Справа № 149/3146/13-ц
Провадження №2/149/48/14
Номер рядка звіту 21
РІШЕННЯ

іменем України

15.01.2014
м. Хмільник

Хмільницький міськрайонний суд
Вінницької області в складі:

головуючої - судді: Гончарук-Аліфанової
О. Ю.,

при секретарі Міщуку О. Л.,

за участі представників позивача:
адвоката ОСОБА_1, ОСОБА_2, відповідача
ОСОБА_3, представника відповідача
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Хмільнику цивільну
справу за позовом представника ОСОБА_5
адвоката ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа
без самостійних вимог на стороні
позивача - Територіальний центр
соціального обслуговування (надання
соціальних послуг) м. Хмільника, - третя
особа без самостійних вимог на стороні
відповідача - ОСОБА_6 - про визнання
недійсним договору довічного
утримання від 05 січня 1999 року, -

ВСТАНОВИВ:

30 вересня 2013 року представник ОСОБА_5 за
угодою адвокат ОСОБА_1 звернувся до
Хмільницького міськрайонного суду з
позовом до ОСОБА_3 про визнання
недійсним договору довічного
утримання, укладеного 05 січня 1999 року
між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 Позовні вимоги
мотивовані тим, що ОСОБА_5, являється
спадкоємцем 2/3 часток майна ОСОБА_7, яка
померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

05 січня 1999 року ОСОБА_7, власником
будинковолодіння АДРЕСА_1 в м.
Хмільнику, було укладено з ОСОБА_3
договір довічного утримання,
відповідно до якого ОСОБА_7 передала у
власність ОСОБА_3 59/100 вказаного
житлового будинку. Того ж дня між
ОСОБА_7 та відповідачем було укладено
договір дарування 41/100 частки
зазначеного будинку. Вважаючи дії
ОСОБА_3 незаконними, оскільки ними
порушується право позивача на спадкове
майно, та оскільки з 12 березня 1993 року
по день смерті ОСОБА_7 надавались
соціальні послуги територіальним
центром соціального обслуговування м.
Хмільник як одинокій непрацездатній
особі, таким чином ОСОБА_3 взяті нею
зобов'язання по утриманню ОСОБА_7
виконувались неналежним чином, просив
визнати договір довічного утримання
недійсним.

17 грудня 2013 року представником
позивача на стадії закінчення
з'ясування обставин та перевірки їх
доказами в порядку ч. 2 ст. 27 ЦПК України
було збільшено розмір позовних вимог,
відповідно до яких він просив стягнути
з відповідача судові витрати по справі
та надав квитанції на підтвердження
витрат на правову допомогу на загальну
суму 5000 грн. В задоволенні клопотань
позивача, заявлених на зазначеній
стадії процесу, щодо приєднань до
матеріалів справи заяв зі змістом про
зміну підстав позову та виклик свідків
йому було відмовлено усними ухвалами,
через невідповідність їх вимогам ч. 2
ст. 27 ЦПК України, ч. 2 ст. 31 ЦПК України
щодо стадії процесу, на якій такі права
можуть бути реалізовані.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1 позовні вимоги
підтримав, просив їх задовольнити,
посилаючись на те, що оскільки ОСОБА_7 з
1993 року по день смерті надавались
соціальні послуги, які включали в себе
прибирання, придбання ліків та
продуктів, ремонтні послуги та ін.,
ОСОБА_3 неналежним чином виконувала
обов'язки за договором довічного
утримання від 05 січня 1999 року, оскільки
останню утримувала держава, яка
платила працівникам територіального
центру, крім того ОСОБА_3 певний час
проживала в Хмельницькій області, що,
на думку представника позивача,
перешкоджало їй належним чином
виконувати обов'язки по утриманню
ОСОБА_7 Звернув увагу на порушення
відповідачем закону при отриманні у
власність земельних ділянок, вважав, що
дії відповідача спрямовані на усунення
від спадкування спадкоємців за
заповітом.

Представник позивача ОСОБА_2 позовні
вимоги підтримала, просила їх
задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 проти позову
заперечила, просила відмовити в його
задоволенні, пояснивши, що з дитинства
жила поруч з ОСОБА_7, вважала її своєю
бабусею, умови договору довічного
утримання нею виконувались повністю,
проживання в іншій місцевості цьому не
перешкоджало, адже кожні вихідні вона
приїжджала до ОСОБА_7 допомогти їй, крім
того, вона здійснила поховання ОСОБА_7
та всі необхідні ритуали, по цей час
вона доглядає могили родичів ОСОБА_7 та
зазначила, що стосунки між її сім'єю та
сім'єю позивача завжди були неприязні.

Представник відповідача ОСОБА_4 проти
задоволення позову заперечив,
посилаючись на те, що права позивача не
порушені, оскільки частина будинку, яка
відійшла до ОСОБА_3 за договором
довічного утримання, в спадкову масу
після смерті ОСОБА_7 не увійшла, відтак
спадкоємці за заповітом на неї
претендувати не можуть, також послався
на те, що неналежне виконання договору
не може бути підставою визнання його
недійсним, а може бути підставою для
розірвання договору стороною, або
особою, на користь якої він укладений.
Крім того, зазначив, що відповідач
належним чином виконувала договір
довічного утримання, ОСОБА_7 не
зверталась до суду про його розірвання
і не оскаржувала його іншим чином.
Звернув увагу на те, що договір про
надання територіальним центром
допомоги ОСОБА_7 було укладено на 12
місяців, тобто він припинив свою дію за
п'ять років до укладання оскаржуваного
договору довічного утримання.

Представник третьої особи ОСОБА_8 в
судове засідання не з'явилась, надавши
заяву про розгляд справи у відсутності
представника територіального центру,
щодо позовних вимог поклалась на
розсуд суду.

Представник третьої особи адвокат
ОСОБА_9 проти задоволення позову
заперечив, просив відмовити в його
задоволенні, оскільки інтереси
позивача договором не порушено. В
судове засідання 15 січня 2014 року не
з'явився, надавши заяву про розгляд
справи у його відсутності.

Судом, який в порядку ч. 4 ст. 10 ЦПК
України, сприяючи всебічному та
повному розгляду обставин справи, в
тому числі роз'яснивши особам, які
беруть участь у справі, їх права,
зокрема порядок та строки надання
доказів, можливість заявляти
клопотання, порядок зміни підстави
позову, беручи до уваги, що позивач та
відповідач користувались правовою
допомогою професійних адвокатів,
заслухавши пояснення відповідача,
представників сторін, дослідивши
докази по справі, встановлено наступні
обставини.

10 березня 1993 року ОСОБА_7 звернулась з
заявою про прийняття її на надомне
обслуговування до відділу соціального
забезпечення, на підставі чого між нею
та територіальним центром було
укладено договір на обслуговування
одиноких непрацездатних громадян,
відповідно до умов якого ОСОБА_7 була
прийнята на обслуговування
територіального центру соціальної
допомоги міста строком на 12 місяців (а.
с. 15-16). При цьому було проведено
медичний огляд ОСОБА_7.(а. с. 19) та
обстежено її матеріально-побутові
умови (а. с. 20).

Згідно довідки № 90 від 31 липня 2013 року
ОСОБА_7 перебувала на обліку та
обслуговуванні в відділенні
соціального обслуговування з 12 березня
1993 року по ІНФОРМАЦІЯ_1 року (а. с. 13).
Зазначене також підтверджується
показами свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12, соціальних працівників, які
надавали послуги ОСОБА_7 відповідно до
переліку послуг, зазначених в договорі.

Згідно листа № 100 від 23 серпня 2013 року,
територіальний центр соціального
обслуговування м. Хмільника
фінансується за рахунок коштів
міського бюджету, працівники центру
отримують заробітну плату (а. с. 38-39).

05 січня 1999 року між ОСОБА_7 та ОСОБА_3
було укладено договір довічного
утримання, зареєстрований за № 17,
посвідчений приватним нотаріусом
ОСОБА_13, відповідно до умов якого
ОСОБА_7 передала у власність ОСОБА_3 59/100
частин жилого будинку з відповідною
часткою господарчих будівель, за
адресою АДРЕСА_1. ОСОБА_3, зобов'язалась
повністю утримувати ОСОБА_7,
забезпечуючи її харчуванням, одягом,
необхідною допомогою і зберегти у її
безкоштовному користуванні одну жилу
кімнату, розміром 13, 4 кв. м., зазначену у
плані літ. 2-2. (а. с. 36-37).

ОСОБА_7 страждала рядом захворювань, в
тому числі суглобів, що
підтверджується довідкою Хмільницької
ЦРЛ № 01-05-08/1182 від 29 серпня 2013 року (а.
с.23)

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_7 померла (а. с.
10).

Рішенням Хмільницького міськрайонного
суду Вінницької області від 04 серпня 2010
року встановлено факт родинних
відносин між ОСОБА_7 та ОСОБА_5, ОСОБА_14.

02 серпня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_6
було укладено договір купівлі-продажу
житлового будинку АДРЕСА_1 в Хмільнику.
З договору вбачається, що 41/110
відчужуваного будинку отримано ОСОБА_3
на підставі договору дарування від 05
січня 1999 року, а 59/100 - на підставі
оскаржуваного договору довічного
утримання (а. с. 46).

ОСОБА_6 набув право власності на дві
земельні ділянки за адресою АДРЕСА_1, на
підставі договору купівлі-продажу
земельних ділянок від 02 серпня 2010 року
(а. с. 40, 47).

Оскільки договір довічного утримання
було укладено 05 січня 1999 року, набуття
права власності набувачем за договором
довічного утримання регулюється ЦК
УРСР 1963 року.

Відповідно до ст.ст. 425-427 ЦК УРСР 1963
року, в редакції, чинній на час
укладення договору, за договором
довічного утримання одна сторона, що є
непрацездатною особою за віком або
станом здоров'я (відчужувач), передає у
власність другій стороні (набувачеві
майна) будинок або його частину, взамін
чого набувач майна зобов'язується
надавати відчужувачеві довічно
матеріальне забезпечення в натурі у
вигляді житла, харчування, необхідної
допомоги.

Згідно ст. 47 ЦК УРСР договір довічного
утримання повинен бути нотаріально
посвідчений.

Вимоги щодо реєстрації договору в
порядку ст. 227 ЦК УРСР ОСОБА_3 були
виконані 21 січня 1999 року.

Таким чином ОСОБА_3 набула права
власності на відчужену ОСОБА_7 частину
будинку за договором довічного
утримання в січні 1999 року, з забороною
відчуження майна за життя відчужувача
на підставі ч. 1 ст. 427 ЦК УРСР.

Згідно ч. 2 ст. 1220 ЦК України, часом
відкриття спадщини є день смерті особи.

Відповідно до ст. 1218 ЦК України до
складу спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Оскільки дія договору довічного
утримання припинилась зі смертю
ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 року, ОСОБА_3 набула
права власності на спірне майно в 1999
році, майно, передане ОСОБА_7 ОСОБА_3 до
складу спадщини не увійшло.

Крім того, позивачами не надано доказів
того, що ОСОБА_5 являється спадкоємцем
після смерті ОСОБА_7 за заповітом та
прийняла спадщину. Надане суду рішення
про встановлення родинних відносин
підтверджує наявність родинних
відносин між позивачем та ОСОБА_7 та не
містить даних щодо наявності заповіту,
на який посилається позивач.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання.

Оскільки договір довічного утримання
прав позивача не порушує та не обмежує,
підстави для задоволення позову
відсутні.

Надання ОСОБА_7 соціальних послуг не
являється свідченням неналежного
виконання відповідачем договору
довічного утримання, крім того, договір
про надання послуг укладався в 1993 році
на 12 місяців, тобто на час укладення
договору довічного утримання, строк
його дії закінчився.

Витрати міського бюджету на надання
соціальних послуг ОСОБА_7 не
відносяться до прав та інтересів
позивача.

Крім того, згідно роз'яснень, наданих в
пп. б п. 16 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 28 квітня 1978 року N 3
"Про судову практику в справах про
визнання угод недійсними", невиконання
або неналежне виконання угоди (в тому
числі договору довічного утримання) не
може бути підставою для визнання її
недійсною. У цьому разі сторона вправі
вимагати розірвання договору або
застосування інших встановлених
наслідків, а не визнання угоди
недійсною. Зазначена позиція Пленуму
Верховного Суду кореспондується з п. 7
Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 6 листопада 2009 року "Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними", де зазначено, що виконання
чи невиконання сторонами зобов'язань,
що виникають з правочину, має значення
для наслідків його недійсності, а не
для визнання його недійсним.

Інші підстави визнання договору
недійсним не були підставами позовних
вимог.

Набуття ОСОБА_3 права власності на інше
майно, в т. ч. земельні ділянки, не
являються предметом розгляду справи.

Судові витрати позивача
підтверджуються квитанцією про сплату
судового збору (а. с. 1) та квитанціями
щодо надання правової допомоги № 3, 4,5, 6
та становлять 5 114 грн. 71 коп. та на
підставі ч. 1 ст.88 ЦПК України
залишаються за позивачем.

На підставі ст. ст.47, 227, 425, 426, 427 ЦК УРСР
1693 р., ст. 15, 1218, 1220 ЦК України, керуючись
ст.. ст.. 88, 213, 214, 215,218, 223, 294 ЦПК України,
суд,-

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку на апеляційне
оскарження.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Вінницької області
через Хмільницький міськрайонний суд
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Суддя
О. Ю. Гончарук-Аліфанова

Повне рішення виготовлено 17 січня 2014
року.