Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1641/14
Головуючий у 1-й інстанції:
Суддя-доповідач: Кочеткової І.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Воробйової І.А.,

При секретарі: Свинаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» до
ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за
кредитним договором,

за апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» на рішення
Шевченківського районного суду м.
Запоріжжя від 21 лютого 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У жовтні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк»
(далі-Банк) звернувся до суду із
вищевказаним позовом, в обґрунтування
якого зазначав, що 08.01.2008 року між
Банком та ОСОБА_3 було укладено
кредитний договір без номеру, за
умовами якого остання отримала кредит
у розмірі 5000 грн. у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну карту зі сплатою відсотків за
користуванням кредитом у розмірі 24% на
рік на суму залишку заборгованості за
кредитом з кінцевим терміном
повернення, що відповідає строку дії
картки. Відповідач свої зобов'язання
за кредитним договором виконує
неналежним чином, внаслідок чого
станом на 21.05.2013 року утворилась
заборгованість у розмірі 29 479,73 грн., із
яких заборгованість по кредиту - 4 111,32
грн., заборгованість за відсотками - 13
688,42 грн., заборгованість по комісії -9 800
грн., штраф (фіксована частина) у
розмірі 500 грн., штраф (процентна
складова) у розмірі 1379,99 грн.
Посилаючись на зазначені обставини,
Банк просив суд стягнути з відповідача
заборгованість за кредитним договором
та судові витрати.

Заочним рішенням Шевченківського
районного суду м. Запоріжжя від 21
лютого 2014 року у задоволенні позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі про скасування
судового рішення і ухвалення нового
про задоволення позову, ПАТ КБ
«ПриватБанк» посилається на порушення
судом першої інстанції норм
матеріального права. Апелянт зазначає,
що відповідач не просила про
застосування строків позовної
давності, а тому суд першої інстанції
не мав права їх застосовувати.

В засіданні апеляційного суду
відповідач ОСОБА_3 позов визнала
частково, не заперечувала проти
погашення основного боргу і незначної
частини відсотків, просила звільнити
її від сплати штрафних санкцій,
оскільки не виконувала умови договору
через скрутне матеріальне становище.

Заслухавши у судовому засіданні
суддю-доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає
задоволенню.

Відмовляючи Банку у задоволенні
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що Банком пропущений строк
позовної давності, а тому відповідно до
п.7 ч.11 ст.11 Закону України „Про захист
прав споживачів" він не вправі вимагати
повернення кредиту, строк давності
якого минув.

Проте таких висновків суд першої
інстанції дійшов з порушенням норм
матеріального права, вони не
ґрунтуються на зібраних у справі
доказах, а тому з ними не можна
погодитися.

Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України
позовна давність - це строк, у межах
якого особа може звернутися до суду з
вимогою про захист свого цивільного
права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України встановлено
загальну позовну давність тривалістю у
три роки. Для окремих видів вимог
законом може встановлюватися
спеціальна позовна давність: скорочена
або більш тривала порівняно із
загальною позовною давністю (ч. 1 ст. 258
ЦК України).

Сплив позовної давності є підставою
для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК
України). Якщо суд визнає поважними
причини пропущення позовної давності
порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст.
267 ЦК України).

Отже, законодавством чітко та
однозначно врегульовано, що підставою
застосування позовної давності є
виключно заява сторони у спорі під час
розгляду справи у суді першої
інстанції.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідач в судових засіданнях суду
першої інстанцій участі не брала і
заяву про застосування строку позовної
давності не подавала, а тому у суду
першої інстанції не було правових
підстав для застосування наслідків
пропуску такого строку.

Відповідно до п.11 постанови Пленуму
Верховного Суду України "Про судове
рішення" від 18 грудня 2009 року №14,
встановивши, що строк для звернення з
позовом пропущено без поважної
причини, суд у рішенні зазначає про
відмову в позові з цих підстав, якщо про
застосування позовної давності
заявлено стороною у спорі, зробленою до
ухвалення ним рішення, крім випадків,
коли позов не доведено, що є
самостійною підставою для цього.

Застосовуючи до спірних правовідносин
наслідки спливу позовної давності суд
першої інстанцій в порушення вимог
ст.ст. 212-214 ЦПК України не звернув уваги
на те, що відповідач не просила про
застосування позовної давності.

У роз'ясненнях, викладених у п.31
Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ "Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин" від 30 березня 2012 року №5
( в редакції Постанови №7 від 07.02.2014
року), зазначено, що при застосуванні
пункту 7 частини одинадцятої статті 11
Закону України „Про захист прав
споживачів", яким кредитодавцю
забороняється вимагати повернення
споживчого кредиту, строк давності
якого минув, суди мають виходити з того,
що у системному зв'язку з частиною
одинадцятою статті 11 зазначеного
Закону ця вимога стосується
позасудового порядку повернення
споживчого кредиту і спрямована на те,
щоб встановити судовий контроль за
вирішенням таких вимог кредитодавця з
метою захисту прав споживача як
слабшої сторони договору споживчого
кредиту.

У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не
передбачає заборони пред'явлення
окремих вимог у зв'язку з пропущенням
строку позовної давності, при
вирішенні таких спорів суди повинні
враховувати положення ЦК про позовну
давність.

Така ж правова позиція викладена у
постанові Верховного Суду України №
6-126цс13 від 20 листопада 2013 року, яка,
відповідно до положень статті 360-7 ЦПК
України, є обов'язковою для всіх судів
України.

Згідно зі ст. ст. 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК
України зобов'язання повинні
виконуватись належним чином, у
встановлений термін, відповідно до
умов договору та вимог чинного
законодавства. Порушенням зобов'язання
є його невиконання або виконання з
порушенням умов, визначених змістом
зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України
обов'язком позичальника за кредитним
договором є, зокрема, повернення
кредиту та сплата процентів за
користування ним.

У разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема: зміна
умов зобов'язання; сплата неустойки;
відшкодування збитків та моральної
шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).
Одним із видів порушення зобов'язання є
прострочення - невиконання
зобов'язання в обумовлений сторонами
строк. При цьому в законодавстві
визначаються різні поняття як "строк
дії договору", так і "строк (термін)
виконання зобов'язання" (ст.ст. 530, 631 ЦК
України). Якщо у зобов'язанні
встановлений строк (термін) його
виконання, то воно підлягає виконанню у
цей строк (термін).

Наслідки прострочення позичальником
повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК
України. Якщо договором встановлений
обов'язок позичальника повернути
позику частинами (з розстроченням), то в
разі прострочення повернення чергової
частини позикодавець має право
вимагати дострокового повернення
частини позики, що залишилася, та
сплати процентів, належних йому
відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2
ст. 1050 ЦК України).

Встановлено, що 08.01.2008 року сторони
уклали кредитний договір , за умовами
якого Банк надав ОСОБА_3 кредит у сумі 5
000 грн., зі сплатою 24% відсотків річних
на залишок заборгованості. Погашення
заборгованості здійснюється
щомісячними платежами у мінімальному
розмірі, приведеному у пам'ятці
клієнта. За обслуговування кредиту
позичальник сплачує банку комісію
щомісячно по 2,5% на загальну суму
кредиту. При порушенні позичальником
зобов'язання із погашення кредиту
позичальник сплачує Банку штраф у
розмірі 500 грн.+ 5% від суми позову
(а.с.8-12,69).

При оформленні кредиту позичальник
була ознайомлена і погодилася з
Умовами і правилами надання
банківських послу, тарифами банку, що
підтверджується її підписом на заяві
про видачу кредиту. (а.с.8 зворот).

Факт виконання Банком умов кредитного
договору і надання коштів позичальнику
підтверджується витягом із особистого
рахунку позичальника (а.с.4-7, 38-46).

Відповідно до ч.1 ст. 207 ЦК України
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо його зміст
зафіксований в одному або кількох
документах.

В заяві про надання споживчого кредиту
відповідач зазначила про свою згоду з
тим, що вказана заява разом з Умовами
надання споживчого кредиту складають
договір, укладений між нею і банком про
надання банківських послуг.

На порушення умов договору позичальник
взяті на себе зобов'язання виконувала
неналежним чином, з вересня 2008 року
припинила вносити щомісячні платежі, у
зв'язку із чим станом на 21 травня 2013
року має заборгованість в загальній
сумі 29 479,73 грн., із яких 4 111,32 грн. -
заборгованість за кредитом; 13 688,42 грн. -
заборгованість по процентам за
користування кредитом; 9 800 грн. -
заборгованість по комісії, а також
штрафи відповідно до пункту 5.3 Умов
надання споживчого кредиту: 500,00 грн. -
штраф (фіксована частина); 1379,99 грн. -
штраф (процентна складова) (а.с.4-7).

Вказана сума заборгованості на
підставі ст.ст.526, 527,530, 1050, 1054 ЦК України
підлягає стягненню з відповідача на
користь Банку.

За таких обставин оскаржуване рішення
місцевого суду не відповідає вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо його законності
і обґрунтованості, що в силу ст. 309 ЦПК
України є підставою для їх скасування з
ухваленням нового про задоволення
позову.

На підставі ст.88 ч.5 ЦПК України з
відповідача на користь Банку
підлягають стягненню понесені ним
судові витрати зі сплати судового
збору у суді першої і апеляційної
інстанції в загальній сумі 442 грн. 20
коп. (а.с.18, 60).

Керуючись ст. ст.307, 309,314,317 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 21 лютого 2014 року
по цій справі скасувати і ухвалити нове
рішення, яким позов Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк»
заборгованість за кредитним договором
від 8 січня 2008 року, яка станом на 21
травня 2013 року становить 29 479, 73 грн.
(двадцять дев'ять тисяч чотириста
сімдесят дев'ять гривень 73 коп.), із яких
4 111, 32 грн. - заборгованість за кредитом,
13 688, 42 грн. - заборгованість за
процентами, 9 800 грн. - заборгованість по
комісії, 1 879, 99 грн. - штрафних санкцій.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
Публічного акціонерного товариства
комерційний банк «ПриватБанк» 442 грн. 20
коп. (чотириста сорок дві гривні 20 коп.
компенсації судових витрат.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: