У х в а л а

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Писаної Т.О.,

суддів: Леванчука А.О.,
Нагорняка В.А.,

Маляренка А.В.,
Юровської Г.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
ОСОБА_5, третя особа - Сьома одеська
державна нотаріальна контора, про
визнання договору купівлі-продажу
недійсним, за касаційною скаргою
ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду
Одеської області від 27 листопада 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, третя
особа - Сьома одеська державна
нотаріальна контора, про визнання
договору купівлі-продажу квартири
недійсним.

Позивачка посилалась на те, що 08 лютого
2011 року в Сьомій одеській державній
нотаріальній конторі під впливом омани
з боку відповідачів вона уклала
договір купівлі-продажу належної їй
квартири АДРЕСА_1 з ОСОБА_4, вважаючи, що
укладає договір застави, за умовами
якого вона передає квартиру в заставу
ОСОБА_5, а остання буде здійснювати
плату у сумі 200 дол. США щомісяця.

При цьому, посвідчуючи договір,
нотаріус ОСОБА_6 не ознайомила позивача
з текстом договору, не роз'яснила їй,
який саме договір вона підписує і які
правові наслідки підписання цього
договору. Крім того, зазначала, що
ОСОБА_4 грошові кошти їй не надавала.

Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 30 липня 2013 року у
задоволенні позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 27 листопада 2013 року рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 30 липня 2013 року скасовано та
ухвалено нове рішення, яким позов
ОСОБА_3 задоволено. Визнано недійсним
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, укладений 08 лютого 2011 року між
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений
державним нотаріусом Сьомої Одеської
державної нотаріальної контори ОСОБА_6

У касаційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права
та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під
час ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Рішення апеляційного суду не
відповідає вказаним вимогам.

Судами встановлено, що 08 лютого 2011 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 був укладений
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, згідно з яким ОСОБА_3 продала, а
ОСОБА_4 купила вказану квартиру.

Згідно з п. 2 договору цей продаж
вчинено за 29 тис. грн, які продавець
одержала від покупця повністю до
підписання цього договору.

Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_3
посилалась на те, що вказаний правочин
був укладений під впливом омани з боку
відповідачів.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивач належних і допустимих доказів
на підтвердження позовних вимог про
введення в оману продавця за спірним
договором купівлі-продажу щодо
обставин, які впливають на його
укладення, не надала.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи позовні
вимоги, апеляційний суд виходив з того,
що ОСОБА_5 умисно ввела в оману ОСОБА_3
щодо правової природи договору,
наслідків його вчинення та запевнила
її в укладенні договору застави і
умовила підписати такий договір, після
чого ОСОБА_3, будучи хворою людиною
похилого віку, довіряючи ОСОБА_5 як
дочці знайомої сестри, намагаючись їй
допомогти та розраховуючи отримати
проценти від передачі квартири в
заставу, які ОСОБА_5 їй сама
обіцяла, підписала в нотаріальній
конторі запропоновані їй документи без
перевірки та отримання належної
правової допомоги, і таким чином
відчужила своє єдине житло.

Проте погодитись із таким висновком
апеляційного суду не можна.

Предметом спору є визнання недійсним
на підставі ч. 1 ст. 230 ЦК України
укладеного 08 лютого 2011 року договору
купівлі-продажу квартири.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму.

У частинах 3, 5 ст. 203 ЦК України вказано,
що волевиявлення учасника правочину
має бути вільним, відповідати його
внутрішньому волевиявленню та
правочин має бути спрямованим на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України в разі,
якщо одна з сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення,
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

За змістом зазначеної норми закону
правочин може бути визнано вчиненим
під впливом обману у випадку
навмисного цілеспрямованого введення
іншої сторони в оману стосовно фактів,
які впливають на укладення правочину.
Ознакою обману є умисел. Установлення у
недобросовісної сторони умислу ввести
в оману другу сторону, щоб спонукати її
до укладення правочину, є обов'язковою
умовою кваліфікації недійсності
правочину за ст. 230 ЦК України.

Вирішуючи спір, суд апеляційної
інстанції не врахував, що наявність
умислу в діях ОСОБА_4, істотність
значення обставин, щодо яких особу
введено в оману, і сам факт обману
повинна довести особа, яка діяла під
впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення (п.
20 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними»).

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
установлених законом.

Так, розписка позивачки від 08 лютого 2011
року свідчить про отримання нею в день
укладення договору купівлі-продажу
грошових коштів від ОСОБА_4 у сумі 10
тис. дол. США.

Крім того, виконавчим комітетом
Одеської міської ради від 07 лютого
2011 року надано дозвіл позивачці ОСОБА_3
здійснювати правочини з відчуження
квартири АДРЕСА_1.

Ухвалюючи рішення, апеляційний суд на
вказані обставини уваги не звернув та
належним чином не перевірив,
посилаючись на відмінність вартості
квартири, зазначеної в договорі
купівлі-продажу, від суми, зазначеної в
розписці, суд апеляційної інстанції не
з'ясував підстав надання позивачкою
вказаної розписки та належним чином не
перевірив обставини щодо
волевиявлення сторін спірного
договору купівлі-продажу.

Оскільки неповнота з'ясування обставин
у справі та порушення зазначених норм
процесуального права унеможливили
встановлення фактичних обставин, що
мають значення для правильного
вирішення спору і ці порушення були
допущені судом апеляційної інстанції,
то рішення апеляційного суду підлягає
скасуванню з направленням справи на
новий судовий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 27 листопада 2013 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Т.О. Писана

Судді: А.О.
Леванчук

А.В. Маляренко

В.А. Нагорняк

Г.В. Юровська