхом виселення та
зняття з реєстраційного обліку, суд
виходив з того, що відповідачі мають
право на проживання у квартирі як
колишні члени сім'ї власника і доказів
про систематичне порушення ними правил
співжиття не надано.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду.

Так, відповідно до ст.150 ЖК України
громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші не
заборонені законом угоди.

Припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням (ст.156 ЖК України).

Згідно зі ст.157 ЖК України членів сім'ї
власника жилого будинку (квартири)
може бути виселено у випадках,
передбачених частиною першою статті 116
цього Кодексу. Виселення провадиться у
судовому порядку без надання іншого
жилого приміщення.

Зазначеною ст.116 ЖК України визначено
підстави для виселення громадян, а
саме, якщо наймач, члени його сім'ї або
інші особи, які проживають разом з ним,
систематично руйнують чи псують жиле
приміщення, або використовують його
не за призначенням, або систематичним
порушенням правил соціалістичного
співжиття роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі чи в
одному будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться
без надання іншого жилого
приміщення.

Судом вірно встановлено, що
відповідачі є колишніми членами сім'ї
власника спірної квартири і їх
виселення можливе за ст.157 ЖК України на
підставі ст.116 ЖК України лише у разі
наявності вищезазначених підстав.

Пленум Верховного Суду України у п.17
постанови № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» роз'яснив, що при вирішенні
справ про виселення на підставі ст.116 ЖК
України осіб, які систематично
порушують правила співжиття і
роблять неможливим для інших
проживання з ними в одній квартирі
або будинку, слід виходити з того, що
при триваючій антигромадській
поведінці виселення винного може
статися і при повторному порушенні,
якщо раніше вжиті заходи попередження
або громадського впливу не дали
позитивних результатів. Маються на
увазі, зокрема, заходи попередження,
що застосовуються судами,
прокурорами, органами внутрішніх
справ, адміністративними комісіями
виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК,
трудових колективів, товариськими
судами й іншими громадськими
організаціями за місцем роботи або
проживання відповідача (незалежно від
прямих вказівок з приводу можливого
виселення).

Надані суду позивачем докази :
постанови про відмову в порушенні
кримінальної справи
Новоград-Волинського МВ УМВС України в
Житомирській області від 05.03.2008 року
(а.с.68), від 13.05.2011 року (а.с.70), від 28.02.2008
року (а.с.77), від 29.05.2008 року (а.с.78), від
28.04.2011 року (а.с.69), рішення
Новоград-Волинського міськрайнного
суду від 05.09.2012 року (а.с.71-72) та від 20.08.2010
року (а.с.73-74), вирок
Новоград-Волинського міськрайонного
суду від 12.07.2010 року (а.с.75-76) не містять
даних про систематичне порушення
відповідачами правил співжиття саме у
спірній квартирі.

Також, не надано доказів про самоправне
зайняття ними жилого приміщення.

За змістом ст.7 Закону України «Про
свободу пересування та вільний вибір
місця проживання в Україні» зняття з
реєстрації місця проживання може бути
здійснено на підставі рішення суду
виключно про : 1) позбавлення права
власності на житлове приміщення; 2)
позбавлення права користування
житловим приміщенням ; 3) виселення,
тощо.

З огляду на це вирішення питання зняття
з реєстраційного обліку залежить,
зокрема, від вирішення питання про
право користування такої особи
житловим приміщенням відповідно до
норм житлового та цивільного
законодавства - статей 71, 72, 116, 156 ЖК
України, ст.405 ЦК України (правовий
висновок Верховного Суду України у
постанові від 16.01.2012 року по справі №
6-57цс11).

Судом встановлено правомірність
проживання відповідачів у спірній
квартирі та відсутності обставин для
їх виселення.

Прийнявши до уваги наведене, суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
щодо не обгрунтованості позову в
частині усунення перешкод у
користуванні житловим приміщенням
шляхом виселення та зняття з
реєстраційного обліку.

Відмовляючи у задоволенні позову про
вселення відповідача суд виходив з
того, що відповідач не заперечує у
вселенні позивача, а останній не надав
доказів перешкоджання йому у цьому.

З таким рішенням колегія суддів не
погоджується, враховуючи наступне.

Так, відповідно до ст.3 ЦПК України
кожна особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Суд не врахував, що згідно постанови
про відмову в порушенні кримінальної
справи Новоград-Волинського МВ УМВС
України в Житомирській області від
28.04.2011 року (а.с.69) дійсно у квітні 2011
року позивач звернувся із заявою до
міліції про створення перешкод з боку
ОСОБА_4 у користуванні належною йому
квартирою. В ході перевірки було
підтверджено факт заміни замка на
вхідних дверях відповідачем, що не
заперечується представником
відповідача, тобто останній не може
вільно користуватися своїм житлом,в
т.ч. і використовувати його для
проживання себе та членів своєї сім'ї.

Згода відповідача, під час судового
розгляду, на вселення ОСОБА_3 до
належного йому житлового приміщення не
підтверджується її діями, а саме
заміною замка на вхідних дверях,
запереченням позову з підстав
неможливості спільного проживання
сторін в одному помешканні та
необхідності встановлення порядку
користування квартирою.

Звернення до суду також свідчить про
наявність вказаного спору.

За цих обставин, законні права власника
житлового будинку (квартири) на
використання помешкання для власного
проживання, проживання членів своєї
сім'ї (ч.1 ст.383 ЦК України) підлягають
захисту і позов в частині його вселення
слід задовольнити, а рішення про
відмову у задоволенні позову
скасувати.

Доводи представника відповідача про
неможливість спільного проживання
сторін в одному житловому приміщенні
до встановлення порядку його
користування на вирішення спору не
впливають, оскільки захист прав
власника не пов'язується із
необхідністю вирішення цього питання.

Позивачем сплачено судовий збір за
подачу позову та апеляційної скарги в
сумі 229,4 грн., якій, відповідно до ст.88
ЦПК України, підлягає стягненню з
відповідача.

Керуючись ст.ст.209, 303, 304, 307, 309, 316, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а
:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_6 задовольнити
частково.

Скасувати рішення
Новоград-Волинського міськрайонного
суду Житомирської області від 1
листопада 2013 року в частині відмови у
задоволенні позову про вселення та
ухвалити нове - про задоволення
вказаних позовних вимог.

Вселити ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
судові витрати в сумі 229,4 грн.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржено у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня його
проголошення.

Головуючий Судді