Справа № 1527/2-348/11
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2014 р.

Суворовський районний суд м.Одеси в складі:

головуючої судді - Середи І.В.,

при секретарі Омельченко М.В.,

за участю:

представника позивача - ОСОБА_1,

відповідачів - ОСОБА_2,ОСОБА_3,

адвоката відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №9 в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_6 та ОСОБА_2, треті особи - ОСОБА_7, ОСОБА_8, приватний нотаріус ОСОБА_9, орган опіки та піклування Суворовської райадміністрації, про визнання недійсним договору дарування, визнання дійсним договору застави, встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності на частину квартири в порядку спадкування за законом, визнання права власності на гараж та вселення,

за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_5, третя особа ОСОБА_3, про стягнення вартості комунальних послуг,

за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 та ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус ОСОБА_10, про визнання недійсним договору купівлі-продажу,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_5 звернувся з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_2, треті особи ОСОБА_7, ОСОБА_8, приватний нотаріус ОСОБА_9, орган опіки та піклування Суворовської райадміністрації, про визнання недійсним договору дарування від 22 січня 2002 року та визнання його договором застави, про встановлення факту прийняття спадщини, визнання права власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_11 померлого 25 березня 2001 року, визнання права власності на гараж та вселення в квартиру.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 22.01.2002 року між ним, ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діяла від імені ОСОБА_11 і ОСОБА_7 на підставі довіреності, з одного боку і ОСОБА_2, з іншого боку, був укладений договір дарування. У результаті цієї угоди ОСОБА_2 прийняла в дарунок 3/4 частини квартири АДРЕСА_1 - 58 у м. Одесі. Спірна квартира належала йому, ОСОБА_5, ОСОБА_8 - його бабусі, ОСОБА_12 Борисовиву - батькові і ОСОБА_13 - його братові, у рівних частках, тобто по 1/4 частині кожному. У цілому квартира складається з трьох житлових кімнат і підсобних приміщень загальною площею 56,2 кв.м., у тому числі житловою площею 41,0 кв.м. При оформленні цієї угоди ОСОБА_14 діяла на підставі доручення, виданого 11.02.1999 року ОСОБА_11 і ОСОБА_13 у зв'язку з їхнім від'їздом на постійне місце проживання в державу Ізраїль. Як сторона в угоді і спадкоємець померлого батька, ОСОБА_15, позивач має право оспорювати зазначену угоду в судовому порядку. Він вважає, що договір дарування ? частини квартири АДРЕСА_1 - 58 у м. Одесі необхідно визнати недійсним у звязку з тим, що 25.03.2001 року його батько, ОСОБА_11 помер, тому на момент оформлення договору дарування довіреність в частині волевиявлення ОСОБА_11 припинила свою дію у зв'язку з його смертю. Представникові ОСОБА_11 - ОСОБА_14 про те, що дія довіреності в цій частині припинена і вона не може робити яких-небудь дій від імені довірителя, було відомо. ОСОБА_6 знала про смерть ОСОБА_11 і була присутня на його похоронах. ОСОБА_2 також було відомо про смерть ОСОБА_11 і про припинення дії довіреності. Незважаючи на це, ОСОБА_14 від імені ОСОБА_11 укладає договір дарування з ОСОБА_2, що суперечить вимогам закону. Розпорядитися часткою квартири, що належить батькові, він не мав права, тому що не мав документів про право на спадщину, свідоцтво про смерть батька отримав лише у лютому 2004 року. Він був єдиним хто проживав в квартирі і фактично прийняв спадщину, ніхто з родичів не звертався до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини. Йому перейшли у володіння не тільки особисті речі батька, але й предмети домашнього побуту, що перебувають у квартирі АДРЕСА_1 - 58 у м. Одесі, і належні батькові. Після його смерті в Ізраїлі йому було передано частину речей батька - золоті кільце та ланцюжок, годинник. Договір дарування 3/4 частини квартири укладався як засіб забезпечення повернення сум, узятих у борг ОСОБА_14 у ОСОБА_2 у період 1999-2003 років. У ОСОБА_3 є боргові розписки ОСОБА_14, у яких зазначені умови і строки повернення грошей. Після повернення зазначених сум договір дарування на 3/4 частини квартири повинен бути розірваний ОСОБА_2 Знаючи про ці умови, він погодився підписати договір дарування. Таким чином, договір дарування є угодою, зробленою для прикриття договору застави, що ними в дійсності був укладений.

Крім того, після укладання договору дарування відповідачка ОСОБА_2 з родиною вселилася у квартиру, поміняла замки і не пускає його. У квартирі залишилися належні йому речі. Він не має змоги користуватися житловими приміщеннями в спірній квартирі, хоча іншого постійного місця проживання в нього немає.

З зустрічним позовом до суду також звернулася ОСОБА_2 та після остаточного уточнення своїх вимог просила стягнути з ОСОБА_5 вартість комунальних послуг у розмірі 4680 грн. вказуючи на те, що з 2002 року він не сплачує послуг, а вона змушена нести витрати самостійно.

ОСОБА_8 звернулася з самостійними вимогами до ОСОБА_3 та ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус ОСОБА_10, про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04.03.2004 року посилаючись на те, що вона є власником ? частки квартири АДРЕСА_2 - 58 в м. Одесі на підставі свідоцтва про право власності на житло від 06.07.93 року. В зв'язку з виїздом на постійне місце проживання до держави Ізраїль та матеріальними труднощами, вона вирішила продати свою частку квартири і для цього видала генеральне доручення на імя ОСОБА_3 На протязі довгого часу він не зв'язувався з нею, не повідомляв її про свої дії щодо продажу квартири, через ці обставини у неї виникли підозри щодо виконання ним його обов'язків. Внаслідок чого вона, 18.01.2004 року скасувала свою довіреність та повідомила про це всіх зацікавлених осіб, в тому числі копію заяви надала для залучення до матеріалів цивільної справи в суді. Відповідно до п.3 ч.1 ст.248 ЦК України скасування нею довіреності спричинило припинення представництва ОСОБА_3 від її імені.

Не зважаючи на вищенаведені обставини, ОСОБА_3 від її імені уклав договір купівлі-продажу частки квартири, про що вона дізналася від рідних, після того як ОСОБА_2 подала позовну заяву, в якій була інформація про продаж квартири.

В матеріалах справи знаходиться витяг з державного реєстру правочинів № 1884529 від 16.12.05 року, який свідчить про реєстрацію дублікату договору купівлі-продажу, який був укладений 04.03.2004 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2. В матеріалах справи також знаходиться копія дубліката договору купівлі-продажу її частки квартири, в якому вказана сума договору 4918 гривень.

Сума, за яку була продана частка квартири є заниженою і значно відрізняється від її справжньої вартості. Покупцем в договорі купівлі-продажу є ОСОБА_2, яка є дружиною ОСОБА_3. ОСОБА_3 ввів її в оману, тим що взяв на себе обов'язок продати її частку квартири, при цьому не маючи наміру виконувати її доручення. ОСОБА_3 наполягав на наданні йому довіреності з метою заволодіння часткою квартири, з цією метою він уклав договір купівлі-продажу зі своєю жінкою, аби придбана частка квартири залишилася власністю їх родини, а саме їх співвласністю. Родинний зв'язок між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 свідчить про те, що ОСОБА_3 діяв в своїх власних інтересах та інтересах своєї родини, таким чином, він порушив норми ст. 238 ЦК України. Даний факт свідчить про те, що договір укладений внаслідок зловмисної домовленості між ОСОБА_3 та ОСОБА_16Таким чином, відповідно до ст. 232 ЦК України договір купівлі-продажу має бути визнаний не дійсним.

В ході розгляду справи у звязку зі смертю 07.09.2012 року ОСОБА_8 до участі залучено її правонаступника ОСОБА_5, який звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини.

В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав вимоги ОСОБА_5 як заявлені ним первісний позов так і вимоги ОСОБА_8 по яким ОСОБА_5 є правонаступником та просив їх задовольнити, і заперечував проти позову ОСОБА_2 вказуючи на те, що її вимоги є безпідставними оскільки ОСОБА_5 в цей час вже не проживав в квартирі, не міг користуватися послугами і протягом тривалого часу намагається захистити своє право. Також в обґрунтування вимог ОСОБА_8 додав, що про скасування довіреності ОСОБА_3 та ОСОБА_2 знали, вони також знайомилися з матеріалами справи, однак незважаючи на це та наявність арешту ОСОБА_3 здійснив дії по відчуженню квартири своїй дружині ОСОБА_2, чим порушив вимоги закону.

Представник ОСОБА_6 повністю погодився з позовом ОСОБА_5. Раніше в засіданні відповідачка ОСОБА_6 також вказувала на те, що її сімї довелося просити грошей від ОСОБА_3 і він, з метою гарантування їх повернення, вимагав укладення договору дарування, бо в інший спосіб його не влаштує, тому вони були змушені погодитися з такими умовами. Ніякого наміру на реальне відчуження майна в них не було. Про наявність заяви від ОСОБА_8 ОСОБА_3 знав достовірно, був повідомлений, також знав і з матеріалів справи і в кабінеті судді у якого вперше справа була в провадженні це питання обговорювалося, а на теперішній час він намагається ввести всіх в оману.

Відповідач ОСОБА_2 повністю заперечувала проти вимог ОСОБА_5 та ОСОБА_8 і зазначала, що вона не знала як про смерть ОСОБА_11 так і про скасування довіреності на імя ОСОБА_3, вона особисто участі в справі не приймала знаходилася у відпустці по догляду за дитиною, на той час не підписувала ніяких позовів, приймав участь її представник, з матеріалами справи не ознайомлювалася, вважає, що угоди відповідають вимогам закону, підстав для визнання їх недійсними не має. Обидва договори зареєстровані в КП „ОМБТІ та РОН".

У придбаній квартирі вона стала проживати відразу після того як зробили капітальний ремонт. Але через деякий час їй стало відомо, що у квартирі з 1998 року значиться зареєстрований відповідач ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Ніяких прав власності чи користування квартирою він не має, та фактично з часу переходу квартири у її власність ОСОБА_5 у квартирі не проживав, нею не користувався, ніякого його майна у квартирі не має. Він постійно мешкає в будинку № 35 кв. 59 по вул. Куйбишева в м.Одесі. Перебування відповідача на реєстраційному обліку у спірній квартирі перешкоджало в повному обсязі реалізувати свої права як власника квартири АДРЕСА_3 - 58 в місті Одесі, в наслідок чого нанесено матеріальну шкоду , тому що доводиться сплачувати вартість комунальних послуг і за ОСОБА_5, за період з 01.01.2002 року по 30.04.2013 року сплачена сума склала 4680 гривень.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги ОСОБА_8 не визнав, та пояснив про те що йому не було відомо про скасування генеральної довіреності на його імя ОСОБА_8 Договір купівлі-продажу укладався відповідно до діючого законодавства України та посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_10

Третя особа ОСОБА_7 в засідання не зявився в матеріалах справи є його заява про згоду з задоволенням вимог ОСОБА_5

Треті особи приватні нотаріуси ОСОБА_9 та ОСОБА_10, представник органу опіки та піклування у судове засідання не зявилися в матеріалах справи є заяви про можливість слухання справи в її відсутності.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Як було судом встановлено 22.01.2002 року між ОСОБА_5, ОСОБА_6, яка діяла від імені ОСОБА_11 і ОСОБА_7 на підставі довіреності, з одного боку і ОСОБА_2, з іншого боку, був укладений договір дарування та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9, і зареєстрований у реєстрі за №670.

Із змісту договору видно, що ОСОБА_2 прийняла в дарунок 3/4 частини квартири №5 будинку №4 по вулиці Одеські, 58 у м. Одесі, співвласниками якої були ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_15 і ОСОБА_17 у рівних частках, тобто по 1/4 частині кожному, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданим УЖКГ виконкому Одеської міської Ради народних депутатів 06.07.1993 року за № 10-792 і зареєстрованим Одеським міським бюро технічної інвентаризації і реєстрації об'єктів нерухомості в книзі № 4 ін., на сторінці № 190, реєстр за №93.

Дана квартира складається з трьох житлових кімнат і підсобних приміщень загальною площею 56,2 кв.м., у тому числі житловою площею 41,0 кв.м.

Довіреність ОСОБА_11 та ОСОБА_7 на розпорядження частинами квартири була видана 11.02.1999 року на імя ОСОБА_14 у звязку з їхнім від'їздом на постійне місце проживання в державу Ізраїль, і завірена державним нотаріусом 2-ї Одеської нотаріальної контори та зареєстрована в реєстрі №670.

25.03.2001 року ОСОБА_11 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть виданим 22 квітня 2001 року Бюро Реєстрації населення в ОСОБА_4 (а.с.30 т.1). На час його смерті в квартирі проживав його син ОСОБА_5, що підтверджується довідкою від 21 липня 2003 року (а.с.18 т.1)

Згідно з нормами ст.64 ЦК Української РСР, який діяв на час виниклих правовідносин, довіреністю визнається письмове уповноваження, яке видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Нормами ч.1 ст.69 ЦК Української РСР визначено перелік підстав для припинення довіреності, серед яких є і смерть громадянина, який видав довіреність.

Посилання відповідача ОСОБА_2 на те, що вона не знала про смерть ОСОБА_11 як підстава для відмови в задоволенні вимоги позивача не має правового значення з огляду на вказану норму.

Таким чином, суд приходить до висновку, що в частині відчуження ? частини квартири, яка належала на праві власності ОСОБА_11 договір дарування від 22.01.2002 року, тобто укладеного через 10 місяців після смерті співвласника, необхідно визнати недійсним, оскільки дія довіреності припинилася, тобто не відбулося волевиявлення особи.

Згідно п.2 ст.58 ЦК Української РСР, якщо угода зроблена з метою прикрити іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, що сторони дійсно мали на увазі.

Не знайшли свого підтвердження доводи позивача про те, що договір дарування на 3/4 частини квартири укладався як засіб забезпечення повернення сум, узятих у борг ОСОБА_14 у ОСОБА_2 у період 1999-2003 років. У ОСОБА_3 є боргові розписки ОСОБА_14, у яких зазначені умови і строки повернення грошей. Такі твердження позивача та відповідачки ОСОБА_6 про те, що договір дарування укладався як договір застави, суд розглядає критично, оскільки суд вважає, що відсутні були будь-які перешкоди для укладення такого договору.

Допитана в судовому засіданні приватний нотаріус ОСОБА_9 підтверджувала волевиявлення сторін, викладене в договорі дарування.

Враховуючи викладене та оцінивши усі докази в сукупності, суд приходить до висновку, що в частині вимог позивача про визнання недійсним договору та визнання його договором завдатку необхідно відмовити.

У відповідності зі ст.548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

У відповідності зі ст.549 ЦК Української РСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

В судовому засіданні було встановлено, що саме позивач проживав в квартирі, користувався спадковою часткою, тобто вступив в управління та володіння майном, тому факт прийняття спадщини знайшов своє підтвердження.

Нормами ч.2 ст.12 Закону України «Про власність в Україні», який діяв на час виниклих правовідносин, передбачалося, що громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької

діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом.

Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права

власності не встановлена судом.

Згідно з вимогами ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Отже, суд приходить до висновку, що за ОСОБА_5 необхідно визнати право власності на ? частини квартири АДРЕСА_4 58 в м.Одесі в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_11, померлого 25 березня 2001 року та вселити до квартири.

Вимога ОСОБА_5 про визнання права власності на гараж в гаражно-споживчому кооперативі «Одеський» також не підлягає задоволенню оскільки даний обєкт не був зареєстрований на праві власності за ОСОБА_11.

Стосовно зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_18 про стягнення витрат на оплату комунальних послуг у розмірі 4680 грн., суд приходить до висновку про його незаконність та безпідставність виходячи з наступного.

Матеріалами справи та з пояснень учасників процесу встановлено, що з часу переходу квартири у її власність ОСОБА_2 ОСОБА_5 у квартирі не проживав, нею не користувався, ніякого його майна у квартирі не має, однак залишався в ній бути зареєстрованим. Він постійно мешкає в будинку № 35 кв. 59 по вул. Куйбишева в м.Одесі. Після проведення капітального ремонту ОСОБА_2 стала проживати в квартирі разом зі своєю сімєю і зареєстрували своє місце проживання.

Відповідно до вимог ч.1,3,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно до ч.1 ст.58 та ч.1 ст.59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Однак всупереч вказаним вимогам ОСОБА_2 не надала суду належні та допустимі докази в тому числі і стосовно підтвердження оплати таких послуг протягом усього часу розгляду справи, починаючи з часу звернення, а саме з листопада 2005 року.

Отже, в задоволенні позову ОСОБА_2 необхідно відмовити в повному обсязі.

Розглядаючи позов ОСОБА_8, правонаступником якої є її онук ОСОБА_5, судом було встановлено, що ОСОБА_8 будучи власником 1/4 частки квартири АДРЕСА_2 - 58 в м. Одесі ОСОБА_8 29.05.2003 року видала генеральну довіреність на ім'я ОСОБА_3 на розпорядження своєю власністю (а.с.20 т.1).

Як видно із заяви 18.01.2004 року вона скасувала свою довіреність, а 04.03.2004 року ОСОБА_3 діючи від імені ОСОБА_8 розпорядився частиною квартири та уклав договір купівлі-продажу на користь своєї дружини ОСОБА_2 (а.с.192-193 т.1).

Звертаючи увагу на норми, які діяли на час видачі довіреності та на час її скасування, то необхідно відмітити наступне.

Згідно з вимогами ч.1 ст.69 ЦК Української РСР чинність довіреності припиняється внаслідок скасування довіреності особою, яка її

видала.

Відповідно до вимог ст.70 ЦК Української РСР особа, яка видала довіреність, зобов'язана сповістити про її скасування (пункт другий статті 69 цього Кодексу) особу, якій довіреність видана, а також відомих їй третіх осіб, для представництва перед якими видана довіреність. Такий же обов'язок покладається на правонаступників особи, що видала довіреність, а у відповідних випадках на опікуна або піклувальника.

Права і обов'язки, що виникли внаслідок дій особи, якій видана довіреність до того, як ця особа дізналася або повинна була дізнатися про її припинення, зберігають силу для того, хто видав довіреність, і його правонаступників щодо третіх осіб. Це правило не застосовується, якщо третя особа знала або повинна була знати,

що дія довіреності припинилась.

Такі ж вимоги закріплені і в п.2 ч.1 ст.248 ЦК України, який регулює відносини на час складення заяви про скасування довіреності, а саме те, що представництво припиняється за довіреністю в разі її скасування особою яка її видала і відповідно до вимог частин 2 та 3 ст.249 ЦК України особа, яка видала довіреність і згодом скасувала її, повинна негайно повідомити про це представника, а також відомих їй

третіх осіб, для представництва перед якими була видана довіреність. Права та обов'язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників. Це правило

не застосовується, якщо третя особа знала або могла знати, що дія довіреності припинилася.

Отже, нормами цивільного законодавства чітко визначено зобовязання особи повідомити представника про скасування довіреності. Однак, в порушення даної норми ОСОБА_8 цієї вимоги не виконала, більш того в своїй заяві викладеній від 20 березня 2012 року вона зазначала, що 18.01.2004 року у нотаріуса вона відмінила свою довіреність на імя ОСОБА_3 і відразу переслала цей документ в Одесу, де її залучили до цивільної справи (а.с.20 т.3).

Із матеріалів справи видно, що дана заява вперше зявилася разом з позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2, по якій ОСОБА_3 учасником процесу не був, крім того, суд звертає увагу на те, що в справі і відсутні докази стосовно отримання такої заяви і ОСОБА_2

Також судом було досліджено і матеріали інвентаризаційної справи КП «БТІ ОМР» на квартиру, де також відсутня заява ОСОБА_8.

Враховуючи встановлені обставини, суд приходить до висновку, що підстав для визнання договору купівлі-продажу частини квартири не має, оскільки ОСОБА_8 не повідомила свого представника про скасування довіреності до укладення 04.03.2004 року договору, тому наступають наслідки передбачені ст.249 ЦК України, коли права та обов'язки щодо третіх осіб, що виникли внаслідок вчинення правочину представником до того, як він довідався або міг довідатися про скасування довіреності, зберігають чинність для особи, яка видала довіреність, та її правонаступників.

Сама по собі угода не містить порушень ст.ст. 232,238 ЦК України на які посилалася ОСОБА_8, остання видаючи довіреність висловила свою згоду на відчуження частини квартири і вже наперед погодилася з любою ціною продажу.

Доводи позивача ОСОБА_5 про те, що ОСОБА_3 та ОСОБА_3 знали про скасування довіреності не підтверджено належними доказами.

Посилання ОСОБА_3 на те, що наявна в матеріалах справи заява ОСОБА_8 про скасування довіреності викликає сумнів в достовірності,судом не приймається до уваги, оскільки такі доводи спростовуються наявними доказами, а відповідач не надав інших для спростування висновків суду.

Керуючись ст.cт.10,11,57,58,60,64,212-215 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_5 задовольнити частково.

Визнати договір дарування 3/4 частин квартири АДРЕСА_5 58 в м.Одесі, укладений між ОСОБА_5, ОСОБА_11 Борисовием та ОСОБА_7 22 січня 2002 року та посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9 і зареєстрований в реєстрі за №670, недійсним в частині відчуження 1/4 частини належної ОСОБА_11.

Встановити факт прийняття спадщини у вигляді 1/4 частини квартири АДРЕСА_4 58 в м.Одесі після смерті ОСОБА_11, померлого 25 березня 2001 року.

Визнати за ОСОБА_5 право власності на 1/4 частини квартири АДРЕСА_4 58 в м.Одесі в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_11, померлого 25 березня 2001 року.

Вселити ОСОБА_5 в квартиру АДРЕСА_4 58 в м.Одесі.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_5 відмовити.

Відмовити ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_5 про стягнення витрат на оплату комунальних послуг у розмірі 4680 грн..

Відмовити ОСОБА_5 в задоволенні позовних вимог до ОСОБА_3 та ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус ОСОБА_10, про визнання недійсним договору купівлі-продажу.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду через Суворовський районний суд м.Одеси протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: