АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
Справа № 607/8056/13-цГоловуючий у 1-й
інстанції Братасюк В.М. Провадження №
22-ц/789/392/14 Доповідач - Жолудько
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2014 р. колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючого - Жолудько Л.Д.

суддів - Кузьми Р. М., Костіва О. З.,

при секретарі - Беська С.В.

з участю представника ОСОБА_1
ОСОБА_2, представника Управління обліку
та контролю за використанням
комунального майна Тернопільської
міської ради ОСОБА_3; ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Тернополі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1,
поданої її представником ОСОБА_5, на
рішення Тернопільського
міськрайонного суду від 30 січня 2014 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до
Управління обліку та контролю за
використанням комунального майна
Тернопільської міської ради, суб'єкта
підприємницької діяльності - фізичної
особи ОСОБА_4, третьої особи товариства
з обмеженою відповідальністю
"Тернопільське міське бюро технічної
інвентаризації" про визнання недійсним
договору купівлі-продажу, визнання
недійсним реєстраційного посвідчення,
виселення з приміщення та визнання
права власності,

ВСТАНОВИЛА:

У вересні 2009 року ОСОБА_1
звернулася в суд з позовом до
Управління комунальної власності
міста Тернополя, СПД ФО ОСОБА_4 про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу та реєстраційного
посвідчення.

У процесі розгляду справи
позивачка свої позовні вимоги
змінювала і уточнювала. Справа
слухалася судами неодноразово.

Останнім рішенням
Тернопільського міськрайонного суду
від 30 січня 2014 року в задоволенні
позову ОСОБА_1 відмовлено.

Додатковим рішенням
Тернопільського міськрайонного суду
від 10 лютого 2014 року відмовлено ОСОБА_1
у вимозі по зобов'язання підприємця
ОСОБА_4 звільнити приміщення площею 67,6
кв.м, яке розташоване в АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_1 ОСОБА_2 просить основне рішення
суду від 30.01.2014 року скасуватита
ухвалити нове рішення, яким повністю
задовольнити позовні вимоги ОСОБА_1

Апелянт зазначає, що на момент
дарування та приватизації квартири
АДРЕСА_1 актами законодавства не було
визначено поняття "допоміжні
приміщення" в багатоквартирному
будинку. Вказує на те, що спірне
підвальне приміщення в АДРЕСА_1
призначене для забезпечення
експлуатації будинку та побутового
обслуговування мешканців будинку,
тобто є допоміжним в розумінні Закону
України "Про приватизацію державного
житлового фонду". Уважає посилання суду
на висновки Верховного суду України,
викладені в рішенні від 10.09.2008 року про
те, що спірне майно є нежитловим
підвальним приміщенням,
безпідставними, оскільки це не
встановлений судом факт, що має
значення для справи та не підлягає
доказуванню в розумінні ст. 61 ЦПК
України, а є оціночним судженням суду.
Наголошує на тому, що при укладенні
договору дарування від 12.08.2002 року до
позивачки перейшло й право власності
на допоміжні приміщення, зокрема,
спірні підвальні приміщення.

У судовому засіданні представник
ОСОБА_1 ОСОБА_2 підтримав апеляційну
скаргу, зіславшись на доводи, викладені
в ній, просить її задовольнити.

Представник Управління обліку та
контролю за використанням
комунального майна Тернопільської
міської ради ОСОБА_3 вважає доводи
апеляційної скарги безпідставними,
просить її відхилити, а рішення суду
залишити без змін.

ОСОБА_4 просить апеляційну скаргу
відхилити, рішення суду залишити без
змін, посилаючись на те, що він діяв з
дотриманням норм законодавства,
будь-яких прав позивачки при укладенні
договору купівлі- продажу нежилих
приміщень не порушив. Позивачка, хоч і є
власником квартири АДРЕСА_1, але в ній
не проживає, оскільки є громадянкою
Російської Федерації, де має постійне
місце проживання. Зазначає, що спірні
нежилі приміщення на час передачі йому
в оренду і укладення договору
купівлі-продажу були в занедбаному
стані, ніким не використовувались,
технічне обладнання, що забезпечує
належне функціонування жилого будинку,
там було відсутнє. Ним затрачено великі
кошти на ремонт і реконструкцію цих
приміщень. Уважає, що судом було повно і
об'єктивно встановлені обставини
справи й ухвалено законне та
обґрунтоване рішення.

Представник третьої особи -ТзОВ
"Тернопільське міське бюро технічної
інвентаризації" в судове засідання не
з'явився, хоча був належним чином
повідомлений про час та місце судового
засідання.

Судом установлено, що 12 серпня 2002
року між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 укладено
договір дарування, за умовами якого
остання отримала в дар квартиру
АДРЕСА_1. Вказаний договір посвідчений
приватним нотаріусом Тернопільського
міського нотаріального округу в
реєстрі за № 4135 (т.1 а.с. 9).

ОСОБА_1 зареєструвала право
власності на вищезазначену квартиру в
органах БТІ, що стверджується
реєстраційним написом від 08.08.2003 року.

Будинок по АДРЕСА_1 має статус
багатоквартирного, хоча в ньому наявна
лише одна квартира, власником якої є
позивачка, усі інші приміщення мають
статус нежитлових.

З 2002 року відповідачеві ОСОБА_4
належить в будинку по АДРЕСА_1
нежитлове приміщення площею 54, 7 кв.м.,
що стверджується реєстраційним
посвідченням від 27.08.2002 року, виданим
Тернопільським БТІ (т. 2 а.с. 345).

Згідно з реєстраційним
посвідченням від 20.05.2004 року житловий
будинок в АДРЕСА_1 зареєстрований за
виконкомом Тернопільської міської
ради народних депутатів на праві
комунальної власності та знаходиться в
оперативному управлінні ЖЕК-3 на
підставі рішення виконкому
Тернопільської міської Ради народних
депутатів № 486 п. 2 від 25.10.1989 року (т.2 а.с.
26).

15 травня 2003 року між виконавчим
комітетом Тернопільської міської ради,
його уповноваженим органом на
укладення договорів - Управлінням
обліку та контролю за використанням
комунального майна департаменту
економіки (орендодавець) та
підприємцем ОСОБА_4 (орендар) укладено
договір оренди нежитлового приміщення
комунальної власності № 3336, за умовами
якого ОСОБА_4 прийняв в орендне
користування нежитлові приміщення
комунальної власності в АДРЕСА_1 площею
69,5 кв.м (т.1 а.с.193-195).

Відповідно до листа від 23.02.2004
року №260 ОСОБА_4 повідомлено, що
відповідно до рішення Тернопільської
міської ради від 23.02.2004 року №4/10/7 "Про
приватизацію об'єктів комунальної
власності" орендоване ним приміщення в
АДРЕСА_1 затверджено до приватизації
шляхом викупу орендарем. (т.1 а.с. 196).

25 травня 2004 року між Управлінням
обліку та контролю за використанням
комунального майна департаменту
економіки (продавець), та підприємцем
ОСОБА_4 (покупець), укладено договір
купівлі-продажу приміщення.

За умовами вказаного договору
продавець зобов'язувався передати у
власність покупця приміщення площею 67,6
кв.м., яке знаходиться в АДРЕСА_1, а саме:
І підв. пл. 1,9 кв.м., ІІ підв. пл. 20,9 кв.м.,
ІІІ підв. пл. 6,4 кв.м., ІV підв. пл. 12,5 кв.м.,
V підв. пл. 14,5 кв.м.,VІІІ підв. пл. 8,8 кв.м.,
ІХ підв. пл. 2,6 кв.м., а покупець
зобов'язувався прийняти вказане
приміщення і сплатити ціну відповідно
до умов, що визначенні у цьому договорі
та зареєструвати право власності на
приміщення. Вказане приміщення продано
за 13 884 грн. (т. 1 а.с. 235-236).

Відповідно до реєстраційного
посвідчення, від 27.07.2004 року приміщення
площею 67,6 кв.м. в АДРЕСА_1 зареєстроване
на праві приватної власності за
підприємцем ОСОБА_4 на підставі
договору купівлі-продажу від 25.05.2004р. за
реєстром № 2637 та акту передачі
комунального майна, складеного 25.05.2004
року (т.1 а.с. 8).

Таким чином, підприємцю ОСОБА_4 в
будинку в АДРЕСА_1 належить два
нежитлових приміщення: площею 54,7 кв.м,
придбаного за договором
купівлі-продажу приміщення від 05.08.2002
року, та спірне приміщення площею 67,6
кв.м, придбане за договором
купівлі-продажу від 25.05.2004 року.

15 березня 2005 року Тернопільська
міська рада, шляхом укладення договору
оренди, надала підприємцю ОСОБА_4 в
оренду земельну ділянку площею 188,02
кв.м. по АДРЕСА_1, терміном на п'ять років
для обслуговування приміщення площею
67,6 кв.м (т.1 а.с. 275-277).

Відповідно до витягу з
інвентарної справи, оглянутої в
судовому засіданні, підвальне
приміщення по АДРЕСА_1 розподілено на
окремі приміщення, а саме: приміщення І
площею 1,9 кв.м., приміщення ІІ площею 20,9
кв.м., приміщення ІІІ площею 6,4 кв.м.,
приміщення IV площею 12,5 кв.м., приміщення
V площею 14,5 кв.м., приміщення VI площею 12,4
кв.м., приміщення VІІ площею 3,8 кв.м.,
приміщення VІІІ площею 8,8 кв.м.,
приміщення IX площею 2,6 кв.м. (т.2 а.с. 332).

Частина цих приміщень, а саме
приміщення під номерами: I, ІІ, ІІІ, ІV, V,
VІІІ, ІХ за договором купівлі-продажу в
2004 році придбав СПД ОСОБА_4

За показаннями свідків ОСОБА_8 та
ОСОБА_9 спірний підвал був суцільним
приміщенням без світла, вхідних дверей
та розмежувань між комірками, який на
час його передачі в оренду та
відчуження відповідачеві не
використовувався за призначенням,
оскільки був затоплений та захаращений
побутовим сміттям.

Вищевказане також стверджується
актом від 26.11.2002 року, складеним
директором ПП "Залізничник" та
майстрами дільниць в присутності
мешканця будинку АДРЕСА_1, ОСОБА_4,
звітом про незалежну оцінку
орендованих відповідачем приміщень
площею 67,6 кв.м, висновком обстеження
технічного стану будівлі (споруди),
складеного представниками
будівельно-технічної комісії
Тернопільського КТВП
"Тернопільархпроект"(т.1. а.с.198; 278; т.2.
а.с.16-21).

Розглянувши справу, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги, заслухавши пояснення учасників
апеляційного розгляду справи, колегія
вважає, що апеляційну скаргу ОСОБА_1
слід відхилити.

Відмовляючи в задоволенні позову,
суд першої інстанції виходив з того, що
відсутні підстави для визнання
недійсним договору купівлі-продажу від
25.05.2004 року, оскільки спірне підвальне
приміщення є нежилим, а не допоміжним.
Воно не перебувало у спільній сумісній
власності співвласників будинку, а
належало на праві комунальної
власності виконавчому комітету
Тернопільської міської ради, який
законно відчужив його СПД ОСОБА_4

Колегія суддів апеляційного суду
вважає висновок суду обґрунтованим та
таким, що відповідає вимогам закону.

В силу вимог статей 11, 10, 60 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненнями фізичних чи
юридичних осіб, поданими відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини на які посилається як на
підставу своїх вимог та заперечень.

Спірний договір купівлі-продажу
від 25.05.2004 року був предметом розгляду
Верховним Судом України 10.09.2008 року в
справі за позовом ОСОБА_10 до
Управлінням обліку та контролю за
використанням комунального майна
департаменту економіки Тернопільської
міської ради, СПД ОСОБА_4, третіх осіб
"Міське бюро технічної інвентаризації",
ОСОБА_1 про визнання недійсним договору
купівлі-продажу від 25.05.2004 року та
скасування реєстраційного посвідчення
про право власності на нежитлове
приміщення площею 67,6 кв.м. по АДРЕСА_1.

У мотивувальній частині рішення
Верховного Суду України установлено,
що спірні приміщення є нежитловими
підвальними приміщеннями, а не
допоміжними.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Суд першої інстанції мотивовано
врахував правову позицію Верховного
Суду України, викладену в рішенні від
10.09.2008 року у справі № 6-11679св07 та дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
ОСОБА_1 при укладенні договору
дарування від 12.08.2002 року набула право
власності на конкретну квартиру
зазначену в тексті договору, а не на
підвальні приміщення в будинку,
оскільки вони не перебували в спільній
сумісній власності співвласників
будинку.

Згідно з ч. 4 ст. 338 ЦПК України
висновки і мотиви, з яких скасовані
рішення є обов'язковими для суду першої
чи апеляційної інстанції при новому
розгляді справи.

Ухвалою Вищого спеціалізованого
суду від 27.03.2013 року вказано, що
висновки суду першої та апеляційної
інстанції обґрунтовували матеріалами
інвентарної справи на спірний будинок,
разом з тим інвентарна справа не
містить переліку допоміжних приміщень,
а при первісному розгляді спору суди не
дослідили проектно - кошторисної
документації та акту приймання
передачі приміщень в будинку по
АДРЕСА_1, якими визначається цільове
призначення приміщень.

Судом першої інстанції при
ухваленні рішення враховано висновки
Вищого спеціалізованого суду, однак
дослідити згадані документи не було
можливості в зв'язку з відсутністю
відповідної документації на будинок.

Будь-яких інших належних доказів
щодо належності спірного підвалу до
допоміжних приміщень позивачкою не
подано, а судом не здобуто.

Таким чином, колегія вважає, що
спірне приміщення не є допоміжним,
оскільки ця обставина встановлена
рішенням Верховного Суду України від
10.09.2008 року.

Крім того, зібраними в справі
доказами встановлено, що воно не
використовувалось для обслуговування
будинку, і що в ньому відсутні
інженерні комунікації та технічні
пристрої, які необхідні для
забезпечення санітарно-гігієнічних
умов та безпечної експлуатації
квартир, і без доступу до яких
експлуатація житлового будинку не є
можливою.

Колегія не приймає до уваги акт
комісії від 27.07.2006 року, складений
майстрами КЖЕП "Залізничник" з участю
власників квартир №№1 і 2 ОСОБА_1 та
ОСОБА_10, про використання ними деяких
приміщень у спірному підвалі, оскільки
акт складений зі слів згаданих
власників квартир, які є
заінтересованими особами, а
зафіксовані в ньому обставини
спростовуються зібраними в справі
доказами.

Відповідно до вимог ст.1 ЗУ "Про
об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку" до
допоміжних приміщень
багатоквартирного будинку відносяться
приміщення, призначені для
забезпечення експлуатації будинку та
побутового обслуговування його
мешканців.

До нежилих приміщень відносяться
приміщення, які належать до житлового
комплексу, але не відносяться до
житлового фонду і є самостійним
об'єктом цивільно-правових відносин.

Колегія вважає, що само по собі
знаходження певних приміщень у
підвалах, не може бути безумовною
підставою для віднесення їх до
допоміжних приміщень.

Статтею 203 ЦК України передбачено,
що зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності.

Недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами)
вищевказаних вимог в силу ч.1 ст. 215 ЦК
України є підставою недійсності
правочину.

З урахуванням наведених норм
закону, колегія суддів вважає, що на
момент вчинення спірного правочину
підвальне приміщення не перебувало у
спільній власності співвласників
квартир у будинку. Єдиним законним
власником вказаного приміщення був
виконавчий комітет Тернопільської
міської ради, який вправі був
розпоряджатися свої майном на власний
розсуд.

А тому підстави для визнання
недійсним договору купівлі-продажу
нежитлових приміщень відсутні.

Крім того, суд першої інстанції
мотивовано не прийняв до уваги
встановлені у постанові
Тернопільського міськрайонного суду
від 14.12.2009 року факти, оскільки договір
купівлі-продажу нежилого приміщення
був укладений 25.05.2004 року, тобто до
набрання згаданою постановою законної
сили, у зв'язку з чим на виниклі між
сторонами в 2004 році правовідносини
встановлені у постанові
Тернопільського міськрайонного суду
від 14.12.2009 року обставини не
поширюються.

Судом першої інстанції
мотивовано відмовлено ОСОБА_1 у
задоволенні її позовної вимоги про
визнання недійсним реєстраційного
посвідчення від 27.07.2004 року про
реєстрацію за підприємцем ОСОБА_4 права
власності на вказане приміщення.

Відповідно до ст. 202 ЦК України
правочином є правомірна вольова дія
суб'єкта цивільних правовідносин, що
спрямована на встановлення, зміну чи
припинення цивільних прав та
обов'язків.

Вказане посвідчення за своєю
правовою природою не є правочином, а
документом, який посвідчує право
власності ОСОБА_11 на майно, а тому не
може бути визнаним недійсним за
правилами недійсності правочину.

З урахуванням наведеного та
відсутності правових підстав суд також
обґрунтовано відмовив у задоволенні
позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання за
нею права власності на приміщення
площею 67,6 кв.м. в АДРЕСА_1.

Таким чином, колегія суддів
вважає, що рішення суду ухвалене з
додержанням норм матеріального та
процесуального права і підстав для
його скасування з мотивів, наведених в
апеляційній скарзі, не вбачає.

Керуючись ст.ст. 307, ч.1, п.1; 313; 314; 317;
319; 324; 325 ЦПК України, колегія суддів

Ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Тернопільського
міськрайонного суду від 30 січня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області Л.Д. Жолудько