Справа № 703/3690/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28.04.2014 Смілянський міськрайонний суд
Черкаської області в складі:

головуючого-судді
Гудзюка І.В.

при секретарі Гречка
В.В.,

з участю представників:

позивачки -
ОСОБА_1,

відповідача - адвоката
Онученка Д.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Сміла
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, третя особа на стороні
відповідача ОСОБА_5, про визнання
договору дарування удаваним,
встановлення (визнання) укладення
договору купівлі-продажу та визнання
права власності на частку в спільній
сумісній власності подружжя та
розподіл спільного майна подружжя, та
за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_6
та ОСОБА_3, третя особа на стороні
відповідача публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк», про визнання договору
купівлі-продажу квартири частково
недійсним - удаваним в частині покупця
та розподіл спільного майна подружжя,-

встановив:

ОСОБА_3 звернулася до суду із позовом до
ОСОБА_4 про визнання договору
дарування удаваним, встановлення
(визнання) укладення договору
купівлі-продажу, визнання права
власності на частку в спільній
сумісній власності подружжя та
розподіл спільного майна подружжя.

В обґрунтування позовних вимог
позивачка вказала, що перебувала у
зареєстрованому шлюбі із відповідачем
із 06 червня 1998 року по 27 листопада 2013
року, від якого мають сина ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1, а її старший син ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_2, усиновлений відповідачем
на підставі рішення суду від 22 жовтня
1998 року.

В 2002 році вона із відповідачем вирішили
для потреб сім'ї придбати квартиру, для
чого за спільні кошти подружжя,
скориставшись пропозицією ОСОБА_5,
купили належну йому квартиру АДРЕСА_1

В квітні 2012 року, їй стало відомо, що 25
вересня 2002 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5
було укладено не договір
купівлі-продажу, а договір дарування
зазначеної квартири. Вважає, що договір
дарування квартири є удаваним та таким,
що приховує договір купівлі продажу,
оскільки ОСОБА_5 фактично отримав від
неї та відповідача кошти в розмірі 5 000
доларів США за передачу у власність
ОСОБА_4 вказаної квартири, тобто дійсна
воля сторін договору не відповідала
волевиявленню вираженому в договорі
дарування. При цьому, позивачка вказує,
що ОСОБА_5 був зовсім чужою людиною
ОСОБА_4, а тому не мав жодних підстав
безоплатно передавати спірну квартиру
йому у власність. Тому, на думку
позивачки, дані обставини свідчать про
те, що договір дарування від 25 вересня
2002 року є удаваним правочином,
оскільки має всі ознаки договору
купівлі-продажу, що в свою чергу
порушує її право на частину
вищезазначеної квартири у праві
спільної сумісної власності подружжя.

Крім того, позивачка посилаючись на
положення ст. 70 Сімейного кодексу
України вважає, що за рішенням суду її
частка майна повинна бути збільшена,
оскільки з нею, проживають діти, а
розмір аліментів, які вона одержує,
недостатній для забезпечення їхнього
фізичного, духовного розвитку та
лікування.

Обґрунтовуючи таку свою вимогу
позивачка зазначає, що вона проживає
разом з дітьми в квартирі своєї матері
і на даний час є безробітною. Згідно з
рішенням Смілянського міськрайонного
суду від 25 червня 2012 року вона отримує
від відповідача аліменти на утримання
неповнолітнього сина ОСОБА_7 в
середньому 500 грн. на місяць. Сплата
аліментів щодо сина ОСОБА_8 припинена в
зв'язку із досягненням ним повноліття.
Її витрати по сплаті комунальних
послуг в середньому на місяць
складають 500 грн. Щомісячні витрати на
харчування в середньому на обох дітей
складають 2500 грн., а середньомісячні
витрати на забезпечення дітей одягом
складають 800 грн. Син ОСОБА_7 навчається
в загальноосвітній школі №14,
щомісячний розмір плати за навчання
складає 50 грн., додаткові витрати (на
харчування, свята, ремонт,
прибиральницю, олімпіади, гуртки та
інше) в середньому складають 150 грн. на
місяць. Старший син ОСОБА_8 навчається в
Смілянському технікумі харчової
промисловості на державному
замовленні, додаткові витрати (на
харчування, свята, прибиральницю,
профспілкові внески та ін.) складають в
середньому 100 грн. на місяць. В зв'язку з
навчанням він не має змоги працювати та
достатньо забезпечувати себе
самостійно, а тому перебуває повністю
на її утриманні. Окрім цього, в зв'язку з
хворобою ОСОБА_8 потребує періодичного
лікування (двічі на рік) в
офтальмологічному центрі «Веселка» в
м. Черкасах. Витрати на лікування
складають 700 грн. за 10 сеансів, а витрати
на дорогу складають 25 грн. в один бік.
Таким чином, річні витрати пов'язані з
лікуванням ОСОБА_8 з урахуванням
кількості сеансів та витрат на дорогу в
обидві сторони складають 3400 грн., що в
середньому на місяць становить 283 грн.
Враховуючи розміри прожиткового
мінімуму, розмір своїх витрат на дітей
та той факт, що вона не має основного
джерела заробітку, вказує що
призначених аліментів не вистачає для
забезпечення фізичного, духовного
розвитку та лікування дітей. Оскільки
із нею будуть проживати двоє дітей, а
розмір аліментів не достатній для
забезпечення фізичного, духовного
розвитку та лікування дітей, з
урахуванням норми жилої площі на одну
особу, що встановлена ст. 47 Житлового
кодексу Української РСР, вважає, що її
частка в квартирі АДРЕСА_1, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя повинна бути збільшена, а
розподіл квартири проведений у
співвідношенні 3/4 до 1/4 частини.

16 грудня 2008 року нею із відповідачем на
спільні кошти подружжя було придбано
автомобіль «КІА Magentis», д.н.з. НОМЕР_1,
зареєстрований на ім'я відповідача.
Автомобіль перебуває у постійному
користуванні відповідача, документи
та ключі від автомобіля також
знаходяться у нього. Спільне
користування автомобілем є неможливим
через погані відносини, що склалися між
нею та відповідачем, а виділити її
частку в натурі без пошкодження об'єкта
поділу є неможливим. Тому, позивачка
просить автомобіль, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя
і є неподільною річчю, виділити
відповідачу, стягнувши з нього на свою
користь половину його вартості в
розмірі 62250 грн.

Також позивачка зазначала, що вироком
Смілянського міськрайонного суду від
26 листопада 2002 року ОСОБА_9 та
інших неповнолітніх осіб визнано
винними та засуджено за вчинення низки
крадіжок чужого майна, включаючи і
майна із гаража відповідача на
загальну суму 10776 грн. 60 коп. В
подальшому рішенням Смілянського
міськрайонного суду від 01 грудня 2003
року на користь ОСОБА_4 із ОСОБА_9 та
батьків інших засуджених
неповнолітніх осіб стягнуто
матеріальну шкоду в розмірі 10776 грн. 60
коп. та 1500 грн. моральної шкоди. Тому,
позивачка просила стягнути із
відповідача на свою користь половину
грошової суми, отриманої ОСОБА_4 на
підставі цього рішення суду. Проте, в
ході розгляду справи позивачки свої
вимоги в цій частині не підтримала,
вказуючи, що відповідачем за рішенням
суду отримано лише частина коштів, які
раніше могли бути використані на
потреби сім'ї.

Заперечуючи проти позову ОСОБА_3 ОСОБА_4
подав зустрічний позов, вказуючи, що
квартира АДРЕСА_1 є його особистою
приватною власністю, що була йому
подарована ОСОБА_5, а тому не підлягає
поділу. Претензій у ОСОБА_3 щодо
законності договору дарування
квартири протягом 11 років не виникало,
а її вимоги щодо розподілу квартири він
пов'язує лише із їхнім розлученням.

Під час шлюбу ним в інтересах сім'ї 12
грудня 2008 року укладено договір позики
на суму 130 000 грн. для придбання
автомобіля «КІА Magentis». Грошові кошти в
інтересах сім'ї взято ним за договором
позики від 12 грудня 2008 року, які є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя та використані на
придбання автомобіля вартістю 124 500
грн. та його реєстрації в Смілянському
ВРЕР.

Тому вважає, що суд повинен стягнути з
позивачки половину взятих зобов'язань
за договором позики від 12 грудня 2008
року, за яким грошові кошти було
використано для придбання автомобіля,
що становить 65 000 грн. (130 000:2).

У жовтні 2012 року на прохання ОСОБА_3, з
метою придбання житла для їх дітей, ним
було позичено грошові кошти у ОСОБА_10 у
розмірі 150000 грн. на придбання квартири
АДРЕСА_2. Вказані кошти ним передано
ОСОБА_3, яка ввела його в оману щодо
істинних мотивів необхідності
оформлення придбаної квартири на ім'я
своєї матері ОСОБА_6. Про те, що договір
купівлі-продажу цієї квартири було
оформлено на ім'я ОСОБА_6. йому стало
відомо в судовому засіданні 02 серпня 2012
року. ОСОБА_6. до спірної квартири не має
ніякого відношення, ніколи не
вселялася в квартиру та в ній не
проживала, коштів на її придбання не
мала, є пенсіонеркою і, крім пенсії,
ніяких доходів не отримувала, має
власне житло за адресою: АДРЕСА_3.
Оскільки ним було взято грошові кошти в
інтересах сім'ї за договором позики, ці
грошові кошти є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, взяті в
борг у позичальника, ОСОБА_10, у розмірі
150 000 грн. на придбання квартири АДРЕСА_2,
тому цей борг потрібно розділити
порівну. Вважає, що договір
купівлі-продажу цієї квартири від 09
жовтня 2012 року, укладений між та ПАТ КБ
«ПриватБанк» та ОСОБА_6. є удаваним
правочином в частині покупця, оскільки
зазначена квартира фактично була
придбана за кошти, які позичено ним у
ОСОБА_10.

Отже, зважаючи на той факт, що покупцем
вище зазначеної квартири є ОСОБА_3,
оскільки грошові кошти у розмірі 150 000
грн. було передано саме їй для
придбання квартири, договір щодо
купівлі вказаної квартири в частині
покупця слід визнати удаваним,
застосувати до цього правочину
положення ст. 235 ЦК України, визнати цю
квартиру об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя та
провести її розподіл. В разі ж
незадоволення цієї вимоги просить
стягнути із ОСОБА_3 половину боргового
зобов'язання перед ОСОБА_10 в розмірі 75
000 грн. (150 000:2).

Заперечуючи проти зустрічного позову
ОСОБА_4, ОСОБА_3 зазначає, що твердження
ОСОБА_4 щодо отримання ним двох
кредитів в розмірі 130 000 та 150 000 грн. для
придбання відповідно автомобіля «КІА
Magentis» та квартири АДРЕСА_2 не
відповідають дійсності, не
підтвердженні жодним доказом і є
завідомо неправдивими.

Відповідачка за зустрічним позовом
ОСОБА_6. позов ОСОБА_4 також не визнала
та вказала, що квартира АДРЕСА_2
належить їй на праві приватної
власності. Підставою для набуття
такого права став укладений між нею та
ПАТ КБ «ПриватБанк» договір
купівлі-продажу від 09 грудня 2012 року, за
яким нею, як покупцем, на користь банку,
як продавця, було сплачено готівкові
кошти в розмірі 168500 грн.

Цю квартиру вона придбала для свого
сина ОСОБА_11. Кошти на купівлю квартири
в розмірі 105000 грн. отримані нею від сина
та від матері ОСОБА_12 Частина коштів в
розмірі 59000 грн. отримані нею в позику
від сестри ОСОБА_13 (20000 грн.), подруги
ОСОБА_14 (15000 грн.) та сусідки ОСОБА_15 (24000
грн.). Іншу ж частину вартості квартири
в розмірі 4500 грн. було сплачено нею з
власних коштів. На даний час частина
отриманих в позику коштів в розмірі 27000
грн. була повернута нею, а залишок
отриманих в позику коштів залишаються
не повернутими позичальникам та
виплачуються нею у відповідності зі
встановленими домовленостями.

Жодних коштів від ОСОБА_4 чи від своєї
дочки ОСОБА_3 на купівлю зазначеної
квартири вона не отримувала.

Тому, вважає, що вимоги ОСОБА_4 за
зустрічним позовом щодо визнання
договору купівлі-продажу від 09 жовтня
2012 року удаваним в частині покупця та
зміну покупця є безпідставними, а
доводи наведені в його позові не
відповідають дійсності та не
підтверджені жодними доказами.

Ухвалами суду відповідно від 05 грудня
2013 року та від 18 лютого 2014 року до
участі в розгляді справи залучено в
якості третіх осіб на стороні
відповідача ОСОБА_4 за первинним
позовом - ОСОБА_5, а на стороні
відповідачів за зустрічним позовом
ОСОБА_3 та ОСОБА_6. - ПАТ КБ «ПриватБанк».

Треті особи в судові засідання жодного
разу не з'явилися, хоча про день та час
розгляду справи повідомлялись
належним чином.

Заслухавши пояснення сторін, допитавши
свідків та дослідивши письмові докази,
суд вважає, що позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про визнання договору дарування
удаваним, встановлення (визнання)
укладення договору купівлі-продажу та
визнання права власності на частку в
спільній сумісній власності подружжя
та розподіл спільного майна подружжя
підлягає до часткового задоволення, а
зустрічний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6. та
ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі-продажу квартири частково
недійсним - удаваним в частині покупця
та розподіл спільного майна подружжя
слід залишити без задоволення виходячи
з наступного.

Відповідно до пункту 4 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України, який
набрав чинності з 1 січня 2004 року, цей
Кодекс застосовується до цивільних
відносин, що виникли після набрання ним
чинності. Щодо цивільних відносин, які
виникли до набрання чинності ЦК
України, положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Згідно пункту 9 Прикінцевих та
перехідних положень до договорів, що
були укладені до 1 січня 2004 року і
продовжують діяти після набрання
чинності ЦК України, застосовуються
правила цього Кодексу щодо підстав,
порядку і наслідків зміни або
розірвання договорів окремих видів
незалежно від дати їх укладення.

Цивільні відносини між сторонами
виникли до набрання чинності ЦК
України в редакції 2004 року та не
стосуються випадків, зазначених в
пункті 9 Прикінцевих та перехідних
положень даного Кодексу, а тому до них
необхідно застосовувати положення
Цивільного кодексу Української РСР в
редакції 1963 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 цього ЦК України
угодами визнаються дії громадян і
організацій, спрямовані на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав або обов'язків.

Умовами чинності угоди є дотримання
низки вимог щодо її змісту,
дієздатності сторін, характеру
волевиявлення, форми, ставлення до
настання наслідків, спеціальних вимог
тощо.

В судовому засіданні встановлено, що 25
вересня 2002 року ОСОБА_5 та ОСОБА_4
уклали договір дарування, за умовами
якого ОСОБА_5 подарував ОСОБА_4 належну
йому на праві власності квартиру
АДРЕСА_1. Договір посвідчено приватним
нотаріусом Смілянського районного
нотаріального округу Черкаської
області Новіковим І.М. та зареєстровано
в реєстрі за №5003 (а.с.9).

В силу ч. 2 ст. 58 ЦК УРСР в разі, якщо
угода, укладена з метою приховати іншу
угоду (удавана угода), то
застосовуються правила, що регулюють
ту угоду, яку сторони дійсно мали на
увазі.

Воля сторін в удаваній угоді
спрямована на встановлення інших
цивільно-правових відносин, ніж ті, які
передбачені угодою.

Позивачка вказує, що за допомогою
укладеної угоди дарування спірної
квартири приховується угода щодо її
купівлі-продажу. Такі посилання
позивачки суд вважає обґрунтованими,
виходячи з наступного.

В адресованій на ім'я головуючого у
справі судді Гудзюка І.В. заяві від 15
серпня 2013 року, засвідченої нотаріусом
Сочинського нотаріального округу,
ОСОБА_5, проживаючий в АДРЕСА_4, вказує,
що ним 25 вересня 2002 року укладено
нотаріально посвідчений договір
дарування із ОСОБА_4 квартири АДРЕСА_1.
Проте, ОСОБА_5 підтверджує факт
отримання від ОСОБА_4 та ОСОБА_3
грошових коштів в розмірі 5 000 доларів
США за передачу їм у власність цієї
квартири.

Тобто, аналізуючи зміст адресованої до
суду заяви, слід зазначити, що ОСОБА_5
підтвердив факт продажу своєї квартири
за 5000 доларів США та відсутності у
нього наміру дарування цієї квартири
особам, яких він не знав.

Допитаний в судовому засіданні свідок
ОСОБА_17 показав суду, що ОСОБА_5 він дуже
добре знає, оскільки останній був його
однокласником. Їх батьки були
кадровими військовими, разом проходили
військову службу, дружили сім'ями та
жили в будинках поруч. В подальшому
ОСОБА_5 переїхав на постійне проживання
в м. Сочі, а його батьки лишалися
проживати в АДРЕСА_1. Їх старший син
помер, тому він, ОСОБА_17, майже через
день навідувався до його батьків,
опікав їх, допомагав по господарству.
ОСОБА_5 не міг часто приїжджати до
батьків, а тому вирішив забрати їх до
себе у м. Сочі, а квартиру продати.
Квартиру продали за 5000 доларів США
подружжю ОСОБА_3, але у нотаріуса
оформили договір дарування з метою
зменшення розходів по оформленню угоди
по відчуженню квартири. Насправді
подарувати квартиру чужим людям, якими
були ОСОБА_3, ні ОСОБА_18, ні його син
ОСОБА_5 не могли і не мали на меті. Гроші
за квартиру безпосередньо
передавалися подружжям ОСОБА_3 - ОСОБА_18
в зазначеній квартирі в день її
відчуження.

Свідок ОСОБА_19, приватний нотаріус
Смілянського районного нотаріального
округу, показав, що дійсно ним
посвідчувався оспорюваний договір
дарування, але деталей його укладення
та осіб, які були при цьому присутні
він за збігом великого проміжку часу не
може.

Разом з тим, свідок підтвердив
показання свідка ОСОБА_17 в частині
того, що на час укладення оспорюваного
правочину витрати по оформленню
договору купівлі-продажу нерухомості
були значно вищими ніж при оформленні
договору дарування.

Вказані обставини свідчать про те, що
договір дарування квартири було
укладено ОСОБА_5 та ОСОБА_4 з метою
приховати її купівлю-продаж, а ціллю -
уникнути зайвих витрат при
нотаріальному посвідченні договору.

Реальною угодою, яку сторони мали на
увазі та яка мала на меті створення
певних юридичних наслідків, була угода
купівлі-продажу спірної квартири. Спір,
що виник між сторонами підлягає
вирішенню із застосуванням норм, що
регулюють цю угоду.

Необґрунтованими також являються
посилання ОСОБА_4 та його представника
представника відповідача на пропуск
позивачем строку звернення за захистом
порушеного права.

Відповідно до статті 71 ЦК УРСР
загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено,
встановлюється в три роки.

В силу статті 76 цього Кодексу перебіг
строку позовної давності починається з
дня виникнення права на позов. Право на
позов виникає з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення свого права.

Посилання позивачки на той факт, що про
порушення свого права він дізнався у
квітні 2012 року відповідачем та його
представником не спростовані. На
підтвердження тих обставин, що
позивачка знала про укладений договір
раніше не надано суду будь-яких
доказів.

Частиною 3 статті 10 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Зібрані у справі та досліджені в
судовому засіданні докази вказують на
недоведеність тих обставин, на які
посилається відповідач ОСОБА_4 та
необґрунтованість його заперечень
проти позову.

Відповідно до пункту 14 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику в справах про визнання
угод недійсними» № 3 від 28 квітня 1978
року суд, встановивши, що угода,
укладена з метою приховати іншу угоду,
відповідно до частини 2 статті 58 ЦК
України визнає, що сторонами укладена
та угода, яку вони дійсно мали на увазі.

Закон не передбачав недійсність
удаваної угоди, а лише пропонував
застосувати до відносин сторін норми,
що регулюють ту угоду, яку сторони
дійсно мали на увазі.

За загальним правилом, встановленим ч. 3
ст. 368 ЦК України (в редакції 2004 року), ч. 1
ст. 22 КпШС України та ч. 1 ст. 60 СК
України, майно, набуте подружжям за час
шлюбу, належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності.
Об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя є кожна річ, набута
за час шлюбу.

Квартира АДРЕСА_1 придбана за угодою
купівлі-продажу 25 вересня 2002 року в
період шлюбу ОСОБА_4 та ОСОБА_3, який
тривав із 06 червня 1998 року по 27
листопада 2013 року, а тому ця квартира
являється об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, є в натурі
та підлягає розподілу.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

За таких обставин, суд вважає за
необхідне визнати за ОСОБА_3 право
власності на 1/2 частини квартири
АДРЕСА_1.

При цьому суд не знаходить підстав для
збільшення часки майна дружини ОСОБА_3
із 1/2 до 3/4 частин, оскільки наведені
нею обставини не дають підстав для
застосування положень ч. 3 ст. 70 СК
України.

Також об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, що підлягає
розподілу між колишнім подружжям
ОСОБА_3 є і автомобіль «КІА Magentis», 2008
року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, придбаний
ними в період шлюбу за спільні кошти
подружжя за зареєстрований на ім'я
ОСОБА_4

Зібрані у справі та досліджені в
судовому засіданні докази вказують на
недоведеність тих обставин, на які
посилається ОСОБА_4 щодо обставин
придбання автомобіля. Його твердження
про те, що 12 грудня 2008 року ним укладено
договір позики на суму 130 000 грн. на
придбання автомобіля не
підтверджується жодним доказом.

Вирішуючи питання щодо розподілу
автомобіля, суд вважає за доцільне, з
врахуванням положень ч.2 ст. 71 СК
України, виділити автомобіль
відповідачу ОСОБА_4, присудивши
відповідачці ОСОБА_3 грошову
компенсацію замість її частки у праві
спільної сумісної власності на цей
автомобіль в розмірі половини його
вартості в сумі 62 250 грн. (124 500
грн. : 2). При цьому, вартість автомобіля
в зазначеному розмірі на даний час
сторони не оспорювали.

Також безпідставними та такими, що не
ґрунтуються на жодному достовірному
доказі є вимоги ОСОБА_4 по зустрічному
позову щодо визнання договору
купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2
частково недійсним - удаваним в частині
покупця та розподіл цієї квартири між
ним та ОСОБА_3

До показів свідка ОСОБА_10, який є рідним
братом ОСОБА_4, в частині надання позики
в розмірі 150 000 грн. на придбання
зазначеної квартири суд ставиться
критично, оскільки цей свідок вочевидь
зацікавлений в наслідках вирішення
цього спору в інтересах рідного брата,
а також і тим, що ці покази об'єктивно не
підтверджені жодним доказом.

На підставі наведеного, ст.ст. 41, 58, 62, 64,
71, 76, 224 ЦК Української РСР (в редакції 1963
року), ст.ст. 355, 368, 372 ЦК України (в
редакції 2004 року), ст. 22 КпШС України,
ст.ст. 60, 70, 71 СК України, керуючись
постановою Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику в справах
про визнання угод недійсними» №3 від 28
квітня 1978 року, ст.ст. 10, 15, 60, 131, 212, 213,
214, 215, 216 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа на
стороні відповідача ОСОБА_5, про
визнання договору дарування удаваним,
встановлення (визнання) укладення
договору купівлі-продажу та визнання
права власності на частку в спільній
сумісній власності подружжя та
розподіл спільного майна подружжя
задовольнити частково.

Визнати договір дарування квартири
від 25 вересня 2002 року, за яким ОСОБА_5
подарував ОСОБА_4 квартиру АДРЕСА_1
Черкаської області, удаваним з метою
приховання договору купівлі-продажу
квартири.

Визнати квартиру АДРЕСА_1 Черкаської
області та автомобіль «КІА Magentis», 2008
року випуску, д.н.з. НОМЕР_1 об'єктами
права спільної сумісної власності
подружжя ОСОБА_4 та ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2
частину квартири АДРЕСА_1 Черкаської
області.

Виділити ОСОБА_4 в спільному майні
подружжя автомобіль «КІА Magentis», 2008 року
випуску, д.н.з. НОМЕР_1.

Стягнути із ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3
62250 грн. - вартість 1/2 частини автомобіля
«КІА Magentis», 2008 року випуску, д.н.з.
НОМЕР_1, що виділяється ОСОБА_4.

В іншій частині позову ОСОБА_3 -
відмовити.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_6
та ОСОБА_3, третя особа на стороні
відповідача публічне акціонерне
товариство комерційний банк
«ПриватБанк», про визнання договору
купівлі-продажу квартири частково
недійсним - удаваним в частині покупця
та розподіл спільного майна подружжя -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Черкаської області
через Смілянський міськрайонний суд
шляхом подачі в 10-денний строк з дня
його проголошення апеляційної скарги.

Рішення набирає законної сили
після закінчення строку на його
оскарження, а в разі його оскарження
-після розгляду справи апеляційним
судом, якщо воно не буде скасовано.

Головуючий:
І. В. Гудзюк