Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1705/14
Головуючий у 1-й інстанції: Галущенко
Суддя-доповідач: Кочеткової І.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 березня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Кочеткової І.В.,

суддів: Маловічко С.В.,

Воробйової І.А.,

При секретарі: Свинаренко О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про
вселення, за зустрічним позовом ОСОБА_4
до ОСОБА_3, треті особи ОСОБА_5, ОСОБА_6
про усунення перешкод у користуванні
власністю, визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 28 лютого 2014 року,

В С Т А Н О В И Л А:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 в порядку ст. 156
ч.1 ЖК України і ст.405 ч.1 ЦК України
звернувся до суду із позовом про
вселення в квартиру 25 в будинку 13 „а" по
вулиці Виробничій в місті Запоріжжі,
обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 1991
року постійно зареєстрований і
проживав в указаній квартирі, проте з
березня 2013 року його діти ОСОБА_4 і
ОСОБА_6, які являються співвласниками
спірного житла, замінили замок на
вхідних дверях і заперечують проти
його проживання в цій квартирі.
Посилаючись на те, що спірна квартира
являється його єдиним постійним місцем
проживання, іншого житла він не має,
просив про вселення і зобов'язання
відповідачів виділити йому кімнату для
проживання.

Заперечуючи проти позову, у січні 2014
року ОСОБА_4 звернулася до суду із
зустрічним позовом і просила визнати
свого батька ОСОБА_3 таким, що втратив
право користування житлом з підстав,
передбачених ст.405 ч.2 ЦК України,
оскільки з квітня 2012 року в спірній
квартирі він не проживає, витрат з її
утримання не несе.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 28 лютого 2014 року
позов ОСОБА_3 задоволено частково, в
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4
відмовлено. Вселено ОСОБА_3 в квартиру
АДРЕСА_1 та зобов'язано ОСОБА_4 і ОСОБА_6
передати йому ключі від вхідних дверей
вказаної квартири. В задоволенні решти
позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_4
подала апеляційну скаргу, в якій,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду скасувати та
постановити нове, яким задовольнити її
позовні вимоги.

Заслухавши у судовому засіданні
суддю-доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та обставини
справи в межах доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню.

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3
про вселення і відмовляючи у
задоволенні зустрічного позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
спірна квартира являється його єдиним
постійним місцем проживання позивача,
іншого житла він не має, право
користування квартирою не втратив,
оскільки не проживає в ній з поважних
причин.

Суд встановив всі факти, необхідні для
вирішення спору, при ухвалені рішення
дійшов вичерпних юридичних висновків
щодо встановлених обставин справи і
правильно застосував до спірних
правовідносин норми матеріального
права.

Доводи апеляційної скарги про
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, порушення
норм матеріального права є
неприйнятними.

Права членів сім'ї власника на
користування житловим приміщенням
врегульовані ст. 405 ЦК України,
відповідно до вимог якої члени сім'ї
власника житла, які проживають разом з
ним, мають право на користування цим
житлом відповідно до закону. Житлове
приміщення, яке вони мають право
займати, визначається його власником.

Член сім'ї власника житла втрачає право
на користування цим житлом у разі
відсутності члена сім'ї без поважних
причин понад один рік, якщо інше не
встановлено домовленістю між ним і
власником житла або законом ( ч.2 ст.405
ЦК).

Частинами 1, 4 ст. 156 ЖК Української РСР
встановлено, що члени сім'ї власника
жилого будинку (квартири), які
проживають разом з ним у будинку
(квартирі), що йому належить,
користуються жилим приміщенням
нарівні з власником будинку (квартири),
якщо при їх вселенні не було іншої
угоди про порядок користування цим
приміщенням. До членів сім'ї власника
будинку (квартири) належать особи,
зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу,
зокрема один з подружжя власника, їх
діти і батьки

Припинення сімейних відносин із
власником квартири не позбавляє
колишніх членів його сім'ї права
користування займаним приміщенням.

У ст. 396 ЦК України зазначено, що особа,
що має речове право на чуже майно, має
право на захист цього права, у тому
числі і від власника майна, відповідно
до положень глави 29 цього Кодексу.

Судом установлено, що позивач
являється батьком відповідачів ОСОБА_4
і ОСОБА_6 і колишнім чоловіком ОСОБА_5,
шлюб з якою розірвано у 2008 році. Спірна
квартира являється об'єктом права
власності і належала сторонам у справі
у рівних частках кожному. 26 жовтня 2010
року позивач подарував належну йому ?
частку молодшій дочці ОСОБА_4 (а.с.6,
31-35).

Фактично в квартирі проживають діти
позивача ОСОБА_4 і ОСОБА_6 зі своїм
чоловіком, що сторонами у справі не
оспорюється.

Відповідачі перешкоджають ОСОБА_3
користуватися квартирою, змінили замки
на вхідних дверях і заперечують проти
його вселення в спірне житло.

З жовтня 2012 року в судах розглядався
житловий спір між тими ж сторонами з
приводу цієї ж квартири. Судовим
рішенням від 30 січня 2013 року, яке
набрало законної сили 27 березня 2013
року, вимоги ОСОБА_4, ОСОБА_5 і ОСОБА_6 про
усунення перешкод у користуванні
власністю і визнання ОСОБА_3 таким, що
втратив право користування житлом
залишені без задоволення (а.с.16-19).

У відповідності до ч.3 ст.10, ст. 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і
заперечень, крім випадків,
встановленим цим Кодексом. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін виник спір.

Звертаючись у січні 2014 року з повторним
зустрічним позовом про визнання ОСОБА_3
таким, що втратив право користування
житлом, відповідачі зазначали, що з
квітня 2012 року ОСОБА_3 в квартирі не
проживає, веде аморальний спосіб життя,
зловживає спиртними напоями, участі в
утриманні житла не приймає, тощо.

Проте причини не проживання ОСОБА_3 в
спірній квартирі з квітня 2012 року вже
були предметом судового розгляду і
судовим рішенням від 30 січня 2013 року,
яке набрало законної сили 27 березня 2013
року, вони визнані поважними.

Зазначені обставини свідчать про те, що
на момент повторного пред'явлення
зустрічного позову - січень 2014 року ще
не сплинув термін, передбачений ч.2 ст.405
ЦК України, протягом якого за ОСОБА_3
зберігається право користування
спірним житлом, адже станом на березень
2013 року судовим рішенням було визнано
право останнього як члена сім'ї
власників квартири на проживання в ній.

Відповідачами не надано доказів, які б
свідчили про втрату ОСОБА_3 такого
права з березня 2013 року. Вимоги про
припинення сервітуту в порядку ст.406 ЦК
України останні не заявляли.

Суд зазначеним обставинам дав оцінку
за правилами ст. 212 ЦПК України і
обґрунтовано визнав, що ОСОБА_3 не
втратив права користування квартирою,
оскільки йому чинилися перешкоди з
боку відповідачів, і з урахуванням
фактичних обставин справи у
відповідності з вимогами ст.396 ЦК
України дійшов обґрунтованого
висновку про захист порушеного
майнового права позивача і його
вселення.

Апеляційна скарга не містить доводів,
які б свідчили про порушення норм
матеріального і процесуального права,
які призвели чи могли призвести до
неправильного вирішення справи

У відповідності до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст.307, 308, 313, 317 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 28 лютого 2014 року
по цій справі залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, проте може бути
оскаржена до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: