АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
інстанції Дуда О.О. Провадження №
22-ц/789/270/14 Доповідач - Сташків
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 березня 2014 р. Колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючого - Сташківа Б.І.

суддів - Жолудько Л. Д., Кузьми Р. М.,

при секретарі - Матусів Ю.Б.

з участю сторін - представника
апелянта ОСОБА_1, позовича ОСОБА_2,
представника позивача ОСОБА_3,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Тернополі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4
на рішення Тернопільського
міськрайонного суду від 30 жовтня 2013
року по справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_4 про стягнення безпідставно
отриманих коштів,-

В С Т А Н О В И Л А:

В серпні 2013 року ОСОБА_2 звернувся в суд
з позовом до ОСОБА_4 про стягнення
безпідставно набутих коштів в сумі 160 000
грн. та 4 000 грн. витрат на правову
допомогу. В обгрунтування позовних
вимог позивач посилається на те, що між
сторонами 06 грудня 2011 року був
укладений попередній договір,
відповідно до якого позивач передав
ОСОБА_4 завдаток в сумі 160 000 грн. в
рахунок продажу житлового будинку
АДРЕСА_1. Укладення договору
купівлі-продажу передбачалось до 03
березня 2012 року. У зв'язку з тим, що
відповідач відмовляється укласти
основний договір купівлі-продажу
житлового будинку, ОСОБА_2 просить
повернути безпідставно набуті кошти в
сумі 160 000 грн., сплачених ОСОБА_4 як
завдаток за житловий будинок.

Рішенням Тернопільського
міськрайонного суду від 30 жовтня 2013
року позов задоволено.

Вирішено стягнути з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_2 160 000 грн. безпідставно отриманих
коштів та 1600 грн. судового збору.

Додатковим рішенням Тернопільського
міськрайонного суду у задоволенні
позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про стягнення
витрат на правову допомогу -
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позову,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.
Зокрема вказує на порушення судом
першої інстанції правил підсудності
при вирішенні спору. Крім того
стверджує, що застосувуючи норму ст. 1212
ЦК України, суд застосував не ту норму
матеріального права, так як слід було
застосовувати норму, що регулює
наслідки нікчемного правочину, тобто
ч.4 ст. 216 ЦК України. Також апелянт
звертає увагу на те, що позивач в суді
першої інстанції визнав факт
підписання попереднього договору №56
від 06 грудня 2011 року, згідно з яким
позивач передав відповідачу кошти в
сумі 72 000 грн., а не 160 000 грн.

В судовому засіданні представник
апелянта підтримала подану апеляційну
скаргу з мотивів викладених в ній.

Позович ОСОБА_2 та його представник
вимоги апеляційної скарги заперечили,
а рішення суду вважають законним та
обгрунтованим.

Суд апеляційної інстанції, заслухавши
доповідь судді-доповідача, пояснення
сторін, перевіривши доводи в межах
апеляційної скарги за матеріалами
справи, приходить до висновку, що
апеляційна скарга підлягає до
часткового задоволення з таких
підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Задововльняючи позов про стягнення
безпідставно отриманих коштів, суд
першої інстанції виходив з того, що
оскільки попередній договір
купівлі-продажу №56 від 06 грудня 2011
року укладений у простій письмовій
формі, без дотримання вимог закону про
нотаріальне посвідченняє, а тому він є
нікчемний, у зв'язку з чим відповідач
безпідставно отримав кошти, які слід
повернути.

З таким висновком суду погоджується і
суд апеляційної інстанції, оскільки
він відповідає нормам матеріального та
процесуального права.

Разом з тим, підставно задовольнивши
вимоги про стягнення з відповідача
безпідставно отриманих коштів, суд не
звернув увагу на фактично понесений
позивачем та документально
підтверджений розмір безпідставно
отриманих коштів, у звязку з чим суд
апеляційної інстанції не може
погодитись з висновком суду першої
інстанції в частині розміру стягнення
в користь позивача безпідставно
отриманих коштів у сумі 160 000 грн.,
виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 635 ЦК України,
попереднім є договір, сторони якого
зобов'язуються протягом певного строку
(у певний термін) укласти договір в
майбутньому (основний договір) на
умовах, встановлених попереднім
договором. Попередній договір
укладається у формі, встановленій для
основного договору, а якщо форма
основного договору не встановлена, - у
письмовій формі.

З матеріалів справи вбачається, що 06
грудня 2011 року між сторонами по справі
був укладений у простій письмовій
формі попередній договір №56, предметом
якого є завдаток в сумі 160 000 грн., які
ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_2 отримав в
рахунок продажу об'єкта нерухомості за
адресою АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_2
на підставі договору купівлі-продажу
житлового будинку від 07 лютого 2011 року.
Згідно п.1.1 даного попереднього
договору підписання документів
купівлі продажу має відбутися до 3
березня 2012 року. Об'єкт нерухомості
продається за 200 000 грн.

Крім того в матеріалах справи наявний
ще один ідентичний попередній договір
№56, укладений у простій письмовій
формі 06 грудня 2011 року, проте предметом
даного договору є завдаток у сумі 72 000
грн., які ОСОБА_4 передав, а ОСОБА_2
отримав в рахунок продажу об'єкта
нерухомості за адресою АДРЕСА_1, який
належить ОСОБА_2 на підставі договору
купівлі-продажу житлового будинку від
07 лютого 2011 року. Об'єкт нерухомості
продається за 120 000 грн.

Згідно розписки виданої ОСОБА_4 від 05
листопада 2011 року, останій отримав від
ОСОБА_2 9 000 дол. США, що еквівалентно 72 000
грн. в рахунок авансу власного будинку
АДРЕСА_1, що належить йому на праві
власності. Повний розрахунок в сумі 120
000 грн. має відбутися 03 березня 2012 року.

Розписки, яка б підтверджувала факт
отримання ОСОБА_4 завдатку в сумі 160 000
грн., в матеріалах справи відсутня.

Таким чином судом встановлено, що
предметом попереднього договору було
зобов'язання сторін щодо укладення в
майбутньому договору купівлі-продажу
нерухомого майна, на виконання якого
ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_4 отримав
завдаток саме у сумі 72 000 грн.

Згідно положень ст. 657 ЦК України,
договір купівлі-продажу нерухомого
майна укладається у письмовій формі і
підлягає нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації.

Відповідно до приписів ч.1 ст. 220 ЦК
України у разі недодержання сторонами
вимоги закону про нотаріальне
посвідчення договору такий договір є
нікчемним.

Враховуючи вищенаведені норми,
попередній договір купівлі-продажу
житлового має бути укладений у
письмовій формі з обов'язковим
нотаріальним посвідченням, оскільки
попередній договір укладається у
формі, встановленій для основного
договору.

Статтею 216 ЦК України встановлено, що
недійсний правочин не створює
юридичних наслідків, крім тих, що
пов'язані з його недійсністю. У разі
недійсності правочину кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування, якщо законом не
встановлені особливі умови їх
застосування або особливі правові
наслідки окремих видів недійсних
правочинів. Вимога про застосування
наслідків недійсності нікчемного
правочину може бути пред'явлена
будь-якою заінтересованою особою.

Відповідно до вимог ст. 1212 ЦК України
особа, яка набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.
Положення цієї глави застосовуються
також до вимог про повернення
виконаного за недійсним правочином.

Таким чином, колегія суддів приходить
до переконання, що суд першої
інстанції, дійшов до вірного висновку,
що попередній договір №56 від 06 грудня
2011 року, який укладений у простій
письмовій формі є нікчемним, оскільки
його недійсність прямо встановлена
законом.

Проте, колегія суддів не погоджується з
сумою стягнення у розмірі 160 000 грн.,
оскіьки позивачем не надано, а судом не
здобуто жодних належих та допустимих
доказів, які б підтверджували факт
передачі позивачем завдатку у розмірі
саме 160 000 грн. на виконання
попереднього договору, а в супереч
цьому згідно розписки виданої ОСОБА_4
від 05 листопада 2011 року, останій
отримав від ОСОБА_2 9 000 дол. США, що
еквівалентно 72 000 грн.

Суд першої інстанції на зазначені вище
обставини справи уваги не звернув,
належної оцінки їм не дав та ухвалив
помилкове рішення щодо розміру суми
стягнення.

Безпідставним є посилання апелянта в
апеляційній скарзі на те, що суд першої
інстанції порушив норми матеріального
права, застосувавши норму ст. 1212 ЦК
України, вважаючи, що підставою захисту
прав в даному випадку є виключно ст. 216
ЦК України, оскільки правовий механізм
повернення отриманого за недійсним
договором визначений ст. 1212 ЦК України
і саме недійсністю договору позивач
обгрунтовував повернення отриманих за
цим договором коштів.

Колегія суддів критично оцінює
посилання апелянта як на підставу
скасування рішення суду та відмови у
позові на той факт, що судом першої
інстанції порушено правила
підсудності при вирішенні спору.

Зідно вимог ч.3 ст. 309 ЦПК України
порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасуваня
або зміни рішення, якщо це порушення
призвело до неправильного вирішення
спору.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції вірно
з'ясував характер спірних
правовідносин, підставно застосував до
них норми матеріального права і
висновки суду, що попередній договір
№56 від 06 грудня 2011 року, який укладений
у простій письмовій формі є нікчемним є
вірними.

Проте рішення суду в частині суми
стягнення слід змінити, зменшити суму
стягнень до 72 000 грн.

На виконання приписів ч.5 статті 88 ЦПК
України, яка регламентує розподіл
судових витрат між сторонами у разі
зміни або скасування рішення суду
першої інстанції, апеляційний суд
вважає за необхідне зменшити розмір
стягнення судового збору до 720 грн.

У решті рішення суду є законним та
обґрунтованим, а тому підстав для його
скасування з мотивів, наведених в
апеляційних скаргах, колегія суддів не
вбачає.

Керуючись ч.5 ст. 88, ст. 307, п.3 ч. 1 ст. 309,
ст.ст. 313; 314; 316, 317; 319; 324; 325 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Тернопільського
міськрайонного суду від 30 жовтня 2013
року змінити, зменшивши суму стягнення
із ОСОБА_4 в користь ОСОБА_2 із 160 000 грн.
до 72 000 грн. безпідставно отриманих
коштів.

Зменшити розмір судового збору, що
підлягає стягненню з ОСОБА_4 в користь
ОСОБА_2 до 720 грн.

В решті рішення залишити без зміни.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, однак може
бути оскаржено в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області Б.І. Сташків