РІШЕННЯ

Іменем України

13 січня 2014 року
Амур-Нижньодніпровський районний суд
м. Дніпропетровська

в складі: головуючого судді
Якименко Л.Г.

при секретарі
Носулі А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Дніпропетровську справу
за позовом Фізичної особи-підприємця
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод
в реалізації права власності,
виселення, зняття з реєстраційного
обліку та стягнення моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1, який є Фізичною
особою-підприємцем, звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_2 про усунення
перешкод в реалізації права власності,
виселення, зняття з реєстраційного
обліку та стягнення моральної шкоди.

В обґрунтуванні своїх позовних
вимог посилався на те, що йому на праві
власності на підставі договору
купівлі-продажу від 04.07.2000 року
належить будинок АДРЕСА_1.

До укладення договору вказаний
будинок належав ВАТ «Металугрмаш» та
використовувався ним у якості
гуртожитку для тимчасового поселення у
ньому одиноких працівників
підприємства, оскільки будівля
гуртожитку була введена в експлуатацію
як гуртожиток для проживання одиноких
громадян на 100 койко-місць заводу ім.
Красіна Рішенням виконкому
Дніпропетровської міської ради
трудящих. Після придбання гуртожитку
за договором купівлі-продажу,
позивачем було встановлено, що в
кімнаті НОМЕР_1 в гуртожитку мешкає
відповідачка ОСОБА_2, яка не має
трудових відносин з попереднім
власником, оскільки звільнилася за
згодою сторін.

Позивач зазначає, що відповідачка
самовільно, без його згоди, як власника
гуртожитку, проживає у кімнаті НОМЕР_1
загальною площею 18,9 кв.м.. Після
придбання житлового будинку за
договором купівлі-продажу позивач з
метою здійснення підприємницької
діяльності, відповідно до ст.320 ЦК
України, почав надавати жилі
приміщення для проживання окремим
громадянам, з наданням послуг з
утримання будинку та при будинкової
території. Інші комунальні послуги:
водопостачання, водовідведення,
теплову та електричну енергію,
вивезення побутових відходів позивач,
який не є виконавцем цих послуг,
змушений самостійно компенсувати
вартість наданих комунальних послуг по
будинку відповідним комунальним
підприємствам м. Дніпропетровська.
Позивач, як власник будинку, звернувся
до відповідачки з проханням надати
копію чи оригінал ордеру на її вселення
та тимчасове проживання у приміщенні
гуртожитку, однак даного документу
вона не надала.

Згідно з листом №79/03 від 29.07.2003
року ВАТ «Металургмаш», архівні дані
про надання ОСОБА_2 ордеру на вселення,
відсутні.

Оскільки саме ордер, а не факт
реєстрації за адресою має значення для
отримання права користування житловим
приміщенням, тому позивач просив суд
усунути перешкоди у користуванні
власністю шляхом виселення та
скасувати реєстрацію відповідачки за
даною адресою, а також стягнути з
відповідачки на користь позивача 500
гривень моральної шкоди.

Окрім цього, члени сім'ї
відповідачки проживають у кв.АДРЕСА_2, а
саме: донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, та
чоловік ОСОБА_5, якому 2/3 частини даної
квартири перейшли у спадщину, тому
відповідачка має інше місце для
проживання та реєстрації.

Позивач та його представник у
судовому засіданні позовні вимоги
підтримали в повному обсязі, просили їх
задовольнити, надали суду пояснення
аналогічні викладеним у позовній
заяві.

Відповідачка ОСОБА_2 та її
представник, проти позовних вимог
заперечували в повному обсязі, вважали
вселення та проживання в гуртожитку
законним, оскільки їй був виданий ордер
на проживання в кімнаті НОМЕР_2 площею
18,9 кв.м вказаного гуртожитку. З 1988 року
по 1999 рік вона перебувала в трудових
відносинах з ВАТ «Металургмаш», за весь
час проживання дане підприємство не
заперечувало правомірності та
законності її вселення в гуртожиток по
АДРЕСА_1 та проживання в кімнаті НОМЕР_2,
з 1991 року вона мала тимчасову
реєстрацію, а з 08.04.1997 року вона була
постійно зареєстрована за даною
адресою, де проживає та зареєстрована
по теперішній час. Будь-якого іншого
нерухомого майна у власності вона не
має, дана житлова кімната є її єдиним
постійним місце проживання.

Суд, вислухавши пояснення сторін
та їх представників, дослідивши докази
в їх сукупності, вважає, що позовні
вимоги не підлягають задоволенню з
наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на
підставі договору купівлі-продажу від
04 липня 2000 року, укладеного з ВАТ
«Металургмаш», належить будівля
гуртожитку АДРЕСА_1. Право власності
ОСОБА_1 на придбане нерухоме майно було
зареєстроване в Бюро технічної
інвентаризації м. Дніпропетровська на
підставі реєстраційного посвідчення
від 11 липня 2000 року в реєстровій книзі
№ 630 за реєстровим № 2235/448. До укладення
договору купівлі-продажу будинок
АДРЕСА_1 належав ВАТ «Металугрмаш» та
використовувався ним у якості
гуртожитку.

Відповідно до ст. 129 ЖК України на
підставі рішення про надання жилої
площі в гуртожитку адміністрація
підприємства, установи, організації
видає громадянинові спеціальний ордер,
який є єдиною підставою для вселення на
надану житлову площу.

Як вбачається з матеріалів
справи, відповідачка ОСОБА_2 17.09.1990 року
заселилася в житлову кімнату
гуртожитку по АДРЕСА_1, ВАТ
«Металугрмаш» не заперечував проти її
проживання та визнав його законним,
оскільки 29.01.1991 року вона була
зареєстрована за даною адресою. Окрім
цього, ОСОБА_2 уклала з ВАТ
«Металугрмаш» договір найму та на її
ім'я був відкритий особовий рахунок
НОМЕР_3. На думку суду, посилання
позивача на лист №2005/01К від 20.05.2013 року,
згідно з яким архівні дані про
наявність видачі ордерів відсутні та
надання тимчасової житлової площі в
гуртожитку для працівників
підприємства здійснювалось на
підставі рішення спільного засідання
профкому та адміністрації ВАТ
«Металугрмаш», є достовірними
свідченнями факту відсутності ордерів
та їх невидачі на проживання у
вказаному гуртожитку. Так, доказами
цього у вказаному листі є відомості про
невидачу ордера також і ОСОБА_6, яка в
судовому засіданні при розгляді АНД
райсудом справи про її виселення
надала ордер №8, виданий на підставі
спільного засідання профкому та
адміністрації ВАТ «Металугрмаш»
протокол №56, як зазначено в рішенні АНД
райсуду від 12.11.2013 року по справі
№401/13511/12 (2/199/1125/13).

ОСОБА_2 17.09.1990 року була заселена в
гуртожиток та проживала в ньому,
зареєстрована за даною адресою з 29.01.1991
по теперішній час. ВАТ «Металургмаш»
визнав правомірним заселення ОСОБА_2 в
дане житлове приміщення, незважаючи на
те, що трудові відносини між ними були
припинені в 1999 році.

Допитані в судовому засіданні
свідки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 пояснили, що
усім заселеним у гуртожиток по АДРЕСА_1
працівникам ВАТ «Металургмаш» на
підставі спільного рішення
адміністрації і профкому видавалися
ордери на вселення, які і були
підставою на заняття житлової кімнати.
Після отримання вказаних ордерів та
при вселенні ордери здавалися в
господарську частину підприємства,
керівником якого був позивач ОСОБА_1,
який згодом і викупив гуртожиток разом
із проживаючими в ньому. Дані свідки
також підтвердили, що такий ордер
отримала і відповідачка ОСОБА_2, яка
постійно та безперервно проживає в
кімнаті НОМЕР_2. Протягом усього часу
адміністрацією ВАТ «Металургмаш»
визнавалася правомірність вселення
жильців у гуртожиток та ніколи не
ставилося питання про їх виселення.
ОСОБА_6 також зазначила, що вона, як і
всі інші працівники, отримала ордер,
який зберігся тільки у неї єдиної на
руках, однак у ВАТ «Металургмаш» з
невідомих причин відсутні дані в
архівних записах про видачу їм усім, в
тому числі і їй, ордерів. Незважаючи на
те, що у неї особисто копія ордеру
збереглася, за відомостями
підприємства їй ордер також не
видавався, що є неправдивою
інформацією.

Згідно з ч. 1,3 ст. 132 ЖК України
сезонні, тимчасові працівники і особи,
які працювали за строковим трудовим
договором і які припинили роботу,
підлягають виселенню без надання
іншого жилого приміщення з гуртожитку,
який їм було надано у зв'язку з роботою
чи навчанням. Інших працівників
підприємств, установ, організації, які
поселилися в гуртожиток в зв'язку з
роботою, може бути виселено без надання
іншого жилого приміщення у разі
звільнення за власним бажанням без
поважних причин, за порушення трудової
дисципліни або вчинення злочину.

Оскільки відповідачка не
відноситься до вищеперелічених осіб,
які підлягають виселенню з приміщення
гуртожитку без надання іншого
приміщення, вимоги позивача є
безпідставними.

Статтею 47 Конституції України
передбачено, що кожен має право на
житло; ніхто не може бути примусово
позбавлений житла інакше як на
підставі закону за рішенням суду.

Посилання представника позивача
на наявність у чоловіка відповідачки
ОСОБА_5 у власності 2/3 частини
кв.АДРЕСА_2, не є підставою для
виселення її з кімнати гуртожитку.
Окрім цього, їй для проживання була
виділена кімната НОМЕР_2, тому вимоги
про усунення перешкод та виселення її з
кімнати НОМЕР_1 також є
необґрунтованими.

Таким чином, суд вважає, що
позовні вимоги позивача щодо усунення
йому перешкод в реалізації права
власності на кімнату НОМЕР_1 в
житловому будинку АДРЕСА_1 шляхом
виселення відповідачки та зняття її з
реєстрації задоволенню не підлягають,
а отже і не підлягають задоволенню
позовні вимоги про стягнення моральної
шкоди.

В іншій частині позовні вимоги
також задоволенню не підлягають,
оскільки вони віднесені до компетенції
іншого державного органу, як до
суб'єкта владних повноважень, проте
відповідачем до участі по справі його
не залучено.

Керуючись ст.ст. 11, 60, 209, 212, 214-215 ЦПК
України, ст.ст.127-132 ЖК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 в
позові до ОСОБА_2 про усунення перешкод
в реалізації права власності,
виселення, зняття з реєстраційного
обліку та стягнення моральної шкоди, -
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя