Провадження № 4-с/522/77/14
Справа № 522/3581/14-ц
У Х В А Л А

14 березня 2014 року

Приморський районний суд м. Одеси у
складі:

головуючого судді -
Домусчі Л.В.,

при секретарі -
Герасименко Ю.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні скаргу ОСОБА_1 на постанову
та дії головного державного виконавця
другого Приморського відділу
державної виконавчої служби Одеського
міського управління юстиції Перчика
В.О., боржник ОСОБА_3, -

В С Т А Н О В
И В:

Скаржник ОСОБА_1 03.03.2014 року звернувся
до суду зі скаргою на постанову
головного державного виконавця
другого Приморського відділу
державної виконавчої служби Одеського
міського управління юстиції Перчика
В.О. від 13.01.2014 року про відмову у
відкритті виконавчого провадження з
виконання виконавчого листа № 2-2869/11,
виданого 07.11.2013 року Приморським
районним судом м. Одеси за рішенням
Апеляційного суду Одеської області від
28.01.2013 року (боржник ОСОБА_3) та його дії
щодо відмови у відкритті вказаного
провадження, відповідно до якої
просить вказану постанову скасувати,
дії державного виконавця визнати
неправомірними та зобов'язати
державного виконавця відкрити
виконавче провадження.

В обґрунтуванні вимог скарги
скаржник зазначив, що 13.01.2014 року
вказаним вище державним виконавцем
було видано постанову про відмову у
відкритті виконавчого провадження з
виконання виконавчого листа № 2-2869/11,
виданого 07.11.2013 року Приморським
районним судом м. Одеси за рішенням
Апеляційного суду Одеської області від
28.01.2013 року. До постанови було додано
виконавчий лист боржником за яким є
ОСОБА_3. З вказаної постанови
вбачається, що йому було відмовлено в
прийнятті до провадження виконавчого
документа та у відкритті виконавчого
провадження з примусового виконання
вказаного виконавчого листа на
підставі п.8 ч.1 ст.26 ЗУ «Про виконавче
провадження», а саме з підстав того, що
законом не передбачений спосіб і
порядок примусового виконання
встановлення постійного безоплатного
сервітуту на безперешкодний прохід
цілодобово через кімнату, площею 20,6
кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1,
що належить ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5.
Постанова державного виконавця є
незаконною оскільки згідно ст. 17
закону, судом виданий документ
підлягає виконанню виконавчою службою.
Також, скаржник просить поновити йому
строк на оскарження вказаної постанови
так як пропустив його з поважних причин
в обґрунтування чого зазначив
наступне. Постанова від 13.01.2014 року була
йому вручена поштою лише 19.02.2014 року та
у зв'язку з тим, що він має тимчасові
матеріальні складнощі, а звернення за
правовою допомогою, підготовка і
оформлення належним чином скарги,
сплата судового збору за її подачу
потребують значних коштів і часу, тому
він зміг найти кошти на ці потреби лише
03.03.2014 року.

Суд вважає, що наведені скаржником
в клопотанні про поновлення йому
строку на оскарження вказаної
постанови доводи є обґрунтованими, а
вказані причини, за яких скаржник
пропустив строк на оскарження
постанови поважними. У зв'язку з цим суд
вважає за можливе поновити скаржнику
строк на оскарження вказаної
постанови.

В судове засідання 14.03.2014 року
скаржник ОСОБА_1 не з'явився, хоча був
повідомлений належним чином у
встановленому порядку про час, дату та
місце судового засідання, чим позбавив
суд можливості вислухати його думку по
суті.

В судове засідання не з'явилися
головний державний виконавець другого
Приморського відділу державної
виконавчої служби Одеського міського
управління юстиції Перчик В.О. та
боржник ОСОБА_3, хоча були повідомлені
належним чином у встановленому порядку
про час, дату та місце судового
засідання, що підтверджується
матеріалами справи, чим позбавив суд
можливості вислухати його думку по
суті.

Суд, вивчивши скаргу, додані до неї
документи, оцінивши надані докази
вважає, що скарга підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Судом встановлено, що Апеляційним
судом Одеської області від 28.01.2013 року
було ухвалено рішення по цивільній
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про усунення перешкод у
користуванні житловим приміщенням,
визнання порядку користування,
відшкодування моральної шкоди, яким
було задоволено позовні вимоги ОСОБА_1
в частині усунення перешкод в
користуванні жилим приміщенням,
визначення порядку користування
шляхом встановлення сервітуту, а саме:
зобов'язати ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 не
чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні
житловою кімнатою площею 11.2 кв.м., в
квартирі спільного користування за
адресою: АДРЕСА_1, зобов'язавши їх
надати ключ від металевих дверей, через
які здійснюється прохід до кімнати
ОСОБА_1 з загального коридору квартири
та не чинити ОСОБА_1 перешкод у доступі
до його кімнати. Також було вирішено
встановити на користь ОСОБА_1 постійний
безоплатний сервітут на
безперешкодний прохід цілодобово
через кімнату площею 20,6 кв.м.,
розташовану за адресою: АДРЕСА_1, що
належить ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5.

На підставі вищевказаного рішення
суду Приморським районним судом м.
Одеси 07.11.2013 року було видано
виконавчий лист № 2-2869/11, строком
пред'явлення до виконання до 28.01.2014
року.

Зі скарги вбачається, що скаржник
пред'явив вказаний виконавчий лист до
виконання до другого Приморського ВДВС
Одеського МУЮ.

Постановою головного державного
виконавця другого Приморського ВДВС
Одеського МУЮ - Перчика В.О. від 13.01.2014
року було постановлено відмовити в
прийнятті до провадження виконавчого
документа та у відкритті виконавчого
провадження з примусового виконання
виконавчого листа № 2-2869/11, на підставі
п.8 ч.1 ст.26 Закону України «Про
виконавче провадження». В зазначеній
постанові також зазначено, що Законом
України «Про виконавче провадження» не
передбачений спосіб і порядок
примусового виконання встановлення
постійного безоплатного сервітуту на
безперешкодний прохід цілодобово.

Згідно п.8 ч.1 ст.26 Закону України
«Про виконавче провадження» державний
виконавець відмовляє у відкритті
виконавчого провадження у разі
наявності інших передбачених Законом
обставин, що виключають здійснення
виконавчого провадження.

Суд, не погоджується з доводами
державного виконавця, які наведені ним
в його постанові від 13.01.2014 року, на
підставі наступного.

Статтею 17 Закону України «Про
виконавче провадження» встановлено
перелік виконавчих документів за
рішеннями, що підлягають примусовому
виконанню державною виконавчою
службою.

Згідно ч.1 ст.17 вказаного Закону
примусове виконання рішень
здійснюється державною виконавчою
службою на підставі виконавчих
документів, визначених цим Законом.

Відповідно до ч.2 ст.17 Закону
підлягають виконанню державною
виконавчою службою такі виконавчі
документи: 1) виконавчі листи, що
видаються судами, і накази
господарських судів, у тому числі на
підставі рішень третейського суду та
рішень Міжнародного комерційного
арбітражного суду при
Торгово-промисловій палаті і Морської
арбітражної комісії при
Торгово-промисловій палаті; 2) ухвали,
постанови судів у цивільних,
господарських, адміністративних
справах, кримінальних провадженнях та
справах про адміністративні
правопорушення у випадках,
передбачених законом; 3) судові накази;
4) виконавчі написи нотаріусів; 5)
посвідчення комісій по трудових
спорах, що видаються на підставі
відповідних рішень таких комісій; 6)
постанови органів (посадових осіб),
уповноважених розглядати справи про
адміністративні правопорушення у
випадках, передбачених законом; 7)
постанови державного виконавця про
стягнення виконавчого збору, витрат,
пов'язаних з організацією та
проведенням виконавчих дій і
накладенням штрафу; 8) рішення інших
органів державної влади, якщо їх
виконання за законом покладено на
державну виконавчу службу; 9) рішення
Європейського суду з прав людини з
урахуванням особливостей,
передбачених Законом України "Про
виконання рішень та застосування
практики Європейського суду з прав
людини".

Судом встановлено, що виконавчий
лист № 2-2869/11 від 07.11.2013 року був
оформлений згідно вимог ст.18 Закону
України «Про виконавче провадження» та
в ньому зазначені всі необхідні дані та
відомості, які встановлені для
виконавчих документів.

Статтею 19 Закону регламентовані
підстави для відкриття виконавчого
провадження.

Згідно ч.1 ст.19 Закону державний
виконавець відкриває виконавче
провадження на підставі виконавчого
документа, зазначеного в статті 17 цього
Закону: 1) за заявою стягувача або його
представника про примусове виконання
рішення; 2) за заявою прокурора у
випадках представництва інтересів
громадянина або держави в суді; 3) у разі
якщо виконавчий лист надійшов від суду
на підставі ухвали про надання дозволу
на примусове виконання рішення
іноземного суду в порядку,
встановленому законом; 4) в інших
передбачених законом випадках.

Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановленихстаттею 61
цього Кодексу.

На підставі наведено вище суд
приходить до висновку, що виконавчий
лист, виданий судом, є документом, який
підлягає виконанню державною
виконавчою службою, а підставою для
відкриття виконавчого провадження
згідно ст. 19 Закону, є заява стягувача.

Зі скарги та постанови державного
виконавця вбачається, що заява про
примусове виконання виконавчого листа
була подана скаржником 13.01.2014 року.

Згідно ч.1 ст.7 Закону державний
виконавець зобов'язаний
використовувати надані йому права у
точній відповідності із законом і не
допускати у своїй діяльності порушення
прав та законних інтересів громадян і
юридичних осіб.

Особи, які беруть участь у
виконавчому провадженні, зобов'язані
сумлінно користуватися усіма наданими
їм правами з метою забезпечення
повного і своєчасного вчинення
виконавчих дій.

З постанови державного виконавця
від 13.01.2014 року та виконавчого листа №
2-2869/11 від 07.11.2013 року вбачається, що на
користь скаржника ОСОБА_1 встановлено
постійний безоплатний сервітут на
безперешкодний прохід цілодобово
через кімнату площею 20,6 кв.м.,
розташовану за адресою: АДРЕСА_1, що
належить ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_5,
проте у вступній частині зазначеної
постанови державний виконавець
зазначив, що у нього на виконанні
знаходиться вказаний виконавчий лист
про зобов'язання ОСОБА_3, ОСОБА_4 та
ОСОБА_5 не чинити ОСОБА_1 перешкод у
користуванні житловою кімнатою площею
11.2 кв.м., в квартирі спільного
користування за адресою: АДРЕСА_1,
зобов'язавши їх надати ключ від
металевих дверей, через які
здійснюється прохід до кімнати ОСОБА_1
з загального коридору квартири та не
чинити ОСОБА_1 перешкод у доступі до
його кімнати.

Згідно ч. 2 ст. 387 ЦПК України у разі
встановлення обґрунтованості скарги
суд визнає оскаржувані рішення, дії чи
бездіяльність неправомірними і
зобов'язує державного виконавця або
іншу посадову особу державної
виконавчої служби задовольнити вимогу
заявника та усунути порушення або
іншим шляхом поновлює його порушені
права чи свободи.

Відповідно до п.8 ч.1 ст. 26 Закону
України «Про виконавче провадження»
передбачена відмова у відкритті
виконавчого провадження при наявності
інших передбачених законом обставин,
що виключають здійснення виконавчого
провадження, однак державним
виконавцем у винесеній ним постанові
не було зазначено конкретних обставин,
на підставі яких було відмовлено у
прийнятті виконавчого документа, а
також не зазначено певну статтю чи
норму закону, яка виключає у даному
випадку здійснення виконавчого
провадження.

За таких обставин суд приходить до
висновку, що державним виконавцем не
були виконані вимоги ст.ст. 17, 19 Закону
України «Про виконавче провадження»,
тобто спеціального, основного Закону,
відповідно до якого органи виконавчої
служби безпосередньо здійснюють свої
повноваження, а також про передчасне
винесення постанови від 13.01.2014 року про
відмову у відкритті виконавчого
провадження та відмову у прийнятті до
провадження виконавчого документа,
разом з якою стягувачу, тобто
скаржнику, було повернуто виконавчий
документ.

Таким чином, суд приходить до
висновку про визнання вказаної
постанови неправомірною, так як вона
була винесена без урахування ст.ст. 17, 19
Закону України «Про виконавче
провадження».

При цьому суд також звертає увагу
на те, що у рішенні від 27 листопада 2008
року у справі «Крутько проти України»
(№2), Європейський суд з прав людини
зазначив, що провадження в суді та
виконавче провадження є відповідно
першою і другою стадіями одного
провадження (див. «Скордіно проти
Італії» (Scordino v. Italy) (no.1) (GC), no. 36813/97, п.197
ЄСПЛ 2006-…). Таким чином, виконавче
провадження не має бути відокремлене
від судового, і ці обидва провадження
мають розглядатися як цілісний процес
(див. «Джорж Естіма проти Португалії»
(Estima Jorge v. Portugal), рішення від 21 квітня 1998
року, Reports of Judgments and Decisions 1998*II, п. 35, та
«Сіка проти Словакії» (Sica v. Slovakia), №2132/02,
пп. 24-27, 13 червня 2006 року).

Застосовуючи процедуру «пілотного
рішення» у справі «Юрій Миколайович
Іванов проти України» (рішення від 15
жовтня 2009 року, остаточне від 15.01.2010
року) Європейський суд з прав людини
знову констатував, що право на суд,
захищене статтею 6, було б ілюзорним,
якби національна правова система
Високої Договірної Сторони дозволяла,
щоб остаточне, обов'язкове для
виконання судове рішення залишалося
невиконаним на шкоду будь-якій зі
сторін (див. рішення у справі «Горнсбі
проти Греції» (Hornsby v. Greece), від 19 березня
1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II).

Ефективний доступ до суду включає
право на виконання судового рішення
без невиправданих затримок (див.
рішення у справі «Іммобільяре Саффі
проти Італії» ( Immobiliare Saffi v. Italy), (GC),
№22774/93, п. 66, ECHR 1999-V).

У такому самому контексті
відсутність у заявника можливості
домогтися виконання судового рішення,
винесеного на його користь, становить
втручання у право на мирне володіння
майном, як це передбачене першим
реченням першого пункту статті 1
Першого протоколу (див. рішення у
справі ОСОБА_9, п. 53).

Відповідно необґрунтоване
повернення виконавчого документу у
виконанні обовязкового для виконання
судового рішення може становити
порушення Конвенції (див. рішення у
справі «Бурдов проти Росії», № 59498/00, ECHR
2002-III).

Виконання судового рішення це
остаточна стадія цивільного
судочинства у процесі реалізації
захисту цивільних прав, тому
невиконання судового рішення, що є
остаточним та обовязковим для
виконання, є порушенням права на
справедливий суд, яке захищено ст. 6 ч. 1
Конвенції про захист прав людини та
основоположних свобод. Відсутність у
ОСОБА_1 можливості домогтися виконання
судового рішення, винесеного на його
користь, становить втручання у право на
мирне володіння майном відповідно ст. 11
Протоколу до Конвенції про захист прав
людини та основоположних свобод.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ЦПК
України.

Частиною 1 статті 25 Закону України
«Про виконавче провадження»
встановлено, що державний виконавець
зобов'язаний прийняти до виконання
виконавчий документ і відкрити
виконавче провадження, якщо не
закінчився строк пред'явлення такого
документа до виконання, він відповідає
вимогам, передбаченим цим Законом, і
пред'явлений до виконання до
відповідного органу державної
виконавчої служби.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених вимог і на підставі
представлених сторонами доказами.

У зв'язку з зазначеним вище, суд
також вважає за можливе задовольнити
вимоги скаржника про зобов'язання
державного виконавця відкрити
виконавче провадження за вказаним
виконавчим листом, так як ці вимоги
обґрунтовані та є похідними від вимог
щодо скасування винесеної державним
виконавцем постанови.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 1, 3, 10, 11, 15, 57, 60, 64, 169, 208-210, 385 ч.2, 386,
387 ЦПК України; ст.ст. 1, 3, 4, 5, 7, 8, 10, 11, 11-1,
17, 18, 19, 24, 25, 34, 40, 44, 50, 55, 62, 63, 85 Закону
України «Про виконавче провадження»;
ч.1 ст. 6 Конвенції «Про захист прав
людини та основоположних свобод», суд -

У Х В А Л И В:

1. Скаргу ОСОБА_1 - задовольнити у
повному обсязі.

2. Визнати дії головного державного
виконавця другого Приморського
відділу державної виконавчої служби
Одеського міського управління юстиції
Перчика В.О., щодо винесення ним 13.01.2014
року постанови про відмову у відкритті
виконавчого провадження та відмову у
прийнятті до провадження виконавчого
документа, а саме: виконавчого листа №
2-2869/11, виданого 07.11.2013 року Приморським
районним судом м. Одеси -
неправомірними.

3. Постанову головного державного
виконавця другого Приморського
відділу державної виконавчої служби
Одеського міського управління юстиції
Перчика В.О. від 13.01.2014 року про відмову
у відкритті виконавчого провадження та
відмову у прийнятті до провадження
виконавчого листа № 2-2869/11, виданого
07.11.2013 року Приморським районним судом
м. Одеси - скасувати.

4. Зобов'язати головного державного
виконавця другого Приморського
відділу державної виконавчої служби
Одеського міського управління юстиції
Перчика В.О. вжити відповідних заходів
щодо прийняття до провадження та
відкриття виконавчого провадження за
виконавчим листом № 2-2869/11, виданого
07.11.2013 року Приморським районним судом
м. Одеси.

Апеляційна скарга на ухвалу суду
першої інстанції подається протягом
п'яти днів з дня її проголошення. У разі
якщо ухвалу було постановлено без
участі особи, яка її оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом
п'яти днів з дня отримання копії ухвали,
згідно ч.2 ст. 294 ЦПК України.

Суддя:
Домусчі Л.В.