Номер провадження: 22-ц/785/3804/14
Номер справи місцевого суду: 1519/5603/2012
Головуючий у першій інстанції Целух
Доповідач Дрішлюк А. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області у складі:

головуючого судді Дрішлюка А.І., суддів
Процик М.В., Заїкіна А.П.,

при секретарі судового засідання
Булгак Х.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Малиновського районного суду м. Одеси
від 06 лютого 2014 року по цивільній
справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про
поділ спільного майна подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

До Малиновського районного суду м.
Одеси звернулась ОСОБА_4 з позовом до
ОСОБА_2 про поділ спільного майна
подружжя, просила визнати за
відповідачем право власності на
автомобіль ВАЗ 2101, на земельну ділянку
за адресою: АДРЕСА_1, площею 0,11 га, та
незакінчений будівництвом будинок, на
кам'яний гараж за адресою: АДРЕСА_2,
визнати за позивачем право власності
на квартиру АДРЕСА_3, на земельну
ділянку за адресою: АДРЕСА_4, на
металевий гараж за адресою: АДРЕСА_5, а
також стягнути на користь позивача з
відповідача грошову компенсацію
різниці вартості частини спільного
майна подружжя в сумі 138188,50 грн. та
судові витрати (а.с.2-6). В подальшому
позивач уточнювала свої позовні
вимоги, та просила суд ухвалити
рішення, яким поділити майно наступним
чином: в порядку поділу спільного
сумісного майна виділити у власність
відповідачу автомобіль ВАЗ 2101, 1974 року
виготовлення, білого кольору,
державний номер НОМЕР_1, та будівельні
матеріали, розташовані на земельній
ділянці АДРЕСА_6, площею 0,1078 га; визнати
за позивачем право особистої приватної
власності на земельну ділянку
розташовану за адресою: АДРЕСА_7, площею
0,06 га; в порядку поділу спільного
сумісного майна виділити позивачу та
визнати за нею право власності на
металевий вагончик розміром 4,6м х 2,4м,
розташований на земельної ділянці за
адресою: АДРЕСА_4; на металевий гараж
НОМЕР_2 розміром 4м х 6м, розташований за
адресою: АДРЕСА_5; стягнути з
відповідача на користь позивача
грошову компенсацію різниці вартості
частини спільного майна подружжя в
сумі 91 788,09 гривень, та покласти на
відповідача судові витрати, у тому
числі витрати на проведення судових
експертиз в сумі 2796 грн. (а.с. 184-186).

Рішенням Малиновського районного суду
м. Одеси від 06 лютого 2014 року задоволено
позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про поділ
спільного майна подружжя. В порядку
поділу спільного сумісного майна
виділено у власність ОСОБА_2: -
автомобіль ВАЗ 2101, 1974р.виг., білого
кольору, державний номер НОМЕР_1 ; -
будівельні матеріали розташовані на
земельній ділянці АДРЕСА_6, площею 0,1078
га. Визнано за ОСОБА_4 право особистої
приватної власності на земельну
ділянку розташовану за адресою:
АДРЕСА_7, площею 0,06 га. В порядку поділу
спільного сумісного майна виділено
ОСОБА_4 та визнати за нею право
власності: - на металевий вагончик
розміром 4,6м х 2,4м (всередині підлога
дерев'яна, стіни і стеля оббиті ДВП),
розташований на земельної ділянці за
адресою: АДРЕСА_4; - на металевий гараж
НОМЕР_2 розміром 4м х 6м, розташований за
адресою: АДРЕСА_5. Стягнуто з ОСОБА_2 на
користь ОСОБА_4 грошову компенсацію
різниці вартості частини спільного
майна подружжя в сумі 91 788 (дев'яносто
одна тисяча сімсот вісімдесят вісім)
гривень 09 коп. та судовий збір у
розмірі 214,60грн., та витрати на
проведення судових експертиз в сумі
2796,00 грн. (а.с.203-209).

25.02.2014 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3
подала апеляційну скаргу на вказане
рішення суду (а.с.211-217). В обґрунтування
апелянт посилається на порушення норм
процесуального та матеріального права,
на неповне з'ясування судом всіх
обставин, що мають значення для справи,
на невідповідність висновків суду
обставинам справи. А саме апелянт
посилається на те, що задовольняючи
позовні вимоги в частині визнання
права особистої приватної власності
позивачки на земельну ділянку за
адресою: АДРЕСА_4, суд послався на те, що
рішення Августівської сільської ради
№742-А/Р-ХХХХІІІ-V щодо надання у
власність позивачки земельної ділянки
прийнято 24.06.2010 року, а Акт встановлення
в натурі меж земельної ділянки
підписаний 14.07.2010 року, тобто до
внесення змін до ст.61 СК України щодо
об'єктів права спільної сумісної
власності подружжя від 11.01.2011 року.

Також апелянт вважає, що суд не
застосував Закон України «Про внесення
змін до деяких законодавчих актів
України щодо документів, що
посвідчують права на земельну ділянку,
а також порядку поділу та об'єднання
земельних ділянок» та неправомірно
визнав одноособове право власності на
земельну ділянку за позивачкою.

Крім цього, апелянт посилається на те,
що задовольняючи позовні вимоги в
частині стягнення з апелянта грошової
суми - половини від вартості
будівельних матеріалів, суд першої
інстанції не прийняв до уваги, що у цю
суму - 187417,68 грн. також входять вартість
робіт по зведенню будівництва,
заробітна плата робітників,
експлуатація машин та механізмів,
податків та зборів тощо, тим самим
невірно застосував ч.3 ст.331 ЦК України.

Також апелянт посилався на те, що
оскаржуваним рішенням у власність
позивача було виділено майно, яке
відсутнє в натурі - металевий гараж за
адресою АДРЕСА_5 та стягнуто з
відповідача компенсацію вартості
цього об'єкту.

Також апелянт посилався на те, що
зробивши висновок із норми ст.392 ЦК
України, суд зазначив, що встановивши
під час розгляду справи невизнання
відповідачем права власності позивача
на металевий вагончик та металевий
гараж, суд дійшов до висновку, що за
позивачем повинно бути визнано права
власності на зазначені спірні об'єкти,
але по-перше незрозуміло з норм якої
статті якого закону вбачається, що само
по собі невизнання особою права
власності на майно є підставою для
визнання права власності за особою,
право якої не визнається, а по-друге
незрозуміло з яких підстав за
позивачем має визнаватися право
власності на металевий вагончик лише з
тої підстави, що спірний вагончик
знаходиться на земельній ділянці, яка
належить синові позивачки.

Також, апелянт посилався на те, що
задовольняючи позовні вимоги в частині
присудження грошової компенсації за
автомобіль ВАЗ 2101, 1974р.виг., білого
кольору, державний номер НОМЕР_1, суд не
застосував ч.4, 5 ст.71 СК України (а.с.
211-217).

В судовому засіданні представники
позивачки проти задоволення
апеляційної скарги заперечували.

Представник відповідача по справі
апеляційну скаргу підтримав.

Дослідивши матеріали справи,
заслухавши суддю-доповідача, доводи
скарги, пояснення учасників
провадження, судова колегія дійшла
висновку, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню виходячи з
наступного.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Предметом позову і розгляду по суті є
вимоги щодо поділу спільно набутого
майна, обсяг якого був спірним через
незгоду сторін з
включенням/виключенням в нього / з
нього окремих об'єктів.

Згідно п. 23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» № 11 від 21.12.2007 р., вирішуючи
спори між подружжям про майно, судам
необхідно з'ясовувати, зокрема, джерело
і час його придбання.

Судом першої інстанції було
встановлено, що 05.08.2001 року Міським
відділом реєстрації актів
громадянського стану Одеського
обласного управління юстиції між
сторонами був зареєстрований шлюб
(запис за №658 у Книзі реєстрації актів
про укладення шлюбу) (а.с. 13). Рішенням
Малиновського районного суду міста
Одеси від 14.02.2012 року у справі №2/1519/8376/11,
яке набуло чинності 24.02.2012 р., шлюб був
розірваний (а.с. 14). Сторони по справі
припинили спільне проживання та
ведення спільного господарства і не
дійшли згоди щодо варіантів поділу
спільно нажитого майна, у зв'язку з чим
позивач звернулась до суду з вимогами
про поділ спільного майна подружжя, що
було нажито ними за час перебування в
шлюбі

Приймаючи рішення по справі суд першої
інстанції правильно виходив з того, що
за час перебування у шлюбі сторонами
придбане та набуте наступне майно:

автомобіль ВАЗ 2101, 1974 року
виготовлення, білого кольору, держ.
номер НОМЕР_1, придбаний за договором
купівлі-продажу транспортного засобу
від 22.04.2003 р., кладеного на біржі,
зареєстрований в органах ДАІ на
відповідача ОСОБА_2 (а.с. 22, 95, 128,);

земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_6,
площею 0,1078га га., державний акт на право
приватної власності на яку оформлений
на відповідача ОСОБА_2(а.с. 124) з об'єктом
незакінченого будівництва - житлового
будинку;

кам'яний гараж за адресою: АДРЕСА_2,
право власності на який як об'єкт
нерухомості зареєстрований на
відповідача ОСОБА_2. (а.с. 49, 97, 136);

земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_7,
площею 0,06 га, державний акт на право
приватної власності на яку оформлений
на позивачку ОСОБА_4 30.06.2011 року (а.с. 38-40);

2-кімнатна квартира АДРЕСА_3 загальною
площею 52,1 кв.м. (а.с. 15-16),

металевий вагончик розміром 4,6м х 2,4м
(всередині підлога дерев'яна, стіни і
стеля оббиті ДВП), розташований на
земельної ділянці за адресою: АДРЕСА_4
(а.с. 51);

металевий гараж розміром 4м х 6м,
розташований за адресою: АДРЕСА_5 (а.с.53).

Вирішуючи спір суд першої інстанції
виходив з того, що земельна ділянка
розташована за адресою: АДРЕСА_1, набута
відповідачем внаслідок приватизації, а
тому відповідно до ст. 61 СК України (з
врахуванням редакції чинній на момент
здійснення приватизації) є особистим
майном відповідача. Також, виключений з
обсягу майна, яке підлягає поділу,
кам'яний гараж, розташований за
адресою: АДРЕСА_2, як набутий
відповідачем до укладення шлюбу з
позивачкою та квартира АДРЕСА_3.

Рішення в частині цих об'єктів, а також
квартири 2-кімнатна квартира АДРЕСА_3
загальною площею 52,1 кв.м. сторонами не
оскаржувалось.

Приймаючи рішення по справі суд першої
інстанції вірно виходив з того, поділу
підлягають автомобіль ВАЗ 2101, 1974 року
виготовлення, білого кольору, держ.
номер НОМЕР_1; об'єкт незакінченого
будівництва - житлового будинку,
розташований на земельній ділянці за
адресою: АДРЕСА_6, площею 0,1078 га.,
металевий вагончик розміром 4,6м х 2,4 м,
розташований на земельної ділянці за
адресою: АДРЕСА_4, металевий гараж
розміром 4м х 6м, розташований за
адресою: АДРЕСА_5.

При цьому, вартість автомобіля
ідентичного автомобілю ВАЗ2101 1974 року
визначена згідно висновку
автотоварознавчої експертизи від
30.05.2013 року Севастопольської
торгово-промислової палати №
А-04складає 7 158,50 грн. (а.с. 177-179), а ринкова
вартість будівельних матеріалів, а
також вартість будівельних робіт по
зведенню незавершеного будівництвом
об'єкту, розташованого на земельній
ділянці АДРЕСА_6 площею 0,1078 га, згідно
висновку Торгово-промислової палати №
ВСС-05 судової будівельно-технічної
експертизи від 29.04.2013 року складає 156181,40
грн. без ПДВ (а.с. 161-176), 187 417,68 грн. з ПДВ
відповідно.

При цьому, відхиляючи довід
апеляційної скарги щодо невірного
врахування судом першої інстанції як
вартості матеріалів так і вартості
робіт, колегія суддів виходить з того,
що незважаючи на те, що будівництво не
було завершено, тобто не було створене
нового об'єкту нерухомого майна -
будинку, проте вказаний предмет спору
не є простою сукупністю матеріалів, які
як такі є речами визначеними родовими
ознаками, а незавершеним будівництвом,
а власно складові його втратили свої
первинні властивості та є вже
сукупністю матеріалів, вартість яких
збільшилась за рахунок застосування до
них роботи людини (а.с. 25-27).

Колегія суддів погоджується з
встановленням правового режиму
спірного майна - земельної ділянки за
адресою: АДРЕСА_7, площею 0,06 га, як
особистої приватної власності ОСОБА_4
30.06.2011 року (а.с. 38-40), як набутої в
порядку приватизації, оскільки, як
вбачається з копії держаного акту на
землю, рішення Августівської сільської
ради Біляївського району Одеської
області № 742-А/Р-ХХХХІІІ-V щодо надання у
власність позивачки земельної ділянки
прийнято 24.06.2010 року. Проведення
встановлення в натурі меж земельної
ділянки було здійснено 14.07.2010 року,
тобто до внесення змін до ст. 61 СК
України щодо об'єктів права спільної
сумісної власності подружжя від
Законом України «Про внесення зміни до
статті 61 Сімейного кодексу України
щодо об'єктів права спільної сумісної
власності подружжя» від 11.01.2011 року,
який зворотної сили в часі не має. При
цьому, колегія суддів виходить також з
правової позиції висловленій в
постанові Верховного Суду України від 6
листопада 2012 р. у справі № 21-335а12, згідно
якої необхідно враховувати те, що
згідно з частинами 1, 2 ст. 125 ЗК України
право власності та право постійного
користування земельною ділянкою
виникає після одержання її власником
або користувачем документа, що
посвідчує право власності та право
постійного користування земельною
ділянкою і його державної реєстрації.
Право на оренду земельної ділянки
виникає після укладення договору
оренди і його державної реєстрації. У
ст. 126 ЗК України передбачено, що право
власності на земельну ділянку і право
постійного користування земельною
ділянкою посвідчується державними
актами. Форми державних актів
затверджуються КМУ. Право оренди землі
оформлюється договором, який
реєструється відповідно до закону. За
змістом зазначених норм у
законодавстві розмежовуються поняття
"надання" та "придбання" земельної
ділянки в користування або у власність.
Наданням земельної ділянки в
користування або у власність
законодавець розуміє як прийняття
органом відповідного рішення про
надання землі у власність або в
користування, так і подальше
оформлення документа, який згідно зі
ст. 126 ЗК України посвідчує право на
землю. Придбання земельної ділянки у
власність - це виникнення права на
земельну ділянку, яка раніше
надавалася і на яку є
правовстановлюючі документи,
визначені ст. 126 ЗК України, на підставі
цивільно-правового договору. В спорі,
який розглядався, мало місце надання
земельної ділянки у приватну власність
в порядку приватизації. Набуття
власності на земельну ділянку є
наслідком наявності певного
юридичного складу, який включає
декілька юридичних фактів
передбачених чинним ЗК України, ЦК
України - звернення громадянина до
компетентного органу, прийняття
рішення про передачу її у власність
громадянина, встановлення меж
земельної ділянки в натурі, оформлення
державного акту та його реєстрація (з
врахуванням законодавства чинного на
момент виникнення спірних
правовідносин). Рішення про надання
земельної ділянки було прийнято 24.06.2010
р. (а.с. 38), акт встановлення земельних
меж в натурі 14.07.10 р. (а.с. 39), проте
складено державний акт та
зареєстровано лише 29, 30 липня 2011 року
відповідно (а.с. 38).

Зміни в редакцію ст. 61 СК України,
згідно з якими відповідач претендує на
визнання цієї земельної ділянки
спільним майном набули чинності 08.02.11 р.
(опубліковано в «Голосі України» 29.01.11
року, набуття чинності через 10 днів).

За загальним правилом
встановленим ст. 58 Конституції України
закони та інші нормативно-правові акти
не мають зворотної дії в часі (рішення
Конституційного суду України від 9
лютого 1999 року по справі N 1-7/99 N 1-рп/99).
Оскільки, судом не розглядається
питання про відповідальність, то
підстав для надання зворотної сили у
суду цим змінам не має. Підстава -
рішення Августівської сільської ради
Біляївського району Одеської області
від 24 червня 2010 року № 742-А/Р-ХХХХХІІІ-V
на момент свого прийняття не
встановлювало будь-яких остаточних
наслідків, крім виникнення права
приватної власності у позивача, а тому
наступна зміна закону, без внесення
змін до цього рішення
(адміністративного акту)не могла
обумовити зміну режиму власності
спірної земельної ділянки, де головним
юридичним фактом у визначенні її
режиму є саме адміністративний акт -
рішення сільської ради. Колегія судді
також враховує, негативні наслідки
розтягнутості в часі процедури
оформлення земельної ділянки, що
створило спірну правову ситуацію в
умовах нестабільності чинного
законодавства (редакція на яку
посилається апелянт в остаточному
підсумку була змінена законодавцем на
раніше чинну, не можуть покладатись на
позивачку, при цьому таке покладання
створює перевагу відповідачу, який за
рахунок тимчасовій зміни
законодавства набуває права вимоги на
майно, на яке він не міг претендувати.
Виходячи з вищевикладеного колегія
суддів відхиляє довід апеляційної
скарги щодо невірного визначення
режиму спірної земельної ділянки, а
також щодо незастосування Закону
України «Про внесення змін до деяких
законодавчих актів України щодо
документів, що посвідчують право на
земельну ділянку, а також порядку
поділу та об'єднання земельних
ділянок», оскільки, в контексті справи,
яка розглядається правовий режим
ділянки визначається виходячи з
вищевикладених міркувань, оскільки є
спірним, а момент виникнення права
власності, як власно і чинність
документа - державного акту сторонами
не оспорюється.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України від 16.04.2004 р. № 7 «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ», відповідно до положень статей
81, 116 Земельного кодексу України, окрема
земельна ділянка одержана
громадянином у період шлюбу в приватну
власність шляхом приватизації є його
особистою приватною власністю, а не
спільною сумісною власністю подружжя,
оскільки йдеться не про майно, нажите
подружжям у шлюбі, а про одержану
громадянином частку із земельного
фонду.

Довід апеляційної скарги щодо
виділення майна, яке відсутнє в натурі -
металевий гараж за адресою АДРЕСА_5 та
стягнення з відповідача компенсацію
вартості цього об'єкту, спростовується
матеріалами справи (а.с. 53) та
поясненнями сторони позивача.

Довід апеляційної скарги, що суд
невірно застосував ст. 392 ЦК України,
зокрема невірно зробив висновок, що
само по собі невизнання особою права
власності на майно є підставою для
визнання права власності за особою,
право якої не визнається не враховує
положення ст. 55 Конституції України,
ст.ст. 1,3 ЦПК України, ст. ст. 16, 392 ЦК
України системний аналіз яких з
врахуванням специфіки спірних
правовідносин дозволяє звернутися до
суду з вимогою про визнання свого
цивільного права як раз з підстав
оспорення, невизнання або порушення
іншою особою.

Щодо доводу апеляційної скарги, що
підставою для визнання за позивачем
права власності на металевий вагончик
було лише його знаходження на
земельній ділянці, яка належить синові
позивачки, то таке посилання суду
першої інстанції не має вирішального
значення для встановлення правового
режиму цього майна як набутого під час
знаходження у шлюбних відносинах,
тобто дії презумпція передбачена СК
України щодо режиму спірного майна (з
чого і виходив суд - а.с. 225-226), яка не
спростована відповідачем. При цьому,
не приймаючи до уваги розписку ОСОБА_6
(а.с. 127) суд першої інстанції виходив з
того, що йому не надано для огляду
оригінал, та констатував, що спірний
вагончик, розташований на земельний
ділянці, належній синові позивачки,
тобто фактично перебуває у
користуванні її родини. Колегія суддів
вважає за необхідним зазначити, що
правильно не взявши до уваги
заперечення відповідача в цій частині,
суд першої інстанції не звернув увагу
на те, за текстом розписки вбачається
що набуття кіоску відбулось не
безоплатно, як це передбачено ЦК
України для договору дарування, а в
обмін за надану послугу, тобто
відбулось набуття майна не в порядку
дарування, а фактично в порядку обміну,
тобто, вказане майно входе до складу
спільного майна подружжя набутого під
час знаходження у шлюбі. Аналогічним
чином колегія суддів оцінює копію
розписки приєднану до матеріалів
справи видану ОСОБА_5 (а.с. 126), з якої
знову таки вбачається, що майно
набувається в обмін за певну послугу.

Також апелянт посилався на те, що
задовольняючи позовні вимоги в частині
присудження грошової компенсації за
автомобіль ВАЗ 2101, 1974р.виг., білого
кольору, державний номер НОМЕР_1, суд не
застосував ч.4, 5 ст.71 СК України. Разом з
тим, вказаним спірним майном
користується відповідач, поділ такого
майна в натурі не є можливим,
присудження компенсації відбулось за
згодою позивачки замість її частки в
спільно набутому майні, що відповідає
умовам застосування такого варіанту
поділу передбаченого ч.4 ст. 71 СК
України. Щодо попереднього внесення
другим із подружжя відповідної
грошової суми на депозитний рахунок
суду, то вказана норма могла
застосовуватися до спору який
розглядається, лише у випадку, якщо
майно вилучалось у відповідача на
користь позивачки.

Колегія суддів на спростування доводів
апеляційної скарги щодо невірного
визначення вартості спірного рухомого
майна, зокрема співставлення цін, то
колегія суддів вважає за необхідним
зазначити, що ЦК України встановлює
поняття звичайної ціни (ч. 4 ст. 632).
Цивільний процес має змагальний
характер (10,11, 60 ЦПК України), позивачка
надала докази на обґрунтування
звичайної середньої ціни спірного
рухомого майна, проте відповідач не
спростував її належними та допустимими
доказами, оскільки, на запереченні
доказів процесуальна позиції
будуватись не може.

Таким чином, оскільки, доводи
апеляційної скарги не знайшли своє
підтвердження, апеляційний суд
відхиляє скаргу та залишає рішення
суду першої інстанції на підставі ст. 308
ЦПК України без змін.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 209, 303, 304, 308, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК
України, судова колегія, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2
- ОСОБА_3 на рішення Малиновського
районного суду м. Одеси від 06 лютого 2014
року - відхилити.

Рішення Малиновського районного суду
м. Одеси від 06 лютого 2014 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили до суду
касаційної інстанції.

Судді апеляційного суду

Одеської області
А.І. Дрішлюк

М.В. Процик

А.П. Заїкін