Номер провадження № 22-ц/785/3138/14
Головуючий у першій інстанції Бондар
Доповідач Таварткіладзе О. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.02.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Таварткіладзе О.М.

суддів: Троїцької Л.Л., Фальчука В.П.

при секретарі: Швець В.Ф.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Приморського
районного суду м.Одеси від 22 січня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_2 до
Управління Державної виконавчої
служби Головного управління юстиції в
Одеській області, Головного управління
Державної казначейської служби
України в Одеській області про
стягнення шкоди завданої
неправомірними діями, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2013 року представник ОСОБА_2 -
ОСОБА_3 звернулася до суду до
Управління Державної виконавчої
служби Головного управління юстиції в
Одеській області, Головного управління
Державної казначейської служби
України в Одеській області з позовом
про стягнення моральної шкоди у
розмірі 20 000, 00 гривень, а також витрати,
пов'язані з явкою до суду, мотивуючи це
тим, що у відділі примусового виконання
рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції в Одеській області
перебував виконавчий лист № 2-а-9/2011,
виданий Березівським районним судом
Одеської області 16.12.2011 року про
зобов'язання УПФ України в
Березівському районі Одеської області
здійснити перерахунок та виплатити
ОСОБА_2 підвищення до пенсії, як дитині
війни, у розмірі 30% мінімальної пенсії
за віком за період з 25.02.2010 року по 17.02.2011
року з урахуванням виплачених сум.
23.12.2011 року державним виконавцем за
вказаним виконавчим листом відкрито
виконавче провадження. Під час
виконавчого провадження УПФУ в
Березівському районі Одеської області
здійснило перерахунок підвищення до
пенсії та нарахувало суму у розмірі 2 851,
79 гривень, але виплату вказаного
підвищення до пенсії не здійснило.
Незважаючи на це, постановою
Державного виконавця Управління
Державної виконавчої служби Головного
управління юстиції в Одеській області
від 20.02.2012 року виконавче провадження
закінчено, як частково виконане. 20
червня 2013 року постановою
Березівського районного суду Одеської
області за позовом ОСОБА_2 дії
державного виконавця Управління
Державної виконавчої служби Головного
управління юстиції в Одеській області
щодо винесення постанови про
закінчення виконавчого провадження
від 20.02.2012 року визнанні
неправомірними, зазначену постанову
скасовано. Оскільки ухвалене судом
рішення від 16.12.2011 року протягом
тривалого часу не виконується, і при
цьому державний виконавець не вжив
усіх заходів для своєчасного та
повного виконання рішення суду,
зазначене спричинило позивачу
моральні та душевні страждання;
позивач перебуває у постійному
нервовому напруженні, що негативно
позначилося на її здоров'ї та
самопочутті.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 22 січня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду
представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 звернулася
до суду апеляційної інстанції з
апеляційною скаргою, в якій просить
скасувати рішення Приморського
районного суду м.Одеси від 22 січня 2014
року та ухвалити нове, яким
задовольнити позовні вимоги позивача,
посилаючись на порушення судом першої
інстанції при постановленні рішення
норм матеріального та процесуального
права.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи
апеляційної скарги та заперечень на
неї, перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
в межах позовної заяви та доводів
апеляційної скарги, судова колегія
вважає, що апеляційна скарга підлягає
відхиленню на таких підставах.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд
апеляційної інстанції переглядає
судові рішення першої інстанції в
межах доводів апеляційної скарги та
вимог, заявлених в суді першої
інстанції.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних підстав.

Згідно зі ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
Законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з`ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
або заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Судом встановлено, матеріалами справи
підтверджено, що:

- у відділі примусового виконання
рішень управління державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції в Одеській області
перебував виконавчий лист № 2-а-9/2011,
виданий Березівським районним судом
Одеської області 16.12.2011 року про
зобов'язання УПФ України в
Березівському районі Одеської області
здійснити перерахунок та виплатити
ОСОБА_2 підвищення до пенсії, як дитині
війни, у розмірі 30% мінімальної пенсії
за віком відповідно до ст.. 6 ЗУ «Про
соціальний захист дітей війни» за
період з 25.02.2010 року по 17.02.2011 року з
урахуванням виплачених сум (а. с. 23);

- 20.12.2011 року старшим державним
виконавцем відділу примусового
виконання рішень управління ДВС ГУ
юстиції в Одеській області Гортолум
В.С. винесено постанову про відкриття
виконавчого провадження за вказаним
виконавчим листом, яку 23.12.2011 року на
адресу УПФУ в Березівському районі
Одеської області направлено для
виконання та відома (а. с. 24, 25);

- 20.02.2012 року постановою старшого
державного виконавця виконавче
провадження з примусового виконання
виконавчого листа № 2-а-9/2011, виданого
16.12.2011 року, закрито, як частково
виконане в частині проведення
Управлінням ПФУ в Березівському районі
Одеської області перерахунку
заборгованості по пенсійним виплатам.
Також у постанові зазначено, що
невиплата заборгованості сталася з
причини недостатнього фінансування (а.
с. 27);

- постановою Березівського районного
суду Одеської області від 20.06.2013 року за
адміністративним позовом ОСОБА_3 в
інтересах ОСОБА_2 дії державного
виконавця Управління Державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції в Одеській області
щодо винесення постанови про
закінчення виконавчого провадження
від 20.02.2012 року визнанні
неправомірними, зазначену постанову
скасовано (а. с. 4).

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 про стягнення моральної
шкоди, суд першої інстанції виходив з
того, що позивачем не надано належних
та допустимих доказів на підтвердження
спричинення їй моральної шкоди у
розмірі 20000 гривень, доказів, які б
свідчили про погіршення стану здоров'я
позивача, тяжкість вимушених змін у її
життєвих стосунках, часу та зусиль,
необхідних для відновлення
попереднього стану тощо, а також не
доведено винність та протиправність
дій відповідачів, як загальних підстав
для відшкодування шкоди, причинного
зв'язку між діями відповідачів та
негативними наслідками, що настали у
вигляді погіршення здоров'я позивача
та розмір шкоди, що підлягає
відшкодуванню.

Такі висновки районного суду є
правильними.

Як вбачається зі змісту Постанови
Березівського районного суду Одеської
області від 20.06.2013 року за
адміністративним позовом ОСОБА_3 в
інтересах ОСОБА_2 вбачається, що дії
державного виконавця Управління
Державної виконавчої служби Головного
управління юстиції в Одеській області
щодо винесення постанови про
закінчення виконавчого провадження
від 20.02.2012 року визнанні неправомірними
та постанову державного виконавця
скасовано у зв`язку із тим, що державним
виконавцем не дотримано порядку
встановленого ст. 75 Закону України
«Про виконавче провадження» під час
винесення постанови про закінчення
виконавчого провадження, зокрема не
накладено на боржника штраф відповідно
до ст. 89 Закону України «Про виконавче
провадження» та не винесено подання
правоохоронним органам для
притягнення до кримінальної
відповідальності.

Разом з тим, УПФ України у
Березівському районі Одеської області
в межах своїх повноважень рішення суду
виконало в частині зобов`язання
здійснення перерахунку (нарахування
соціальної виплати), але виконати
рішення в частині зобов`язання
виплатити підвищення до пенсії, УПФ не
може у зв`язку із відсутністю
відповідного фінансування із
Державного бюджету України в порядку і
розмірах, встановлених Кабінетом
Міністрів України на підставі Закону
України «Про Державний бюджет
України».

Згідно повідомлення боржника - у разі
надходження коштів з Державного
бюджету виплата буде проведена.
Виплати за рішеннями судів, які були
включені в додаткові відомості і не
оплачені в поточному місяці,
включаються управлінням пенсійного
фонду у додаткові відомості на
наступний місяць.

Тобто, відсутність належного
(своєчасного і у необхідних розмірах)
фінансування Державою Пенсійного
Фонду України у розмірах передбачених
ст. 6 Закону України «Про соціальний
захист дітей війни», унеможливлює ( як
добровільно, так і примусово)
виконання судового рішення щодо
зобов`язання УПФ України у
Березівському районі Одеської області
виплатити стягувачеві підвищення до
пенсії, як дитині війни.

Відповідно до ст. 56 Конституції України
кожен має право на відшкодування за
рахунок держави чи органів місцевого
самоврядування матеріальної та
моральної шкоди, завданої незаконними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, їх посадових
і службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Згідно ч.2 ст. 23 Цивільного кодексу
України, моральна шкода полягає у
фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
протиправною поведінкою щодо неї
самої, членів її сім'ї чи близьких
родичів; у душевних стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку із
знищенням чи пошкодженням її майна; у
приниженні честі та гідності фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної або юридичної особи.

Згідно з ч. 2 ст. 11 Закону України «Про
державну виконавчу службу» шкода,
заподіяна державним виконавцем
фізичним чи юридичним особам під час
виконання рішення, підлягає
відшкодуванню у порядку, передбаченому
законом, за рахунок держави.

За змістом п. 21 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 26 грудня 2003
року № 14 «Про практику розгляду судами
скарг на рішення, дії, бездіяльність
органів і посадових осіб державної
виконавчої служби та звернень
учасників виконавчого провадження»
при розгляді позовів фізичних і
юридичних осіб про відшкодування шкоди
(збитків), заподіяної діями
(бездіяльністю) державного виконавця,
суди повинні виходити з положень ст. 11
Закону України «Про державну виконавчу
службу», ст. 86 Закону України «Про
виконавче провадження» і враховувати,
що в таких справах відповідачами
можуть бути відповідні відділи
державної виконавчої служби, в яких
працюють державні виконавці, та
відповідні територіальні органи
Державного казначейства України.

Статтею 25 Бюджетного кодексу України
встановлено, що Державна казначейська
служба України здійснює безспірне
списання коштів державного бюджету та
місцевих бюджетів на підставі рішення
суду. За ч. 2 цієї статті відшкодування
відповідно до закону шкоди, завданої
фізичній чи юридичній особі внаслідок
незаконно прийнятих рішень,дій чи
бездіяльності органів державної влади
(органів влади Автономної Республіки
Крим, органів місцевого
самоврядування), а також їх посадових і
службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень, здійснюється
державою (Автономною Республікою Крим,
органами місцевого самоврядування) у
порядку, визначеному законом.

Як роз`яснив Пленум Верхового суду
України у Постанові від 31.03.1995 № 4 «Про
судову практику у справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» роз'яснено, що під моральною
шкодою слід розуміти втрати
немайнового характеру внаслідок
моральних чи фізичних страждань, або
інших негативних явищ, заподіяних
фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
відповідно до ст. 1167 ЦК України
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті.

Згідно із ст. 1173 ЦК України шкода,
завдана фізичній або юридичній особі
незаконними рішеннями, дією чи
бездіяльністю органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування при здійсненні ними
своїх повноважень, відшкодовується
державою, Автономною Республікою Крим
або органом місцевого самоврядування
незалежно від вини цих органів.

Вказана стаття передбачає спеціальні
підстави і умови відповідальності при
завданні фізичній або юридичній особі
шкоди у позадоговірних
правовідносинах, які відрізняють їх
від інших норм, що містять загальні
правила позадоговірної (деліктної)
відповідальності у цивільно-правових
правовідносинах і полягають у
спеціальному суб'єктному складі
відповідальних осіб, спеціальній сфері
діяльності цих суб'єктів та характері
їх дій (владно-адміністративний,
юридично-обов'язковий, односторонній).

До суб'єктів відповідальності за цією
нормою належать створені відповідно до
Конституції України, Конституції
Автономної Республіки Крим і правових
актів Верховної Ради України,
Президента України Кабінету Міністрів
України, Верховної Ради і Ради
Міністрів Автономної Республіки Крим
органи державної влади і управління,
які реалізують надані державою функції
та повноваження у сфері управління, а
також органи місцевого самоврядування,
створені на підставі Конституції
України, Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні», їх
виконавчі органи посадові або службові
особи вказаних державних органів.

Як зрозуміло зі змісту Закону України
"Про державну виконавчу службу",
остання не наділена функціями та
повноваженнями у сфері управління, а
здійснює лише функції з виконання
судових рішень, тому правові підстави
для відповідальності на підставі
статті 1173 ЦК відсутні.

Правова підстава відповідальності
державного виконавця за заподіяння
шкоди фізичним чи юридичним особам під
час виконання рішення, визначена у
частині 3 статті 11 Закону України "Про
державну виконавчу службу" та ст. 56
Конституції України.

Крім того, фактичною підставою для
застосування такого виду
відповідальності є наявність у діях
особи складу цивільного
правопорушення, елементами якого, з
урахуванням особливостей,
передбачених ст. 1174 ЦК України є шкода,
протиправна поведінка та причинний
зв'язок між шкодою та протиправною
поведінкою. Відсутність хоча б одного з
цих же елементів виключає
відповідальність за заподіяну шкоду.

З огляду на положення ст. 1174 ЦК України,
що передбачають відповідальність за
завдану шкоду незалежно від вини
заподіювача, позивач мав довести не
тільки протиправність поведінки
відповідача, а й наявність самої
моральної шкоди та причинний зв'язок
між поведінкою відповідача та
заподіяною шкодою.

Тобто, при вирішенні питання про
відшкодування шкоди з'ясуванню
підлягає підтвердження факту
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду та з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

Обов'язок довести наявність шкоди та її
розмір, протиправність поведінки
заподіювача шкоди та причинний зв'язок
такої поведінки із заподіяною шкодою
в деліктних правовідносинах
покладається саме на позивача.

Положеннями ч.1 ст. 60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім випадків
встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Саме по собі посилання на те, що
Постановою Березівського районного
суду Одеської області від 20.06.2013 року за
адміністративним позовом ОСОБА_3 в
інтересах ОСОБА_2 дії державного
виконавця Управління Державної
виконавчої служби Головного
управління юстиції в Одеській області
щодо винесення постанови про
закінчення виконавчого провадження
від 20.02.2012 року при виконанні рішення
про зобов`язання УПФ України у
Березівському районі Одеської області
виплатити стягувачеві підвищення до
пенсії, як дитині війни, визнанні
неправомірними та постанову
державного виконавця скасовано, не
звільняє позивача від доведення інших
складових частин цивільно-правової
відповідальності, оскільки цим
рішенням суду вина державного
виконавця полягає лише в тому, що він
порушив вимоги ст. 75 ч.3 Закону України
«Про виконавче провадження» щодо
застосування адміністративного штрафу
на керівника боржника та винесення
подання до правоохоронних органів про
притягнення його до кримінальної
відповідальності перед винесенням
постанови про закінчення виконавчого
провадження і повернення виконавчого
листа до суду.

Судова колегія погоджується з
висновками районного суду про те, що
позивач не представила допустимих
доказів на підтвердження спричинення
їй моральної шкоди у розмірі 20000
гривень, не довела протиправність дій
(бездіяльності) відповідачів, як
загальних підстав для відшкодування
шкоди, причинного зв'язку між діями
відповідачів та негативними
наслідками, що настали у вигляді
погіршення здоров'я позивача та розмір
шкоди, що підлягає відшкодуванню, так
як дані висновки суду першої інстанції
відповідають матеріалам справи і
засновані на законодавстві.

Доводи апеляційної скарги про те, що
позивач обгрунтував свої вимоги
постановою Березівського районного
суду Одеської області від 20.06.2013 року,
яким визнано дії державного виконавця
протиправними та скасовано постанову
про закінчення виконавчого
провадження, про те, що позивач
визначив розмір моральної шкоди з
урахуванням характеру протиправних
дій відповідача, наслідків які
спричинили дані дії, тривалістю
невиконання судового рішення, правове
обґрунтування позову ст. 56 Конституції
України, ст. 1173 ЦК України, ст. 11 Закону
України «Про державну виконавчу
службу» , ст. 25 Бюджетного кодексу
України не можуть бути взятими до
уваги, оскільки не спростовують
правильність висновку районного суду
щодо не доведення позивачем моральної
шкоди у розмірі 20000 гривень, не довела
протиправність дій (бездіяльності)
відповідачів, як загальних підстав для
відшкодування шкоди, причинного
зв'язку між діями відповідачів та
негативними наслідками, що настали у
вигляді погіршення здоров'я позивача
та розмір шкоди, що підлягає
відшкодуванню.

Судова колегія доходить висновку, що
судом першої інстанції при розгляді
справи додержано норми процесуального
і матеріального права, підстав для
зміни чи скасування ухваленого у
справі рішення суду не має.

На підставі викладеного і керуючись
ст. ст. 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК України,
судова колегія -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 22 січня 2014 року - залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, проте може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили ухвалою суду.

Головуючий
О.М. Таварткіладзе

Судді:
Л.Л. Троїцька

В.П. Фальчук