Справа № 2-2890/12 Головуючий у І
інстанції Медвідь Н.О.Провадження №
22-ц/780/1943/14 Доповідач у 2 інстанції
ПриходькоКатегорія 52
РІШЕННЯ

Іменем України

19 березня 2014 року колегія судової
палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київської області в
складі:

головуючого: Приходька К.П.,

суддів: Голуб С.А., Таргоній
Д.О.,

при секретарі: Черепинець А.І.,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Києві цивільну
справу за апеляційною скаргою
приватного акціонерного товариства
«Українська страхова компанія «Княжа
Вієнна Іншурас Груп» на рішення Києво -
Святошинського районного суду
Київської області від 01 листопада 2012
року за позовом ОСОБА_2 до приватного
акціонерного товариства «Українська
страхова компанія «Княжа Вієнна
Іншурас Груп», третя особа ОСОБА_3 про
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу в зв»язку з
незаконним звільненням та затримкою
розрахунку,

встановила:

у липні 2012 року ОСОБА_2 звернувся в суд
із указаним позовом і просив стягнути з
відповідача середній заробіток за час
несвоєчасного розрахунку в період з 01
червня 2011 року по 02 березня 2012 року в
сумі 147 55 гривень.

Свої вимоги позивач обґрунтовував тим,
що 19 жовтня 2011 року апеляційним судом
Київської області ухвалено рішення,
яким змінено підстави звільнення
позивача з роботи і стягнуто на його
користь 34 356,30 гривень вихідної
допомоги.

Відповідач у добровільному порядку
рішення суду не виконав, у зв»язку з чим
стягнення проводилося у примусовому
порядку.

При примусовому виконанні рішення суду
грошові кошти надійшли на рахунок
позивача лише 02 березня 2012 року.
Посилаючись на вказані обставини та
положення ст.117 КЗпП України просив
позов задовольнити.

Справа судами розглядалась
неодноразово.

Останнім рішенням
Києво-Святошинського районного суду
від 01 листопада 2012 року позов
задоволено. Стягнуто з ПрАТ
«Українська страхова компанія «Княжа
Вієнна Іншуранс Груп» на користь
ОСОБА_2 147 555 гривень середньомісячного
заробітку за час несвоєчасного
розрахунку. Вирішено питання про
судовий збір.

У апеляційній скарзі ПрАТ
«Українська страхова компанія «Княжа
Вієнна Іншуранс Груп» просить
скасувати судові рішення, посилаючись
на неправильне застосування судами
норм матеріального права та порушення
норм процесуального права, та ухвалити
нове рішення про відмову в позові.

Колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню виходячи із наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним та
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з»ясованих обставин справи, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Судом установлено, що ОСОБА_2
перебував у трудових відносинах із
ПрАТ «Українська страхова компанія
«Княжа Вієнна Іншуранс Груп» з 04
вересня 2009 року по 01 червня 2011 року.

Рішенням апеляційного суду
Київської області від 19 жовтня 2011 року
змінено підстави звільнення позивача з
ПрАТ «Українська страхова компанія
«Княжа Вієнна Іншуранс Груп» із
звільнення за скороченням штату згідно
ч.1 ст.40 КЗпП України на звільнення за
власною ініціативою відповідно до ч.3
ст.38 КЗпП України у зв»язку з
порушенням роботодавцем ПрАТ
«Українська страхова компанія «Княжа
Вієнна Іншуранс Груп» трудового
законодавства та стягнуто з
відповідача на користь позивача 34 356,30
гривень вихідної допомоги не
виплаченої при звільненні.

Приватне акціонерне товариство
«Українська страхова компанія «Княжа
Вієнна Іншуранс Груп» добровільно
рішення суду не виконало, у зв»язку з
чим стягнення присуджених коштів не
виплачених при звільненні проводилось
у примусовому порядку.

Фактично, присуджені до
стягнення, грошові кошти у розмірі 34
356,30 гривень надійшли на рахунок
позивача 02 березня 2012 року.

Статтею 117 КЗпП України
передбачено, що в разі невиплати з вини
власника або уповноваженого ним органу
належних звільненому працівникові сум
у строки, зазначені у ст.116 цього
Кодексу, при відсутності спору про їх
розмір, підприємство, установа,
організація повинні виплатити
працівникові його середній заробіток
за весь час затримки по день фактичного
розрахунку.

Відповідно до п.20 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 24
грудня 1999 року №13 «Про практику
застосування судами законодавства про
оплату праці» установивши при розгляді
справи про стягнення заробітної плати
у зв»язку із затримкою розрахунку при
звільненні, що працівникові не були
виплачені належні йому від
підприємства, установи, організації
суми в день звільнення, коли ж він у цей
день не був на роботі наступного; дня
після пред»явлення ним роботодавцеві
вимог про розрахунок, суд на підставі
ст.117 КЗпП України стягує на користь
працівника середній заробіток за весь
період затримки розрахунку, а при не
проведенні його до розгляду справи по
день постановлення рішення, якщо
роботодавець не доведе відсутності в
цьому своєї вини. Сама по собі
відсутність коштів у роботодавця не
виключає його відповідальності.

Таке ж роз»яснення цієї норми
права, крім наведеної вище постанови
Пленуму Верховного Суду України, надав
і Конституційний Суд України у своєму
рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у
справі щодо офіційного тлумачення
положень статті 233 Кодексу законів про
працю України у взаємозв»язку з
положеннями статей 117, 237-1 цього
Кодексу.

Установивши, що й після ухвалення
рішення суду від 19 жовтня 2011 року
відповідач не виплатив позивачу
належні йому суми при звільненні, суд
першої інстанції правомірно вважав, що
цим самим є порушення ст.117 КЗпП
України, оскільки ця норма права
застосовується до дня фактичного
розрахунку.

Таким чином доводи відповідача
про те, що позивачем пропущений
тримісячний строк для звернення до
суду з відповідним позовом, не можуть
бути прийняті до уваги враховуючи
роз»яснення постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24 грудня
1999 року №13 «Про практику застосування
судами законодавства про оплату праці»
та Рішення Конституційний Суд України
від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі
щодо офіційного тлумачення положень
статті 233 Кодексу законів про працю
України у взаємозв»язку з положеннями
статей 117, 237-1 цього Кодексу.

Відповідно ч.3 ст.235 КЗпП України у
разі визнання формулювання причини
звільнення неправильним або таким, що
не відповідає чинному законодавству, у
випадках, коли це не тягне за собою
поновлення працівника на роботі, орган
який розглядає трудовий спір,
зобов»язаний змінити формулювання і
вказати в рішенні причину звільнення у
точній відповідності з формулюванням
чинного законодавства та з посиланням
на відповідну статтю (пункт) закону.
Якщо неправильне формулювання причин
звільнення в трудовій книжці
перешкоджало працевлаштуванню
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно рішення про
виплату йому середнього заробітку за
час вимушеного прогулу в порядку і на
умовах, передбачених частиною другою
цієї статті.

Проте не можна погодитись із тим,
що за порушення трудових прав
працівника при одному звільненні
можливе застосування зі стягненням
середнього заробітку і за ст.117 КЗпП
України і за ст.235 КЗпП України, тобто
стягнення подвійного середнього
заробітку, оскільки це буде не спів
мірним з правами працюючого
працівника, який отримує одну
заробітну плату.

Зі змісту позовної заяви
вбачається, що позивач просив стягнути
з відповідача середній заробіток за
весь період затримки розрахунку з
підстави передбаченої ст.117 КЗпП
України. Суд першої інстанції суд в
судовому рішення як на підставу
задоволення позову послався й на ст.235
КЗпП України не надавши їй оцінці та
вийшов за межі позовних вимог.

Враховуючи вище зазначене колегія
суддів вважає за необхідне виключити з
мотивувальної частини рішення суду
першої інстанції посилання на ст.235
КЗпП України.

В решті рішення суду першої
інстанції відповідає нормам
матеріального та процесуального права
і підстави для його скасування
відсутні.

На підставі наведеного, керуючись:
ст.ст.209,218,307,309,314,315,317 ЦПК України
колегія,

вирішила:

апеляційну скаргу приватного
акціонерного товариства «Українська
страхова компанія «Княжа Вієнна
Іншурас Груп» задовольнити частково.

Виключити з мотивувальної частини
рішення Києво - Святошинського
районного суду Київської області від 01
листопада 2012 року посилання на ст.235
КЗпП України.

В решті рішення суду першої
інстанції від 10 листопада 2012 року
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді