У Х В А Л А

20 лютого 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Закропивного О.В., Лесько А.О., Луспеника
Д.Д.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 про
стягнення заробітної плати
невиплаченої при звільненні
працівника, стягнення невиплачених
коштів за щорічну оплачувану
відпустку, стягнення моральної шкоди,
зобов'язання змінити формулювання,
дату та підставу звільнення та
зобов'язання внести відповідний запис
до трудової книжки, за касаційною
скаргою фізичної особи-підприємця
ОСОБА_5 на рішення апеляційного суду
Івано-Франківської області від 29
листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_4 звернулася до
суду із указаним позовом, у якому
просила стягнути з відповідача на свою
користь 45 405 грн невиплаченої
заробітної плати; грошову компенсацію
за невикористані щорічні відпустки за
весь період роботи у сумі 3 204 грн, 4 000
грн моральної шкоди, спричиненої
порушенням її трудових прав. Також
просила зобов'язати відповідача
змінити формулювання підстави та дати
звільнення, вважати її звільненою з
роботи за власним бажанням з 26 лютого
2013 року та внести відповідний запис до
трудової книжки.

В обґрунтування заявленого позову
зазначала, що з 14 січня 2009 року
вона працювала у фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5 продавцем на
підставі трудового договору, згідно
умов якого вона зобов'язувалася
виконувати обов'язки продавця, а
відповідач зобов'язувалася
виплачувати їй заробітну плату в
розмірі, не нижчому законодавчо
встановленого розміру мінімальної
заробітної плати щомісячно. 21 грудня 2010
року трудовий договір був
переукладений на безстроковий термін.
11 лютого 2013 року на її робочому місці в
магазині «ІНФОРМАЦІЯ_1» по АДРЕСА_1 була
проведена ревізія, внаслідок якої
виявлено недостачу на суму 82 000 грн. З
актом ревізії вона не погодилася і не
підписала його, а 12 лютого 2013 року
подала відповідачу заяву про
звільнення її з посади продавця за
власним бажанням та просила провести
повний розрахунок із нею. 26 лютого 2013
року ОСОБА_5 звільнила її з роботи на
підставі п. 2 ст.41 КЗпП України як
працівника, що безпосередньо
обслуговував матеріальні цінності по
втраті довіри, не провівши із нею
повного розрахунку, чим порушено
вимоги ст. 83 КЗпП України, ст. 24 Закону
України «Про відпустки». За
результатами проведеної на її вимогу
перевірки, Територіальною державною
інспекцією з питань праці в
Івано-Франківській області було
встановлено факт порушення
відповідачем вимог ст. 115 КЗпП України
та ст. 30 Закону України «Про оплату
праці» (відповідачем не вівся облік
виконуваної працівниками роботи у
встановленому порядку, не велися
табелі обліку використання робочого
часу, були відсутні
розрахунково-платіжні відомості про
отримання позивачем відпускних за весь
період роботи, які їй не виплачувались,
а відпустки не надавалися).

Ураховуючи викладене, ОСОБА_4 просила
задовольнити позов.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду від 3 вересня 2013 року у задоволенні
позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Івано-Франківської області від
29 листопада 2013 року рішення
місцевого суду в частині відмови у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 про
стягнення заробітної плати,
невиплаченої при звільненні
працівника, стягнення коштів за
невикористану щорічну оплачувану
відпустку скасовано та ухвалено в цій
частині нове рішення про часткове
задоволення позову. Стягнуто з ОСОБА_5
на користь ОСОБА_4 9 879 грн 39 коп.
невиплаченої заробітної плати за
період із 1 листопада 2009 року по 26
лютого 2013 року, 3 603 грн 84 коп. грошової
компенсації за невикористані
відпустки за період із січня 2009 року по
лютий 2012 року. Вирішено питання про
розподіл судових витрат. В решті
рішення місцевого суду залишено без
змін.

У касаційній скарзі фізична
особа-підприємець ОСОБА_5, посилаючись
на неправильне застосування норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати рішення суду апеляційної
інстанції та залишити в силі рішення
суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржуване
судове рішення ухвалено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, а доводи скарги цих висновків не
спростовують.

Зокрема, суд апеляційної інстанції,
перевіряючи законність рішення суду
першої інстанції, на підставі належним
чином оцінених доказів, поданих
сторонами (ст. 212 ЦПК України), дійшов
правильного висновку про те, що позовні
вимоги ОСОБА_4 підлягають частковому
задоволенню, керуючись при цьому ст. ст.
83, 95, 110, 115, 233 Кодексу законів про працю
України, ст. ст. 25, 30 Закону України «Про
оплату праці» та рішенням
Конституційного Суду України №8-рп/2-2013
року.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3
ст. 332 ЦПК України, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
касаційну скаргу і залишити
оскаржуване судове рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду
Івано-Франківської області від 29
листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
О.В.
Закропивний

А.О. Лесько

Д.Д. Луспеник