Ухвала

іменем україни

12 березня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого: Фаловської І.М.,

суддів: Амеліна В.І., Дербенцевої Т.П.,
Парінової І.К., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_1, товариства з
обмеженою відповідальністю «Каштан»
до публічного акціонерного товариства
ВТБ Банк» в особі Луганського
відділення №1, третя особа - ОСОБА_2, про
визнання майнової поруки такою, що
припинена, за касаційною скаргою
ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення Жовтневого
районного суду м. Луганська від 05
червня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Луганської області від 22 жовтня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2013 року ОСОБА_1 та товариство з
обмеженою відповідальністю «Каштан»
(далі - ТОВ «Каштан») звернулися до суду
з позовом до публічного акціонерного
товариства ВТБ Банк» в особі
Луганського відділення №1 (далі - ПАТ
«ВТБ Банк») про визнання майнової
поруки такою, що припинена. Позовні
вимоги обґрунтовано тим, що у період
дії кредитного договору, укладеного 16
квітня 2008 року між відповідачем та
ОСОБА_2, у забезпечення якого із ОСОБА_1
було укладено договір поруки, а із ТОВ
«Каштан» договір іпотеки, предметом
якого є нежитлові будівлі, будівлі та
споруди виробничої бази й земельна
ділянка, а також договір застави
виробничого обладнання, банком без
повідомлення та згоди поручителів було
підвищено розмір відсоткової ставки за
користування кредитом, унаслідок чого
збільшився обсяг відповідальності
останніх.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Луганська від 05 червня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Луганської області
від 22 жовтня 2013 року, у задоволенні
позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2
просять ухвалені у справі судові
рішення скасувати, посилаючись на
неправильне застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, і передати
справу на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи в
задоволенні позовних вимог, суд першої
інстанції,з висновками якого погодився
й суд апеляційної інстанції, виходив з
безпідставності та недоведеності
вимог, оскільки відповідно до умов
укладеного договору поруки поручитель
погодився нести відповідальність і при
зміні основного зобов'язання.

Проте, повністю погодитися з такими
висновками суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Зазначеним вимогам судові рішення не
відповідають.

Судом установлено, що у забезпечення
виконання зобов'язань за кредитним
договором, укладеним 16 квітня 2008 року
між ПАТ «ВТБ Банк» та ОСОБА_2, того ж дня
між банком та ОСОБА_1 було укладено
договір поруки, згідно умов якого
поручитель відповідає перед
кредитором у повному обсязі, як і
позичальник.

17 квітня 2008 року між ПАТ «ВТБ Банк» та
ТОВ «Каштан» були укладені договір
іпотеки, за умовами якого в іпотеку
банку було передано нерухоме майно, а
саме нежитлові приміщення, будівлі та
споруди виробничої бази та земельна
ділянка, що розташовані по вулиці
Барашова, 39 у селищі міського типу
Станиця Луганська,
Станично-Луганського району
Луганської області та договір застави,
предметом якого стало виробниче
обладнання, яке знаходиться на балансі
товариства й до якого 17 березня 2009 року
були внесені зміни про доповнення
переліку майна інвентарними номерами
та датою випуску.

За змістом ч. 1 ст. 553 ЦК України за
договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку, якщо
цей обов'язок доведений.

30 жовтня 2009 року між ПАТ «ВТБ Банк» та
ОСОБА_2 було укладено додаткову угоду
до кредитного договору від 16 квітня 2008
року, за умовами якої процентну ставку
за користуванням кредиту збільшено з 17%
до 23,5%.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 559 ЦК України
порука припиняється з припиненням
забезпеченого нею зобов'язання, а також
у разі зміни зобов'язання без згоди
поручителя, внаслідок чого
збільшується обсяг його
відповідальності.

Разом з тим попередньої згоди
поручителя на зміну умов основного
договору недостатньо, оскільки
положення зазначеного договору не
містять інформації про те, що така
зміна та доповнення умов основного
договору повинні були здійснюватися
без повідомлення поручителя, і не
свідчать про відмову поручителя від
узгодження можливих змін.

Аналогічна правова позиція викладена в
постанові Верховного Суду України від
26 вересня 2012 року №6-100цс12, яка згідно зі
ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для
судів.

Таким чином, сторони кредитного
договору змінили умови договору зі
збільшенням об'єму відповідальності
без згоди поручителя за відсутності в
договорі вказівки на те, що такі зміни
можливі без повідомлення поручителя.

Проте суди у порушення ст. ст. 212-214, 315
ЦПК України на зазначені положення
закону уваги не звернули; не встановили
дійсних прав і обов'язків сторін, які
випливають з кредитного договору та
договору поруки, укладеного із ОСОБА_1;
не врахували, що зазначення в договорі
поруки про можливість збільшення
основного зобов'язання не звільняє
сторони основного зобов'язання від
узгодження цих змін із поручителем,
оскільки договором не передбачено, що
такі зміни проводяться без їх
узгодження (додаткового повідомлення),
і докази такого узгодження відсутні.

Разом із тим судові рішення в частині
вирішення вимог про припинення іпотеки
та застави, є законними, оскільки
відсутні правові підстави для
задоволення таких позовних вимог.

Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 законність судових рішень у цій
частині не спростовують.

За таких обставин ухвалені у справі
судові рішення в частині відмови в
задоволенні вимог про припинення
договору поруки не можуть вважатись
законними й обґрунтованими, тому
відповідно до ст. 338 ЦПК України в цій
частині підлягають скасуванню з
передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ,

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Луганська від 05 червня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Луганської
області від 22 жовтня 2013 року в частині
вирішення вимог про припинення дії
договору поруки, укладеного 16 квітня 2008
року із ОСОБА_1 скасувати, справу в цій
частині передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

У решті рішення суду залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
І.М. Фаловська

Судді:
В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

І.К. Парінова

В.О. Савченко