Справа № 0907/2-419/2011
Провадження № 22-ц/779/718/2014
Головуючий у 1 інстанції Шамотайло О. В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Васильковського
В.М.

суддів:
Меленко О.Є., Фединяка В.Д.

секретаря Яковин
М.Я.

з участю представників ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» до ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_7 про стягнення заборгованості в
солідарному порядку за кредитним
договором за апеляційною скаргою
ОСОБА_7 на рішення Івано-Франківського
міського суду від 05 лютого 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

у жовтні 2009 року ВАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» звернувся до суду із
зазначеним позовом, посилаючись на те,
що між банком і ТОВ Торговий дім
«Пластпайп» було укладено кредитний
договір № 64-01-07 від 04.09.2007 року, за яким
позичальник отримав кредит в сумі 5 250 000
грн. строком до 03.09.2010 року, зі сплатою 18
% річних та зі сплатою 36 % річних з 03.09.2010
року до дня фактичного погашення
основної заборгованості. З метою
забезпечення виконання зобов'язання
між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та
ОСОБА_5 було укладено договір
поручительства № 1 від 04.09.2007 року і
договір поручительства № 1 від 04.09.2007
року з ОСОБА_7 Також між банком і ОСОБА_6
було укладено договори поруки: № 2 від
01.02.2008 року, № 3 від 13.06.2008 року, № 4 від
10.09.2008 року, № 5 від 12.09.2008 року, № 6 від
17.09.2008 року. Станом на 02.10.2009 року
внаслідок порушення зобов'язань ТОВ ТД
«Пластпайп» утворилась заборгованість
на загальну суму 7 184 757,40 грн., яку
позивач просив стягнути з поручителів
в солідарному порядку та судові
витрати.

Ухвалою Івано-Франківського
міського суду від 18 листопада 2013 року
позов в частині стягнення
заборгованості з ОСОБА_6 у зв'язку з
виконанням останнім своїх зобов'язань
залишено без розгляду за заявою
позивача.

Рішенням Івано-Франківського
міського суду від 05 лютого 2014 позов
задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_7
на користь ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» заборгованість за кредитним
договором № 64-01-07 від 04.09.2007 року в сумі 7
184 757,40 грн. та судові витрати: 1700 грн.
державного мита, 120 грн. витрат на
інформаційно-технічне забезпечення
розгляду справи. В решті вимог позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_7
посилається на необґрунтованість
рішення суду, порушення норм
матеріального та процесуального права.
Зазначає, що відповідно до ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи, щодо яких
встановлено ці обставини. Суд не
врахував, що ухвалою апеляційного суду
Івано-Франківської області, якою
залишено без змін рішення
Івано-Франківського міського суду від
19.09.2013 року за позовом ОСОБА_5 до ПАТ
«Банк «Фінанси та Кредит» про визнання
договору поруки припиненим,
встановлено факт укладення між ПАТ
«Банк «Фінанси та Кредит» та ТОВ ТД
«Пластпайп» додаткових угод № 1 від
07.07.2008 року та № 2 від 28.10.2008 року до
кредитного договору № 64-01-07, що
призвело до зміни зобов'язання без
згоди поручителя, внаслідок чого
збільшився обсяг його
відповідальності. Банком не доведено
факт одержання у поручителя ОСОБА_7
згоди на збільшення обсягу його
відповідальності по кредитному
договору, оскільки у зобов'язаннях за
участю поручителів, збільшення
кредитної процентної ставки навіть за
згодою банку та боржника, але без згоди
поручителя, не дає підстав покладати на
останнього відповідальність за
невиконання або неналежне виконання
позичальником своїх зобов'язань перед
банком. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК
України припинення поруки у разі зміни
основного зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності, презюмується, тому
звернення до суду з позовом про
визнання договору поруки припиненим не
є необхідним. Суд узяв до уваги тільки
такий спосіб захисту права поручителя,
як пред'явлення позову про визнання
договору поруки припиненим, однак не
врахував, що ОСОБА_7 додаткові угоди № 1
та № 2 до кредитного договору не
підписував, стороною у них не був,
внаслідок чого суд безпідставно не
застосував при вирішення спору
положення ч. 1 ст. 559 ЦК України. Тому
просить оскаржуване рішення в частині
стягнення з нього заборгованості за
кредитним договором та судових витрат
скасувати, ухвалити в цій частині нове
рішення, яким у задоволенні позову ПАТ
«Банк «Фінанси та Кредит» до ОСОБА_7
відмовити. В решті рішення залишити без
змін.

В засіданні апеляційного суду
представники ОСОБА_7 та ОСОБА_5
апеляційну скаргу підтримали,
представник ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» доводи апеляційної скарги
заперечила.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представників сторін, перевіривши
подані докази і доводи апеляційної
скарги та дослідивши матеріали справи,
колегія суддів вважає, що апеляційну
скаргу слід задовольнити з таких
підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214
ЦПК України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим та
відповідати на питання: чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; чи є інші
фактичні дані, які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Ухвалене у справі судове рішення
цим вимогам закону не відповідає.

Судом першої інстанції
встановлено, що між ВАТ «Банк «Фінанси
та Кредит» та ТОВ Торговий дім
«Пластпайп» було укладено кредитний
договір № 64-01-07 від 04.09.2007 року на суму 5
250 000 грн., строком до 03.09.2010 року, зі
сплатою 18 % річних з дня видачі кредиту
до терміну повернення, та зі сплатою 36 %
річних з 03.09.2010 року до дня фактичного
погашення основної заборгованості. З
метою забезпечення виконання
зобов'язань між ВАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» і ОСОБА_5 укладено договір
поручительства № 1 від 04.09.2007 року, а
також договір поручительства № 1 від
04.09.2007 року з ОСОБА_7 Крім того, банк
уклав відповідні договори поруки з
ОСОБА_6

Ухвалою суду позов в частині
стягнення заборгованості з ОСОБА_6
залишено без розгляду за заявою
позивача в зв'язку із тим, що останній
виконав свої зобов'язання.

Судом першої інстанції також
встановлено, що відповідно до рішення
Івано-Франківського міського суду від
19.09.2013 року визнано припиненою поруку
ОСОБА_5 згідно договору поручительства
№ 1 від 04.09.2007 року між ОСОБА_5 та ВАТ
«Банк «Фінанси та Кредит». Дане рішення
залишено без змін ухвалою Апеляційного
суду Івано-Франківської області від
14.11.2013 року. Ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ у відкритті касаційного
провадження за скаргою ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» на зазначені
судові рішення відмовлено.

Задовольняючи позов частково, суд
першої інстанції виходив із того, що
рішення суду щодо припинення поруки
ОСОБА_5 набрало законної сили, тому в
задоволенні позову в частині стягнення
з ОСОБА_5 заборгованості за кредитним
договором відмовлено. Відповідно до
поданої заяви ОСОБА_6 виконав свої
зобов'язання перед банком, тому за
заявою останнього позов в цій частині
залишено без розгляду. Що стосується
стягнення заборгованості з ОСОБА_7, то
суд вважав, що оскільки ОСОБА_7 із
позовом про припинення зобов'язання за
договором поруки не звертався, то
правові підстави вважати припиненою
поруку ОСОБА_7 на підставі рішення
Івано-Франківського міського суду від
19.09.2013 року в справі за позовом ОСОБА_5
до ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» про
визнання поруки ОСОБА_5 припиненою,
відсутні. При цьому, суд першої
інстанції послався на правову позицію,
викладену в постанові Верховного Суду
України від 21 травня 2012року № 6-20 цс 11.

Враховуючи положення ст. ст. 525-527,
543, 553, 554, 610, 629, 1054 ЦК України, суд першої
інстанції дійшов висновку про
стягнення з поручителя ОСОБА_7 усієї
суми заборгованості за кредитним
договором № 64-01-07 від 04.09.2007 року в
розмірі 7 184 757,40 грн. та судових витрат.

Однак, із таким висновком суду
погодитись не можна у зв'язку з
порушенням та неправильним
застосуванням судом першої інстанції
при ухваленні рішення норм
матеріального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України
порука припиняється з припиненням
забезпеченого нею зобов'язання, а також
у разі зміни зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що
до припинення поруки призводять такі
зміни умов основного зобов'язання, які
призвели або можуть призвести до
збільшення обсягу відповідальності
поручителя. Таке збільшення
відповідальності поручителя внаслідок
зміни основного зобов'язання виникає,
зокрема в разі підвищення розміру
процентів.

Крім того, як роз'яснив Пленум Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у п. 22 постанови № 5 від 30 березня
2012 року «Про практику застосування
судами законодавства при вирішенні
спорів, що виникають із кредитних
правовідносин», відповідно до ч. 1 ст. 559
ЦК України припинення договору поруки
пов'язується зі зміною забезпеченого
зобов'язання за відсутності згоди
поручителя на таку зміну та за умови
збільшення обсягу відповідальності.
При цьому обсяг зобов'язання
поручителя визначається як умовами
договору поруки, так і умовами
основного договору, яким визначено
обсяг зобов'язань боржника,
забезпечення виконання яких здійснює
поручитель.

З матеріалів справи вбачається, що 07
липня 2008 року між ВАТ Банк «Фінанси та
Кредит» і ТОВ Торговий Дім «Пластпайп»
укладено додаткову угоду № 1, якою п. 3.1
розділу 3 кредитного договору
викладено в новій редакції та
обумовлено інші розміри процентів за
користування кредитом. Зокрема, з дня
видачі кредиту до 06 липня 2008 року
позичальник сплачує 18 % річних за
користування кредитом, з 07 липня 2008
року до терміну повернення кредиту,
вказаного в п. 2.4 кредитного договору - 20
% річних, а за період з 03 вересня 2010 року
до дня фактичного погашення позичкової
(основної) заборгованості - 30 % річних.

28 жовтня 2008 року між ВАТ Банк «Фінанси
та Кредит» і ТОВ ТД «Пластпайп»
укладено додаткову угоду № 2,
відповідно до якої у п. 3.1 встановлено
збільшені процентні ставки за
користування кредитом. Зокрема: 18 %
річних - з дня видачі кредиту до 06 липня
2008 року, 20 % річних - з 07 липня 2008 року до
27 жовтня 2008 року, 23 % річних - з 28 жовтня
2008 року до терміну повернення кредиту,
вказаного в п. 2.2. даного договору, 34,5 %
річних - за кожний день користування
кредитними коштами понад установлений
строк користування кредитом за період
з 03 вересня 2010 року та 34,5 % річних - у
випадку порушення позичальником
термінів погашення відповідно до
графіка (додаток 1 до даного договору)
від суми невиконаного вчасно
зобов'язання по кредиту відповідно до
вищевказаного графіка, за період часу з
моменту непогашення суми кредиту
(частини кредиту) до дня фактичного
погашення даної позичкової (основної)
заборгованості (т. 1 а. с. 203-204).

В той же час ніяких змін та доповнень
щодо збільшення обсягу
відповідальності поручителя ОСОБА_7 на
підставі вказаних додаткових угод
сторонами до договору поручительства
№ 1 від 04.09.2007 року не вносилось.

У п. 4.4 договорі поручительства № 1 від
04.09.2007 року обумовлено неможливість
внесення змін і доповнень в кредитний
договір, внаслідок чого збільшується
об'єм відповідальності поручителя, без
згоди останнього.

Таким чином, внаслідок підписання
додаткових угод та внесення змін до
кредитного договору без згоди
поручителя ОСОБА_7, змінились умови
основного зобов'язання, які призвели до
збільшення обсягу відповідальності
його як поручителя, зокрема, зміна
процентної ставки в бік збільшення, що
є відповідно підставою для припинення
поруки.

Посилання представника ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» про достатність
попередньої згоди поручителя на зміну
умов основного договору (п.п. 1.3, 2.2, 2.5
договору поручительства № 1) є
безпідставним, оскільки підпунктом 4.4
пункту 4 цього договору чітко визначена
необхідність узгодження з поручителем
змін та доповнень до кредитного
договору, унаслідок яких збільшується
відповідальність останнього.
Порушення цих умов відповідно до ч. 1 ст.
559 ЦК України тягне припинення поруки.

Колегія суддів не погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що оскільки ОСОБА_7 із позовом про
припинення зобов'язання за договором
поруки не звертався, то правові
підстави вважати припиненою поруку
ОСОБА_7, відсутні.

Захист цивільних прав - це застосування
цивільно-правових засобів з метою
забезпечення цивільних прав.

Способи захисту цивільних прав та
інтересів визначені у ст. 16 ЦК України.

За змістом п. 1 ч. 2 цієї статті одним зі
способів захисту цивільних прав та
інтересів є визнання права, що в рівній
мірі означає як наявність права, так і
його відсутність або й відсутність
обов'язків. Суд може захистити цивільне
право або інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.

Термін «порука», застосований
законодавцем у ч. 1 ст. 559 ЦК України,
використовується в розумінні
зобов'язального правовідношення
поруки, з припиненням якого втрачає
чинність договір поруки.

Таким чином, за положеннями ч. 1 ст. 559 ЦК
України припинення поруки у разі зміни
основного зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності, презюмується. У
цьому випадку звернення до суду з
позовом про визнання договору поруки
припиненим не є необхідним.

З огляду на викладене, правові підстави
для стягнення з поручителя ОСОБА_7 на
користь ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»
заборгованості за кредитним договором
№ 64-01-07 від 04.09.2007 року на час вирішення
даного спору були відсутні.

Суд першої інстанції помилково
послався при вирішенні спору на
правову позицію, викладену в постанові
Верховного Суду України від 21 травня 2012
року № 6-20 цс 11, оскільки встановлені
фактичні обставини даної справи та
справи, в якій прийнято постанову про
можливість такого способу захисту
цивільного права, як звернення з
позовом про визнання договору поруки
припиненим у разі наявності
відповідного спору, є різними.

За таких обставин, рішення суду
першої інстанції не відповідає вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості і зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору в частині стягнення з
ОСОБА_7 заборгованості за кредитним
договором, що згідно ст. 309 ЦПК України є
підставою для скасування судового
рішення та ухвалення нового рішення
про відмову у задоволенні позову в цій
частині.

В решті судове рішення ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

На підставі викладеного та
керуючись ст. ст. 307, 309, 313, 314, 316, 317 ЦПК
України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Івано-Франківського
міського суду від 05 лютого 2014 року в
частині стягнення з ОСОБА_7 на користь
публічного акціонерного товариства
«Банк «Фінанси та Кредит»
заборгованості за кредитним договором
№ 64-01-07 від 04.09.2007 року в сумі 7 184 757,40 грн.
та судових витрат скасувати.

Ухвалити в цій частині нове
рішення.

В задоволенні позову публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» про стягнення з
ОСОБА_7 на користь публічного
акціонерного товариства «Банк
«Фінанси та Кредит» заборгованості за
кредитним договором № 64-01-07 від 04.09.2007
року в сумі 7 184 757,40 грн., 1700 грн. витрат
по оплаті державного мита та 120 грн.
витрат по оплаті
інформаційно-технічного забезпечення
розгляду справ, відмовити.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення. Касаційна
скарга на рішення може бути подана до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:
Васильковський В.М.

Судді:
Меленко О.Є.

Фединяк В.Д.