СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 3833 /2014
Головуючий у 1-ій інстанції:
доповідач: Поливач Л.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

19 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду м.Києва в складі:

головуючого:
Поливач Л.Д.

суддів:
Пікуль А.А., Головачова Я.В.

при секретарі:
Охневській Т.В.

за участю осіб:
представника позивача Діденко М.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом Публічного
акціонерного товариства комерційний
банк «ПриватБанк» до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором;

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Подільського
районного суду м.Києва від 21 січня2014
року

в с т а н о в и л а:

ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до
Подільського районного суду м. Києва з
позовом до ОСОБА_3 про стягнення
заборгованості за кредитним договором.
Позовні вимоги було обгрунтовано тим,
що відповідно до укладеного договору №
КІХRRX06530068 від 30.08.2008р. ОСОБА_3 отримав
від ПАТ КБ «ПриватБанк» кредит у
розмірі 2967 грн. 46 коп., зі сплатою
відсотків за користування кредитом в
розмірі 12,00 % на рік на суму залишку
заборгованості за кредитом, з кінцевим
терміном повернення кредиту30.08.09р.
включно. Відповідно до умов укладеного
договору, договір складається із заяви
позичальника, Умов надання споживчого
кредиту фізичним особам.

ОСОБА_3 в порушення умов договору свої
зобов'язання за вказаним договором
належним чином не виконав, а тому
позивач просив стягнути з відповідача
заборгованість в розмірі 38905 грн. 62 коп.

Рішенням Подільського районного суду
м.Києва від 21.01.2014 року позовні вимоги
ПАТ БК «ПриватБанк» задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_3 накористь ПАТ КБ
«ПриватБанк» заборгованість за
кредитним договором № КІХRRX06530068 від
30.08.2008р. в сумі 38905 грн. 62 коп., а
такожсудовий збір в розмірі 389 грн. 06
коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3
просить скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог ПАТ КБ
«ПриватБанк»», посилаючись на його
незаконність, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
неповне з'ясування обставин справи, що
мають значення для правильного
вирішення справи, порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

Апелянт посилається на те, що при
задоволенні позовних вимог, в частині
стягнення неустойки за несвоєчасність
виконання зобов'язання відповідачем,
суд першої інстанції не застосував
положення ч.3 ст.551 ЦК України, оскільки
розмір неустойки значно перевищує
розмір збитків відповідача. Судом
також не застосовано та не враховано
строк позовної давності звернення до
суду з вимогою щодо стягнення пені за
вказаним кредитним договором.
Зазначений вище кредитний договір
укладено строком на один рік, тобто з
30.08.2008 р. по 30.08.2009 р. і відповідно до умов
якого та заяви № 067046467 від 30.08.2008 р.
позичальника, відповідач повинен був
сплачувати заборгованість щомісяця у
період сплати, за який приймається
період з "10" по "14" число кожного місяця,
починаючи з 10.10.2008 року. Відповідач не
здійснював проплат в обумовлений
сторонами строк, а це означає, що при
відсутності платежу зі сторони
відповідача в зазначений строк, з
наступного дня позивачу стало відомо
про порушення його права, у зв'язку з
чим, у позивача почався перебіг 3-х
річного строку позовної давності за
захистом своїх інтересів в судовому
порядку, тобто з 15.10.2008 р. і яких
закінчився 15.10.2011 р.

В суді апеляційної інстанції
представник ПАТ КБ «ПриватБанк»
Діденко М.В. заперечувала проти
задоволення апеляційної скарги,
посилаючись на законність та
обґрунтованість оскаржуваного рішення
суду, просила залишити рішення суду
першої інстанції без змін. Відповідач
ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився,
про час та місце розгляду справи
повідомлений належним чином, про що
свідчить розписка. Від ОСОБА_3 надійшла
заява про розгляд справи за його
відсутності.

Неявка відповідача в судове засідання
не унеможливлює встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів
дійшла до висновку про можливість
розгляду справи за його відсутності.

Відповідно до ч.1 п.3 ст.307 ЦПК
України за наслідками розгляду
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції апеляційний суд має
право змінити рішення.

Розглянувши справу в межах
доводів апеляційної скарги,
перевіривши законність і
обґрунтованість ухваленого рішення,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
30.08.2008 року між ОСОБА_3 та ПАТ КБ
«ПриватБанк» був укладений кредитний
договір № КІХRRX06530068, який складається
із заяви позичальника та Умов надання
споживчого кредиту фізичним особам, на
підставі яких ОСОБА_3 отримав кредит у
розмірі 2967 грн. 46 коп. у вигляді
встановленого кредитного ліміту на
платіжну картку зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 1.0% в
місяць із розрахунку 360 днів в році (12,00 %
річних) на суму залишку заборгованості
за кредитом та з кінцевим терміном
повернення 30.08.2009 року (а.с.4, 5).

Відповідно до п. 3.2 Умов надання
споживчого кредиту фізичним особам
позичальник зобов'язаний погашати
кредит у порядку та строки відповідно
до заяви, а також сплатити відсотки за
користування кредитом.

У випадку несвоєчасного погашення
заборгованості по кредиту, позичальник
сплачує пеню в розмірі 1,25% від суми
простроченої заборгованості по
кредиту за кожний день прострочки, але
не менше 1 гривні (п. 5.1 Умов).

Згідно вимог п. 5.3 Умов надання
споживчого кредиту фізичним особам,
при порушенні позичальником строків
платежів по будь-якому з грошових
зобов'язань, передбачених договором
більш ніж 30 днів, позичальник
зобов'язаний сплатити Банку штраф у
розмірі 500 грн., а також 5% від суми
позову.

ОСОБА_3 в порушення умов договору свої
зобов'язання за вказаним договором
належним чином не виконав, внаслідок
чого виникла заборгованість за
кредитом у розмірі 38 905,62 грн., яка
складається з наступних сум:
заборгованості за кредитом - 2967,46 грн.,
заборгованості по процентам за
користування кредитом - 215,45 грн.,
заборгованості по комісії за
користування кредитом - 799,70 грн., пені -
32 594,17 грн., штрафів відповідно до умов
договору - 500 грн. - штраф (фіксована
частина) та 1828,84 грн. - штраф (процентна
складова).

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
необхідність задоволення позовних
вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» в частині
стягнення з відповідача суми
заборгованості за кредитним договором,
а саме заборгованості за кредитом в
сумі 2967,46 грн., заборгованості по
процентам за користування кредитом в
сумі 215,45 грн., заборгованості по
комісії за користування кредитом в
сумі 799,70 грн., штрафів відповідно до
умов договору - 500 грн. - штраф (фіксована
частина) та 1828,84 грн. - штраф (процентна
складова), оскільки відповідно до ст. 525
ЦК України одностороння відмова від
зобов'язання або одностороння зміна
його умов не допускається, якщо інше не
встановлено договором або законом.

Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться.

Колегія суддів вважає, що
позивачем не пропущено позовну
давність щодо вимог про стягнення
заборгованості за зазначеним
кредитним договором виходячи з
наступного. Так, відповідно до Умов
надання споживчого кредиту фізичним
особам, сторони кредитного договору
домовились про те, що термін позовної
давності по вимогах про стягнення
кредиту, відсотків за користування
кредитом, винагороди, неустойки-пені,
штрафів за даним договором
встановлюється сторонами тривалістю 5
років (п.п. 5.5 Умов). Крім того,
відповідно до змісту кредитного
договору, перший платіж за даним
договором відповідач зобов'язався
здійснити з 10.10.2008 року по 14.10.2008 року.
Позов до суду банком було пред'явлено в
жовтні 2013 року, тобто в межах
п'ятирічного строку позовної давності,
починаючи з першого обов'язкового
платежу відповідача по поверненню
кредитних коштів. Таким чином,
звернувшись до суду в жовтні 2013 року з
даним позовом, банком не було пропущено
договірну позовну давність.

Проте, колегія суддів не
погоджується з розміром стягнутої
судом з відповідача ОСОБА_3 на користь
позивача пені у розмірі 32 954,17 грн.,
оскільки вважає його явно завищеним та
таким, що підлягає зменшенню до 3182,91
грн. виходячи з наступного.

Так, Конституційним Судом
України ухвалено рішення від 11.07.2013 № 7-
рп/2013 у справі за конституційним
зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо
офіційного тлумачення положень
другого речення преамбули Закону
України «Про відповідальність за
несвоєчасне виконання грошових
зобов'язань».

Згідно вказаного рішення:
«Конституційний Суд України вважає за
необхідне піддати
конституційно-правовому аналізу
правовідносини зі сплати пені, що
виникають між фізичними особами -
споживачами та банками і іншими
фінансовими установами у
правовідносинах споживчого
кредитування.

Відповідно до частини четвертої статті
42 Конституції України держава захищає
права споживачів, здійснює контроль за
якістю і безпечністю продукції та усіх
видів послуг і робіт, сприяє діяльності
громадських організацій споживачів.

Свобода договору є однією із загальних
засад цивільного законодавства (пункт 3
частини першої статті 3 Кодексу). Згідно
з частиною другою статті 627 Кодексу у
договорах за участю фізичної особи -
споживача враховуються вимоги
законодавства про захист прав
споживачів. Особливості регулювання
відносин за договором про надання
споживчого кредиту встановлені
законом (частина третя статті 1054
Кодексу).

Як зазначено в положеннях пунктів 22, 23
статті 1, частини першої статті 11 Закону
України «Про захист прав споживачів»
від 12 травня 1991 року № 1023-ХІ1 з
наступними змінами (далі - Закон про
захист прав споживачів) споживач -
фізична особа, яка придбаває, замовляє,
використовує або має намір придбати чи
замовити продукцію для особистих
потреб, безпосередньо не пов'язаних з
підприємницькою діяльністю або
виконанням обов'язків найманого
працівника; споживчий кредит - кошти, що
надаються кредитодавцем (банком або
іншою фінансовою установою)
споживачеві на придбання продукції.

Відповідно до положень частин першої,
третьої статті 509, статей 526, 629 Кодексу
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку. Зобов'язання має
ґрунтуватися на засадах
добросовісності, розумності та
справедливості. Зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Договір є
обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною першою статті 11
Закону про захист прав споживачів між
кредитодавцем та споживачем
укладається договір про надання
споживчого кредиту, відповідно до
якого кредитодавець надає кошти
(споживчий кредит) або бере
зобов'язання надати їх споживачеві для
придбання продукції у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
споживач зобов'язується повернути їх
разом з нарахованими відсотками.

Кодексом також передбачено, що
виконання зобов'язання може
забезпечуватися неустойкою, порукою,
гарантією, заставою, притриманням,
завдатком (частина перша статті 546).
Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання;
штрафом є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми невиконаного або
неналежно виконаного зобов'язання;
пенею є неустойка, що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання
(стаття 549 Кодексу). Якщо предметом
неустойки є грошова сума, її розмір
встановлюється договором або актом
цивільного законодавства. Розмір
неустойки, встановлений законом, може
бути збільшений у договорі. Сторони
можуть домовитися про зменшення
розміру неустойки, встановленого актом
цивільного законодавства, крім
випадків, передбачених законом
(частина друга статті 551 Кодексу).
Розмір неустойки може бути зменшений
за рішенням суду, якщо він значно
перевищує розмір збитків, та за
наявності інших обставин, які мають
істотне значення (частина третя статті
551 Кодексу).

Таким чином, правовідносини про
надання споживчого кредиту є
договірними, до яких мають бути
застосовані, зокрема, як загальні
положення Кодексу про зобов'язання та
договір, так і приписи його частини
другої статті 627 щодо необхідності
врахування вимог законодавства про
захист прав споживачів.

Положеннями частин першої, другої
статті 18 Закону про захист прав
споживачів встановлено, що продавець
(виконавець, виробник) не повинен
включати у договори із споживачем
умови, які є несправедливими. Умови
договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача. В частинах третій, четвертій
статті 18 Закону про захист прав
споживачів наведено окремі
несправедливі умови договору, перелік
яких не є вичерпним. При цьому пунктом 4
частини першої статті 21 Закону про
захист прав споживачів встановлено, що
для цілей застосування цього закону та
пов'язаного з ним законодавства про
захист прав споживачів права споживача
вважаються в будь-якому разі
порушеними, якщо порушується принцип
рівності сторін договору, учасником
якого є споживач.

Конституційний Суд України виходить з
того, що вимога про нарахування та
сплату неустойки за договором
споживчого кредиту, яка є явно
завищеною, не відповідає передбаченим
у пункті 6 статті 3, частині третій
статті 509 та частинах першій, другій
статті 627 Кодексу засадам
справедливості, добросовісності,
розумності як складовим елементам
загального конституційного принципу
верховенства права.Наявність у
кредитора можливості стягувати із
споживача надмірні грошові суми як
неустойку спотворює її дійсне правове
призначення, оскільки із засобу
розумного стимулювання боржника
виконувати основне грошове
зобов'язання неустойка перетворюється
на несправедливо непомірний тягар для
споживача та джерело отримання
невиправданих додаткових прибутків
кредитором.

Конституційний Суд України вважає, що з
огляду на приписи частини четвертої
статті 42 Конституції України участь у
договорі споживача як слабкої сторони,
яка підлягає особливому правовому
захисту у відповідних правовідносинах,
звужує дію принципу рівності учасників
цивільно-правових відносин та свободи
договору, зокрема у договорах про
надання споживчого кредиту щодо сплати
споживачем пені за прострочення у
поверненні кредиту.

Цей висновок узгоджується з
положеннями Резолюції Генеральної
Асамблеї ООН «Керівні принципи для
захисту інтересів споживачів» від 9
квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено:
визнаючи, що споживачі нерідко
перебувають у нерівному становищі з
точки зору економічних умов, рівня
освіти та купівельної спроможності,
принципи захисту інтересів споживачів
мають, зокрема, за мету сприяти країнам
у боротьбі зі шкідливою діловою
практикою усіх підприємств на
національному та міжнародному рівнях,
яка негативно позначається на
споживачах.

Як зауважував Конституційний Суд
України, межі дії принципу свободи
договору визначаються законодавством
з урахуванням критеріїв
справедливості, добросовісності,
пропорційності і розумності. При цьому
держава має підтримувати на засадах
пропорційності розумний баланс між
публічним інтересом ефективного
перерозподілу грошових накопичень,
комерційними інтересами банків щодо
отримання справедливого прибутку від
кредитування і правами та
охоронюваними законом інтересами
споживачів їх кредитних послуг (абзац
третій підпункту 3.2 пункту 3
мотивувальної частини Рішення від 10
листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про
захист прав споживачів кредитних
послуг).

У наведених «Керівних принципах для
захисту інтересів споживачів»
визначено, що споживачі мають бути
захищені від таких зловживань, як
односторонні типові контракти,
виключення основних прав у контрактах
та незаконні умови кредитування
продавцями.

Захист від цих зловживань базується на
положеннях законодавства, зокрема
частини третьої статті 551 Кодексу,
відповідно до якої розмір неустойки
може бути зменшений за рішенням суду,
якщо він значно перевищує розмір
збитків,та за наявності інших обставин,
які мають істотне значення.

Як вбачається з розрахунку
заборгованості, розмір неустойки
значно перевищує розмір збитків
позивача, а тому суд апеляційної
інстанції зменшує розмір пені до
загальної суми заборгованості по тілу
кредиту та процентів за користування
даним кредитом (2967,46 грн. + 215,45 грн. = 3182,91
грн.).

За таких обставин, суд
апеляційної інстанції змінює рішення
суду першої інстанції в частині
розміру стягнутої з ОСОБА_3 на користь
ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованості за
кредитним договором з 38 905,62 грн. до 9 494,36
грн., зменшивши розмір стягнутої пені з
32 594,17 грн. до 3 182,91 грн.

В іншій частині рішення суду
підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.3 ч.1 ст. 307,
309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3
задовольнити частково.

Змінити рішення Подільського
районного суду м.Києва від 21 січня2014
року.

Зменшити розмір стягнутої з ОСОБА_3 на
користь Публічного акціонерного
товариства комерційний банк
«ПриватБанк» заборгованості за
кредитним договором від 30.08.2008 року з 38
905,62 грн. до 9 494,36 грн.

В іншій частині рішення Подільського
районного суду м.Києва від 21 січня 2014
року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили
шляхом подання до цього суду
касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: