Справа № 2-2796/11 Головуючий у І
інстанції Телепенько А.Д.Провадження №
22-ц/780/1593/14 Доповідач у 2 інстанції
РІШЕННЯ

Іменем України

20 березня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Сліпченка О.І., Сушко Л.П.

та секретаря Химинець Н.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційні скарги ОСОБА_1,
ОСОБА_2 на рішення Броварського
міськрайонного суду Київської області
від 16 грудня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного
сумісного майна подружжя і зустрічним
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_1,
ОСОБА_3, від імені якого діє ОСОБА_2,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, третіх осіб: Служба у
справах дітей та сім'ї Броварської
міської державної адміністрації
Київської області, Головне управління
юстиції Київської області про визнання
договору купівлі-продажу квартири
недійсним в частині належних покупцям
часток, визнання права власності на
частину квартири та поділ спільного
сумісного майна подружжя, позовною
заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_3. ОСОБА_2, третя
особа: Гаражний кооператив № 1 міста
Бровари Київської області про визнання
права власності на гараж,-

В С Т А Н О В И Л А :

У липні 2011 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з позовом, в якому просила визнати
за нею та ОСОБА_3 право власності по 1/6
частині квартири АДРЕСА_1, по ? частині
погреба в кооперативі «Магнолія», по ?
частині автомобіля ВАЗ -2103, 1974 року
випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08
жовтня 1987 року вона та ОСОБА_3 уклали
шлюб, від якого мають двох дітей: дочку
ОСОБА_1 та сина ОСОБА_33, 1995 року
народження. 18 липня 2011 року рішенням
Броварського міськрайонного суду
Київської області шлюб між нею та
відповідачем розірвано.

Позивачка вказує, що за час перебування
у шлюбі ними за спільні кошти було
набуте майно, а саме - 1/3 частку вказаної
вище квартири, автомобіль марки «ВАЗ 2103
та погріб, що розташований на
території кооперативу підземних
колективних погребів «Магнолія».
Позивачка вважає, що вказане майно є
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя та підлягає поділу між нею та
відповідачем і рівних частинах.

У червні 2012 року відповідач ОСОБА_3
подав до суду зустрічну позовну заяву,
в якій просив визнати недійсним
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, в частині належних покупцям
часток та визнати за ним, ОСОБА_2,
ОСОБА_1, ОСОБА_3 право власності по 1/4
частці вказаної квартири, залишити
ОСОБА_2 у власності погріб, що
розташований на території кооперативу
підземних колективних погребів
«Магнолія, зобов'язавши її,
відшкодувати йому 1/2 частину його
вартості, залишити йому у власності
гараж НОМЕР_2 у гаражному кооперативі №
1 та автомобіль ВАЗ2103, зобов'язавши його
відшкодувати ? частину вартості гаража
та автомобіля ОСОБА_2, залишити ОСОБА_2
будівельні матеріали, використані для
будівництва житлового будинку в с.
Перемога Броварського району
Київської області, зобов'язавши ОСОБА_2
відшкодувати йому 1/2 частину їх
вартості.

Зустрічний позов обґрунтовано тим, що
за час перебування сторін у шлюбі ними
було придбано двокімнатну квартиру
АДРЕСА_1, погріб у кооперативі
підземних колективних погребів
«Магнолія», автомобіль марки «ВАЗ-2103»,
гараж НОМЕР_2 у гаражному кооперативі №
1.

Також у період шлюбу за спільні кошти
на земельній ділянці площею 0,2500 га, що
розташована у селі Перемога
Броварського району, ними було
розпочато будівництво житлового
будинку, вартість якого становить 46000
грн.

Позивач за зустрічним позовом
зазначає, що спірну квартиру було
придбано за спільні кошти подружжя, але
ОСОБА_2 без його відома зареєструвала
квартиру у рівних частинах на себе та
двох дітей - ОСОБА_1 та НОМЕР_33,
порушивши таким чином його інтереси.
Позивач вказує, що відповідно до вимог
ст. 14 ЦК УРСР (1963 року) тільки обоє
батьків мають право укладати договір
купівлі-продажу квартири від імені
неповнолітніх дітей, але в спірному
договорі вказується як законний
представник лише мати - ОСОБА_2

Позивач ОСОБА_3 вважає, що спірний
договір купівлі-продажу квартири був
укладений з порушенням норм ст. 14 ЦК
УРСР (1963 року) і ст. 23 КпШС (1969 року), а
тому недотримання цих вимог при
укладенні договору є підставою для
визнання його недійсним, а тому просить
суд застосувати «спеціальний» спосіб
захисту - визнання його права власності
на ? частку спірної квартири.

Крім того, у грудні 2012 року ОСОБА_1
подала до суду позовну заяву про
визнання права власності на гараж, який
мотивувала тим, що 23 липня 2008 року на
підставі заяви їй було видано ордер на
право власності на вказаний вище гараж
НОМЕР_2 і державний акт на право на
земельну ділянку серії ЯГ № 201844, площею
18,2м2, що знаходиться під належним їй
гаражем,у гаражному кооперативі № 1, що
знаходиться за адресою: м. Бровари
Київської області, вул.
Інтернаціоналістів, 65. Але у 2012 року
вона дізналась, що гараж НОМЕР_2
належить її батьку ОСОБА_3 , а тому
просила визнати за нею право власності
на вказаний гараж.

Рішенням Броварського міськрайонного
Київської області від 16 грудня 2013 року
первісний позов ОСОБА_2 та зустрічний
ОСОБА_3 задоволено частково. У
задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання
права власності на гараж відмовлено.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, в
частині належних покупцям часток,
укладеного 30 квітня 1998 року,
посвідченого державним нотаріусом
Броварської міської державної
нотаріальної контори та
зареєстрованого в реєстрі за № 1538;

Визнано, що відповідно до договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1,
ОСОБА_2 придбала 1/2 частку цієї квартири
на своє ім'я, та по 1/4 частці квартири на
ім'я дітей: ОСОБА_1 та ОСОБА_3

Визнано за ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 право власності по 1/4 частці
вищевказаної квартири.

Виділено ОСОБА_3 та визнано за ним
право власності на автомобіль марки
«ВАЗ-2103», 1974 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1.

Виділено ОСОБА_3 та визнано за ним право
власності на гараж НОМЕР_2, який
знаходиться на території гаражного
кооперативу № 1 за адресою: місто
Бровари Київської області, вулиця
Інтернаціоналістів, 65.

Виділено ОСОБА_2 та визнано за нею
право власності на погріб, що
знаходиться на території кооперативу
підземних колективних погребів
«Магнолія», що знаходиться за адресою:
місто Бровари Київської області,
вулиця Інтернаціоналістів.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_2грошову компенсацію в розмірі
16183 грн., що перевищує його ідеальну
частку у спільному сумісному майні
подружжя.

Не погоджуючись з вказаним рішенням,
ОСОБА_2 звернулася з апеляційною
скаргою, в якій просить рішення суду
першої інстанції скасувати та ухвалити
нове про задоволення первісного позову
та відмову у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_3, посилаючись на неповне
з'ясування судом обставин, що мають
значення для справи, порушення норм
матеріального та процесуального права.

Також з апеляційною скаргою звернулася
ОСОБА_1, в якій просить рішення суду
першої інстанції скасувати та ухвалити
нове про задоволення її зустрічного
позову та про відмову у задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_3, посилаючись
на порушення норм матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін, що
з'явилися, перевіривши матеріали
справи і обговоривши доводи
апеляційних скарг, вважає за необхідне
їх задовольнити частково, виходячи з
наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Згідно з ст. 214 ЦПК під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання 1) чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; 4) яка
правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Однак, зазначеним нормам закону судове
рішення не відповідає.

Задовольняючи частково позови ОСОБА_3
та ОСОБА_2 суд першої інстанції виходив
з того, що, оскільки спірна квартира
була придбана подружжям за час
перебування їх у шлюбі, а при
визначенні часток права власності на
спірну квартиру права та інтереси
відповідача ОСОБА_3 враховані не були,
то цей договір купівлі-продажу квартир
є недійсним з підстав передбачених ст.
48 ЦК (1963 року). Також суд вважав за
можливе на підставі ст. 601 ЦК України та
за згодою ОСОБА_3 стягнути з нього
грошову компенсацію вартості частки у
спільному майні подружжя на користь
ОСОБА_2 з одночасним визнанням за ним
права власності на частину спільного
майна.

Колегія суддів не може повністю
погодитися з такими висновками суду
першої інстанції, виходячи з
наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 08 жовтня 1987 року між
позивачем ОСОБА_2 та відповідачем
ОСОБА_3 було зареєстровано шлюб, від
якого вони мають дітей: ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_33, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Рішенням Броварського міськрайонного
суду Київської області від 18 липня 2011
року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2
розірвано.

З матеріалів справи вбачається, що 30
квітня 1998 року між ОСОБА_4, яка діяла від
свого імені та від імені
неповнолітнього сина ОСОБА_5, і ОСОБА_2,
яка діяла від свого імені та від імені
неповнолітніх дітей ОСОБА_1, 1989 року
народження, та ОСОБА_33, 1995 року
народження, було укладено договір
купівлі-продажу спірної квартири, який
посвідчений державним нотаріусом
Броварської міської державної
нотаріальної контори ОСОБА_6 за № 1538.

За умовами п. 1 цього договору ОСОБА_4 і
ОСОБА_5 продали, а ОСОБА_2, ОСОБА_1, та
ОСОБА_3, купили у рівних частках кожний
квартиру АДРЕСА_1

Судом встановлено, що спірна квартира
зареєстрована на праві власності за
ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3, у рівних частках
за кожним на підставі договору
купівлі-продажу від 30 квітня 1998 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 45 ЦК УРСР (1963 року)
недодержання форми угоди, якої вимагає
закон, тягне за собою недійсність угоди
лише в разі, якщо такий наслідок прямо
зазначено в законі.

Згідно до ч. 1 ст. 14 ЦК УРСР (1963 року) за
неповнолітніх, які не досягли
п'ятнадцяти років, угоди укладають від
їх імені батьки (усиновителі) або
опікун.

Судом встановлено, що у відповідності
до вимог ст. 14 ЦК УРСР (1963 року), під час
укладення вказаного договору
купівлі-продажу від імені
неповнолітніх дітей ОСОБА_1 та ОСОБА_33
діяла їхня мати - ОСОБА_2, а від імені
малолітнього ОСОБА_5 його матір - ОСОБА_4
А тому висновки суду першої інстанції
про те, що від імені малолітніх дітей
угоди можуть укладати тільки обоє
батьків не ґрунтуються на вимогах
закону.

За змістом ст. 48 ЦК УРСР (1963 року)
недійсною є та угода, що не відповідає
вимогам закону, в тому числі ущемляє
особисті або майнові права
неповнолітніх дітей.

Як вбачається з матеріалів справи
спірний договір купівлі-продажу
нотаріально посвідчений, занесений в
реєстр, зареєстрований у Броварському
БТІ, а форма та зміст цього договору
відповідають вимогам закону.

Таким чином, колегії суддів вважає, що
оспорюваний договір купівлі-продажу
квартири був укладений з додержанням
вимог законодавства щодо його
укладення, а тому підстави для визнання
його недійсним відповідно до ст. 48 ЦК
України (1963 року) відсутні. При цьому,
визнання спірного договору
купівлі-продажу недійсним в частині
належних покупцям часток передбачає
визнання за дітьми ОСОБА_1 та ОСОБА_33 по
1/4 частині квартири, що навпаки ущемлює
їхні особисті та майнові права.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, що сторонам на праві
спільної сумісної власності подружжя
належить наступне майно, набуте ними за
час шлюбу:

- 1/3 частина двокімнатної квартири
АДРЕСА_1

- автомобіль марки «ВАЗ-2103», 1974 року
випуску, реєстраційний номер НОМЕР_1,
який зареєстрований за відповідачем
ОСОБА_3;

- гараж НОМЕР_2, який розташований на
території гаражного кооперативу № 1, що
знаходиться за адресою: місто Бровари
Київської області, вулиця
Інтернаціоналістів, 65;

- погріб, що розташований на території
кооперативу підземних колективних
погребів «Магнолія», що знаходиться за
адресою: м. Бровари Київської області,
вул. Інтернаціоналістів.

Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч. 1 ст.
60 СК України майно, набуте подружжям за
час шлюбу, належить дружині та
чоловікові на праві спільної сумісної
власності.

У разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором (ст. 70 СК України).

Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК
України майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
ділиться між ними в натурі. Якщо
дружина та чоловік не домовилися про
порядок поділу майна, спір може бути
вирішений судом. При цьому суд бере до
уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей
та інші обставини, що мають істотне
значення.

Неподільні речі присуджуються одному з
подружжя, якщо інше не визначено
домовленістю між ними (ч. 2 ст. 71 СК
України).

Присудження одному з подружжя грошової
компенсації замість його частки у
праві спільної сумісної власності на
майно, допускається лише за його
згодою, крім випадків, передбачених ЦК
України. Присудження одному з подружжя
грошової компенсації можливе за умови
попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду (чч. 4, 5 ст. 71 СК
України).

Крім того, у п. 25 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21 грудня 2007
року № 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» роз'яснено,
що, вирішуючи питання про поділ майна,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, зокрема,
неподільних речей, суди мають
застосовувати положення ч.ч. 4, 5 ст. 71
СК України щодо обов'язкової згоди
одного з подружжя на отримання
грошової компенсації та попереднього
внесення другим із подружжя
відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених ст. 365 ЦК України
за умови звернення подружжя (одного з
них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК
України) та попереднього внесення на
депозитний рахунок суду відповідної
грошової суми.

У разі коли жоден із подружжя не вчинив
таких дій, а неподільні речі не можуть
бути реально поділені між ними
відповідно до їх часток, суд визнає
ідеальні частки подружжя в цьому майні
без його реального поділу і залишає
майно у їх спільній частковій
власності.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 не
погоджується із запропонованим ОСОБА_3
варіантом поділу майна та стягнення з
неї на його користь грошової
компенсації і визнання за ОСОБА_3 право
власності на автомобіль та гараж, а за
ОСОБА_2 права власності на погріб.

Крім того, з матеріалів справи
вбачається, що ОСОБА_3 не було
попередньо внесено відповідної
грошової суми на депозитний рахунок
суду, як того вимагає ст.71 СК України.

Проте, суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про часткове задоволення
позовних вимог ОСОБА_3, в порушення
вимог ст.ст. 14, 45, 48 ЦК УРСР (1963 року)
ст.ст. 60, 71 СК України, ст.ст. 213-214 ЦПК
України не звернув увагу на ці
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, та
помилково задовольнив зустрічний
позов ОСОБА_3 і відмовив в задоволенні
первісного позову ОСОБА_2

При цьому колегія суддів погоджується
з висновками суду першої інстанції
щодо відмови у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_1 про визнання за нею права
власності на гараж, виходячи з
наступного.

Судом встановлено, що відповідно до
державного акту на право власності на
земельну ділянку серії ЯГ № 201844, саме
Гаражний кооператив № 1 є власником
земельної ділянки площею 4,8106 га, що
розташована по вулиці Черняховського у
місті Броварах Київської області,
цільовим призначенням - обслуговування
колективних гаражів - землі транспорту,
а тому посилання ОСОБА_1 на вказаний
державний акт, як доказу належності їй
гаража НОМЕР_2, є безпідставними.

Також, відповідно до ордеру на право
власності на спірний гараж НОМЕР_2 від
01.09.2011 року, саме ОСОБА_3 є власником
цього гаража.

Із заяви від 18 березня 2008 року,
вбачається, що ОСОБА_3 звернувся до
правління гаражного кооперативу № 1 у
м. Бровари Київської області про
прийняття його у члени гаражного
кооперативу. На даній заяві маються
відмітки «на правління, 18 березня 2008
року, підпис», а також є відмітка
«протокол № 9 від 20 березня 2008 року».

У листі голови правління ГК № 1
Ржевського Ю.В. від 20 квітня 2012 року до
Броварського МВ ГУ МВС України в
Київській області зазначено, що
відповідно до протоколу правління № 9
ОСОБА_3 є членом ГК № 1. Заяву про вихід з
членів ГК № 1 ОСОБА_3 не подавав. Заява
ОСОБА_1 про вступ в члени ГК № 1 членами
правління кооперативу не підписана і
не прийнята. Членські внески з 01 січня
2010 року по 2012 рік сплачували обоюдно.
Свідоцтво про право власності це є
внутрішній документ. Право власності
закріплює БТІ. Земля і споруди на праві
власності належать кооперативу.

Із протоколу засідання правління
гаражного кооперативу № 1 від 07 грудня
2011 року вбачається, що відповідно до
встановленого порядку денного зборами
було прийнято рішення про повернення
ОСОБА_1 внеску у розмірі 600 грн.,
оскільки вона не була прийнята в члени
ГК № 1.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів погоджується з висновками суду
першої інстанції щодо відмови у
задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання
за нею права власності на гараж і
вважає його спільною сумісною
власністю подружжя ОСОБА_2 і ОСОБА_3

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що доводи апеляційних скарг
заслуговують на увагу, а оскаржуване
рішення суду першої інстанції підлягає
скасуванню в частині часткового
задоволення зустрічного позову ОСОБА_3
та первісного позову ОСОБА_2 на
підставі ст.309 ЦПК України, з ухваленням
нового рішення.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.
303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів
Апеляційного суду Київської області, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Броварського міськрайонного
суду Київської області від 16 грудня 2013
року в частині задоволення зустрічних
позовних вимог ОСОБА_3 та первісного
позову ОСОБА_2 скасувати та ухвалити
нове рішення.

Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3
(ІНФОРМАЦІЯ_5) право власності за кожним
по 1/6 частині квартири АДРЕСА_1

Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3
(ІНФОРМАЦІЯ_5) право власності за кожним
по ? частині погребу, який розташований
на території кооперативу підземних
колективних погребів «Магнолія», що
знаходиться за адресою: м. Бровари
Київської області, вул.
Інтернаціоналістів.

Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3
(ІНФОРМАЦІЯ_5) право власності за
кожним по ? частині автомобіля марки
«ВАЗ-2103», 1974 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1.

Визнати за ОСОБА_2 та ОСОБА_3
(ІНФОРМАЦІЯ_5) право власності за
кожним по ? частині гаража НОМЕР_2 у
гаражному кооперативі № 1, що
розташований за адресою: м. Бровари вул.
Інтернаціоналістів, 65.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржене у касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

Головуючий:
Судді: