У Х В А Л А

іменем україни

26 березня 2014 рокум. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О.С.,

суддів: Висоцької В.С.,
Гримич М.К.,

Колодійчука В.М., Умнової
О.В.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
поділ майна подружжя за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення Апеляційного
суду Автономної Республіки Крим від 12
грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2010 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що з 14 серпня 1979 року по 10 січня 2012
року вона перебувала із ОСОБА_4 у
зареєстрованому шлюбі. У 1997 році вони
придбали елінг у вигляді будівлі
рекреаційного призначення,
розташований по АДРЕСА_1, загальна
площа якого після реконструкції,
проведеної у 2010 році, складає 220,5 кв. м.
Ураховуючи викладене та те, що у
добровільному порядку поділити
спільно набуте під час шлюбу майно вони
не можуть, позивачка просила визнати за
кожним із них право власності на Ѕ
частину зазначеного елінга.

Рішенням Алуштинського міського суду
Автономної Республіки Крим від 27
травня 2013 року позов ОСОБА_3 задоволено
частково. Частку у праві спільної
сумісної власності у розмірі 74/100 на
майно у вигляді будівлі рекреаційного
призначення, розташованої по АДРЕСА_1,
що належить ОСОБА_4 розділено. ОСОБА_3
виділено у приватну власність 37/100
частин зазначеної будівлі. ОСОБА_4
виділено у приватну власність 37/100
частини указаної будівлі. Право
спільної сумісної власності на 74/100
частини цієї будівлі припинено.

Рішенням Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 12 грудня 2013 року
рішення місцевого суду скасовано.
Визнано за ОСОБА_3 право власності на
12/100 частини будівлі рекреаційного
призначення, розташованої по АДРЕСА_1.
Визнано за ОСОБА_4 право власності на
62/100 частини зазначеної будівлі.
Припинено право спільної сумісної
власності сторін на 74/100 частини цієї
будівлі.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
й залишити рішення суду першої
інстанції в силі.

Касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив із принципу
рівності частин майна подружжя з
урахуванням того, що за відповідачем
зареєстровано право власності на 74/100
частини спірного елінгу.

Скасовуючи рішення районного суду та
зменшуючи частку позивачки у спільному
сумісному майні колишнього подружжя,
апеляційний суд виходив із того, що
сторони фактично припинили шлюбні
відносини у 1998 році, про що свідчать
заява їх дітей та затверджена судом
мирова угода між відповідачем та
ОСОБА_5 у спорі між ними щодо поділу
елінгу, відповідно до якої відповідач
стверджував, що він з позивачкою
проживали однією сім'єю без реєстрації
шлюбу з січня 2004 року по листопад 2009
року, тобто реконструкція елінгу
проводилась без участі ОСОБА_3

Проте з таким висновком апеляційного
суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Таким вимогам закону судове рішення
апеляційної інстанції не відповідає.

Судами встановлено, що з 14 серпня 1979
року по 10 січня 2012 року сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі. У
1997 році вони придбали елінг у вигляді
будівлі рекреаційного призначення,
розташований по АДРЕСА_1.

Згідно довідки з Реєстру прав
власності на нерухоме майно від 15
квітня 2013 року спірна будівля
перебуває у спільній частковій
власності у ОСОБА_4, якому належить 74/100
частини будівлі, та ОСОБА_5, якій
належить 26/100 її частини. Тобто ОСОБА_4
за час шлюбу з ОСОБА_3 набув право
власності на 74/100 частини спірної
будівлі.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КпШС України
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном. Аналогічні
положення містяться й у ч. 1 ст. 60 СК
України.

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено,
що у разі поділу майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, частки майна дружини та
чоловіка є рівними, якщо інше не
визначено домовленістю між ними або
шлюбним договором.

Отже, у сімейному законодавстві діє
презумпція спільності майна подружжя,
при цьому частини чоловіка та дружини є
рівними. Спростувати цю презумпцію
може сторона, яка надає докази
протилежного, що мають відповідати
вимогам належності та допустимості (ст.
ст. 58, 59 ЦПК України) і це є її
процесуальним обов'язком (ст. ст. 10, 60
ЦПК України).

Апеляційний суд дійшов до
необґрунтованого висновку про
припинення шлюбних відносин сторін у
1998 році, оскільки відповідач не надав
належних та допустимих доказів їх з
позивачкою окремого проживання.
Наданим ним доказам апеляційний суд не
надав належної правової оцінки (ст. 212
ЦПК України).

Ухвала про затвердження мирової угоди,
укладеної у 2010 році між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, не є преюдиційною для даної
справи у розумінні ч. 3 ст. 61 ЦПК України
і не може розцінюватися як доказ
окремого проживання сторін, оскільки
ОСОБА_3 не була залучена до участі у цій
справі та не мала можливості
пред'являти свої вимоги та подавати
свої заперечення, тобто для неї
обставини, встановлені цією ухвалою, не
є преюдиційними. Крім того, справа, в
якій визнано мирову угоду, стосувалась
спору про їхнє право власності на
елінг, а не спору щодо окремого чи
спільного проживання сторін у цій
справі.

Крім того, у судовому рішенні про
розірвання шлюбу між ОСОБА_4 та ОСОБА_3
не вказано про фактичне припинення
ними шлюбних відносин у 1998 році. Отже,
зазначене рішення суду також не може
бути преюдиційним для вирішення спору
про поділ майна подружжя.

За таких обставин суд першої інстанції
правильно встановив фактичні
обставини справи, вирішив спір у
відповідності до закону, який підлягав
застосуванню, та дійшов до правильного
й обґрунтованого висновку про
наявність підстав для визнання за
позивачкою права власності на Ѕ
частину спірного майна, зокрема 37/100
частин елінга у вигляді будівлі
рекреаційного призначення,
розташованої по АДРЕСА_1.

Однак вказані обставини не були
враховані апеляційним судом при
ухваленні оскаржуваного рішення, суд
апеляційної інстанції неправильно
застосував норми матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України
установивши, що апеляційним судом
скасовано судове рішення, ухвалене
згідно із законом, суд касаційної
інстанції скасовує судове рішення суду
апеляційної інстанції і залишає в силі
судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 12 грудня 2013 року
скасувати, рішення Алуштинського
міського суду Автономної Республіки
Крим від 27 травня 2013 року залишити в
силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук

Судді: В.С. Висоцька

М.К. Гримич

В.М. Колодійчук

О.В. Умнова