Номер провадження № 22-ц/785/2632/14
Головуючий у першій інстанції Єршова
Доповідач Луняченко А. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.03.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Одеської області в складі :

головуючого
Луняченко А.В.

суддів Ісаєвої
Н.В., Косогор Г.О.

при секретарі
Сілукової В.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Одесі цивільну справу за
апеляційною скаргою Концерна
«Військторгсервіс» в особі філії
«Одеського управління військової
торгівлі» на рішення Приморського
районного суду м. Одеси від 05 грудня 2013
року по справі за позовом ОСОБА_2 до
Концерна «Військторгсервіс» в особі
філії «Одеського управління
військової торгівлі» про стягнення
середнього заробітку за час затримки
розрахунку при звільненні,

встановила:

У серпні 2012 року ОСОБА_2 звернувся
до суду із зазначеними позовними
вимогами, посилаючись на те, що 06 червня
2012 року він звільнився з посади
начальника філії «Одеського
управління військової торгівлі».
Однак, на час звернення до суду,
відповідач не здійснив з ним
розрахунок по заробітній платі та
іншим платежам. У зв'язку із виплатою
заробітної плати в лютому 2013 року,
позивач просив суд стягнути з
відповідача суму середнього заробітку
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку у розмірі 29 407,25 грн.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позов та просив
його задовольнити.

Представник відповідача позов не
визнав.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 05 грудня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_2 було задоволено
частково:

Стягнуто з Концерна
«Військторгсервіс» в особі філії
«Одеського управління військової
торгівлі» (м. Одеса, вул. Армійська, 10-а,
ідентифікаційний код 35123222) на користь
ОСОБА_2 (ІПН НОМЕР_1) середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку в розмірі 25 516,45 грн.

На дане рішення була принесена
апеляційна скарга Концерном
«Військторгсервіс» в особі філії
«Одеського управління військової
торгівлі», в якій ставиться питання про
скасування рішення суду першої
інстанції та ухвалення нового рішення
про відмову у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_2 у повному обсязі.

Заслухавши доповідача, який доповів
зміст оскаржуваного рішення, доводи
апеляційної скарги та заперечення на
неї, вивчивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду, судова
колегія вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Сторони у судове засідання не
з'явились, будучи належним чином
сповіщені про час та місце слухання
справи, і така неявка не є перешкодою
для розгляду справи.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення суду першої інстанції
без зміни, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Згідно ст. 10 п.3 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається, як на підставу
своїх вимог та заперечень, а суд згідно
ст. 11 п.1 ЦПК України розглядає цивільну
справу в межах заявлених вимог і на
підставі наданих сторонами доказів.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_2 знаходився з відповідачем у
трудових відносинах, а саме: з 14 серпня
2007 року по 06 червня 2012 року працював на
посаді начальника філії «Одеського
управління військової торгівлі»
Концерну «Військторгсервіс», що
підтверджується записами у трудовій
книжці (а.с.6-7).

При звільненні з ОСОБА_2 не був
проведений повний розрахунок.

Як вірно встановлено судом, на день
розгляду справи заборгованість по
заробітній платі була виплачена
позивачу 18 лютого 2013 року, що
підтверджується довідкою відповідача
(а.с.89).

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені ст. 116
КЗпП України.

Згідно ст.116 КЗпП України, при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належить йому від підприємства,
установи, організації, проводиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Згідно ст. 117 КЗпП України, у разі
невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в статті 116 Кодексу, при
відсутності спору про їх розмір
підприємство, установа, організація
повинні виплатити працівникові його
середній заробіток за весь час
затримки по день фактичного
розрахунку.

Відповідно до п.3 розділу 2 Порядку
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України №100 від 08 лютого 1995
року, середня заробітна плата
обчислюється, виходячи з виплат за
останні два календарні місяці роботи,
що передують події, з якою пов'язана
відповідна виплата.

Пунктом 8 розділу 4 Порядку передбачено,
що нарахування виплат, що обчислюються
із середньої заробітної плати за
останні два місяці роботи, провадяться
шляхом множення середньоденного
заробітку на число робочих днів, а у
випадках, передбачених чинним
законодавством, календарних днів, які
мають бути оплачені за середнім
заробітком. Середньоденна заробітна
плата визначається діленням
заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі дні на число відпрацьованих
робочих днів, а у випадках,
передбачених чинним законодавством, -
на число календарних днів за цей
період.

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що відповідач затримав
надання позивачу розрахунку при
звільненні на 179 робочих днів (з 07
червня 2012 року по 18 лютого 2013 року).
Середній заробіток за два місяці, що
передували звільненню, тобто за
квітень та травень 2012 року, склав 2 483,20
грн. та 3 218,80 грн. відповідно. Цей період
склав 40 робочих днів, а отже,
середньоденний заробіток ОСОБА_2
складає суму (2 483,20+3 218,80):40 = 142 грн. 55 коп.
Таким чином, відповідач повинен
виплатити позивачу середній заробіток
за весь час затримки розрахунку у сумі
(142,55 х 179) = 25 516,45 грн.

Згідно з п. 20 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 24 грудня 1999
року N 13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату
праці», установивши при розгляді
справи про стягнення заробітної плати
у зв'язку із затримкою розрахунку при
звільненні, що працівникові не були
виплачені належні йому від
підприємства, установи, організації
суми в день звільнення, коли ж він у цей
день не був на роботі, - наступного дня
після пред'явлення ним роботодавцеві
вимог про розрахунок, суд на підставі
ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника
середній заробіток за весь період
затримки розрахунку, а при не
проведенні його до розгляду справи - по
день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов
обґрунтованого висновку, що позов
ОСОБА_2 про стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
при звільненні підлягає частковому
задоволенню.

Суд перевірив усі докази, які навели
сторони у підтвердження своїх вимог та
заперечень, навів у рішенні фактичні
обставини, які були встановлені судом
при розгляді справи, вірно застосував
правові норми, що регулюють ці
правовідносини, та зробив
обгрунтований висновок про часткове
задоволення позовних вимог ОСОБА_2.

Судова колегія не приймає до уваги
посилання у апеляційній скарзі
представника Концерна
«Військторгсервіс» в особі філії
«Одеського управління військової
торгівлі» на те, що 06 червня 2012 року
позивач за власним бажанням звільнився
з посади начальника Філії «Одеське
управління військової торгівлі». В
день звільнення позивача підприємство
мало дійсний намір розрахуватися з ним
в повному обсязі, але позивач з
особистих підстав та причин отримати
усі суми виплат, які йому повинно було
сплатити підприємство при звільнені
робітника, відповідно до діючого
законодавства, відмовився, та ні
наступного дня, ні в подальшому до
підприємствам з питань виплати йому
заборгованості із виплати заробітної
плати та заборгованості з виплати
компенсації за невикористану
відпустку не звертався. З власної
ініціативи керівництво Філії листом
від 02 жовтня 2012 року № 750 звернулось до
позивача з проханням прибути до 31
жовтня 2012 року до бухгалтерії Філії для
одержання заробітної плати. Однак,
позивач з невідомих причин до Філії не
з'явився та будь-якої інформації про
себе не надав. 31 жовтня 2012 року було
складено Акт про неприбуття до Філії за
одержанням розрахунків по заробітній
платі.

Такі посилання представника апелянта
не ґрунтуються на законі, оскільки
згідно ст. 116 КЗпП України обов'язок
щодо виплати працівнику всіх сум, що
належать йому в день звільнення,
покладений на роботодавця. Будь-яких
належних доказів на підтвердження
того, що позивач відмовився в день
звільнення та в подальшому отримувати
грошові кошти, суду апеляційної
інстанції не надано.

Крім того, апелянтом не було надано
доказів того, що ОСОБА_2 належним чином
отримав лист від 02 жовтня 2012 року № 750.

Інших доводів, які б спростовували
висновки суду першої інстанції та які б
мали правове значення, у апеляційній
скарзі не наведено.

Таким чином, судова колегія дійшла до
висновку, що суд першої інстанції в
межах заявлених вимог повно і всебічно
розглянув справу, дав належу оцінку
наданим доказам, постановив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст. 308, 313-315 ЦПК України,
судова колегія, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу Концерна
«Військторгсервіс» в особі філії
«Одеського управління військової
торгівлі» - відхилити.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 05 грудня 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та може бути оскаржена
на протязі двадцяти днів з дня
проголошення до суду касаційної
інстанції.

Головуючий
___________________ А.В. Луняченко

Судді
___________________ Г.О. Косогор

___________________ Н.В. Ісаєва