У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 січня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Мазур Л.М.,
Нагорняка В.А.,

Матвєєвої О.А., Писаної
Т.О.

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства
«Всеукраїнський акціонерний банк» до
ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа: Товариство
з обмеженою відповідальністю
«АПК-ЛТД», про визнання договору
безвідсоткової позики недійсним, за
касаційною скаргою Публічного
акціонерного товариства
«Всеукраїнський Акціонерний банк» на
рішення Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
20 березня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 23 вересня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2012 року Публічне акціонерне
товариство «Всеукраїнський
Акціонерний банк» (далі - ПАТ
«Всеукраїнський Акціонерний банк»)
звернулось до суду з позовом до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про визнання договору
безвідсоткової позики недійсним.
Позивач посилався на те, що права та
охоронювані законом інтереси ПАТ
«Всеукраїнський Акціонерний Банк»
були порушені з боку ОСОБА_3 при
укладенні 10 жовтня 2009 року з ОСОБА_4
договору безвідсоткової позики, що
знайшло вираз у тому, що договір
безвідсоткової позики був укладений
без наміру створення правових
наслідків, що не відповідає вимогам,
встановленим ст. ст. 202, 203 ЦК України,
тому договір є недійсним.

Позивач зазначав, що в офіційному
друкованому органі «Урядовий кур'єр»
від 27 червня 2012 року № 114 було
надруковано оголошення про порушення
справи № 5009/2090/12 про банкрутство ТОВ
«АПК - ЛТД». Оскільки третя особа у
справі має перед банком зобов'язання за
кредитним договором № 3/К- гр від 25
березня 2009 року та кредитним договором
№ 5/К-в від 11 квітня 2008 року, 26 липня
2012 року банк звернувся до
господарського суду Запорізької
області із заявою про вимоги до
боржника у розмірі 27 320 788 грн 31 коп., що
забезпечені заставою майна боржника,
та 675 грн, що не забезпечені заставою
майна боржника. В процесі розгляду
справи про банкрутство третьої особи
банку стало відомо про наявність
договору безвідсоткової позики, який
був укладений 10 жовтня 2009 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, відповідно до умов
якого останній передав ОСОБА_3 у
власність грошові кошти у сумі 7 685 000
грн, а позичальник зобов'язався
повернути таку ж суму грошових коштів у
порядку та у строки, визначені цим
договором.

Згідно з умовами договору мета
надання позики - особисті поточні
потреби відповідача ОСОБА_3 Однак з
наявних документів не вбачається
реальне настання наслідків (передача
та отримання грошових коштів), адже
жодних доказів, які б підтверджували
укладення договору між відповідачами,
відсутні.

Крім того, в матеріалах справи про
банкрутство міститься лише копія
договору, яка не завірена належним
чином, оригінал договору відповідачами
в судові засідання не надавався, тому у
позивача є сумніви в наявності такого
договору. Також в матеріалах справи про
банкрутство містилась копія розписки
від 10 жовтня 2009 року, відповідно до якої
ОСОБА_3 отримав від ОСОБА_4 грошові
кошти у сумі 7 685 000 грн. Разом із тим ані
оригіналу розписки, ані оригіналів
договору, ані оригіналу прибутково
касового ордера на отримання ОСОБА_4 у
банківській установі грошових коштів у
сумі 7 685 000 грн. для подальшої передачі
їх ОСОБА_3 згідно з договором, ані
касового ордера на внесення цих
грошових коштів до банківської
установи після їх отримання від ОСОБА_4
як доказу внесення грошових коштів
немає. Відповідно до цього правові
наслідки, обумовлені правочином, не
настали, у зв'язку з чим договір позики
слід визнати недійсним.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
20 березня 2013 року, залишеним без змін
ухвалою апеляційного суду
Дніпропетровської області від 23
вересня 2013 року, в задоволенні позову
ПАТ «Всеукраїнський Акціонерний банк»
відмовлено.

У касаційній скарзі ПАТ
«Всеукраїнський Акціонерний банк»,
посилаючись на порушення норм
матеріального і процесуального права,
просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалу апеляційного суду,
справу направити на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної
скарги, перевіривши матеріали справи,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає відхиленню.

Відповідно до ст. 337 ЦПК України суд
касаційної інстанції відхиляє
касаційну скаргу, якщо визнає, що
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Судами встановлено, що 10 жовтня 2009
року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 був
укладений договір безвідсоткової
позики, відповідно до умов якого ОСОБА_4
передав ОСОБА_3 у власність грошові
кошти у сумі 7 685 000 грн, а
позичальник зобов'язався повернути
таку ж суму грошових коштів у порядку
та у строки, визначені цим договором.
Згідно з п. 1.2 договору метою надання
позики є особисті поточні потреби
ОСОБА_4 На забезпечення виконання
зобов'язань за договором
безвідсоткової позики між ОСОБА_4 та
ТОВ «АПК - ЛТД» був укладений договір
поруки, згідно з яким ТОВ «АПК - ЛТД»
поручився за виконання зобов'язань
боржника.

Також встановлено, що між ПАТ
«Всеукраїнський Акціонерний банк» та
ТОВ «АПК - ЛТД» є договірні зобов'язання
у зв'язку з укладенням 11 квітня 2008 року
та 25 березня 2009 року кредитних
договорів, за якими позичальник взяв на
себе зобов'язання, у тому числі, не
надавати гарантій та порук (п. 3.3.8)
протягом дії договорів без
попереднього письмового погодження із
кредитодавцем.

Відмовляючи у задоволенні позову,
суд першої інстанції, з висновком якого
погодився апеляційний суд, виходив із
того, що порушення ТОВ «АПК - ЛТД» вимог
кредитних договорів щодо обов'язку
отримання згоди позивача на підписання
договору поруки є порушенням
договірних зобов'язань за кредитними
договорами, однак не впливає на
дійсність договору поруки та договору
позики, дійсність якого оспорюється
позивачем. Також суд виходив з того, що
позивач не надав доказів відповідно до
ст. ст. 57-59 ЦПК України про порушення
його прав за договором безвідсоткової
позики від 10 жовтня 2009 року.

Рішення суду першої інстанції та
ухвала апеляційного суду є правильними
та такими, що ухвалені з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права, з огляду на наступне.

Згідно зі ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець
має право на одержання від
позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України. У
разі відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються щомісяця
до дня повернення позики. Договір
позики вважається безпроцентним, якщо
він укладений між фізичними особами на
суму, яка не перевищує
п'ятдесятикратного розміру
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, і не пов'язаний із
здійсненням підприємницької
діяльності хоча б однією із сторін;
позичальникові передані речі,
визначені родовими ознаками.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції,
з висновком якого погодився
апеляційний суд, вірно виходив з того,
що позивач не надав доказів на
спростування реального настання
наслідків спірної угоди (передачі та
отримання відповідачами грошових
коштів) або на підтвердження порушення
зі сторони директора ТОВ «АПК-ЛТД»
ОСОБА_3 умовами цієї укладеної без
згоди позивача угоди його законних
прав та інтересів, як сторони укладених
ним кредитних договорів з цим
товариством, яке виступило поручителем
за договором поруки від 10 жовтня 2009
року на забезпечення зобов'язань
боржника ОСОБА_3 перед кредитором
ОСОБА_4 за спірним договором позики.

За таких обставин, суд першої
інстанції, з висновком якого погодився
апеляційний суд, дійшов вірного
висновку про безпідставність позовних
вимог про визнання спірного договору
недійсним та відмовив у їх задоволенні.

З урахуванням вказаних норм, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ не знаходить
підстав для задоволення касаційної
скарги та вважає, що судові рішення
ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
доводи касаційної скарги про
неправильне застосування норм
матеріального права і порушення норм
процесуального права безпідставні.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Публічного
акціонерного товариства
«Всеукраїнський Акціонерний банк»
відхилити.

Рішення Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
20 березня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду Дніпропетровської
області від 23 вересня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді:
Л.М. Мазур

О.А. Матвєєва

В.А. Нагорняк

Т.О. Писана

4

Справа № 6-44426св13

Головуючий у першій інстанції: Спаї В.В.

Доповідач: Нагорняк В.А.