АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Головуючий у 1-й інстанції -
Доповідач - Міхеєва В.Ю.
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2013 року

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Дніпропетровської області у складі:

головуючого Міхеєвої
В.Ю.

суддів Красвітної
Т.П., Макарова М.О.

при секретарі
Бондаренко В.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
ОСОБА_2 ОСОБА_3

на рішення Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
22 березня 2012 року по справі

за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4, третя
особа - Публічне акціонерне товариство
«УкрСиббанк» про поділ майна подружжя,
визнання одного із подружжя
позичальником та іпотекодавцем та за
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_1
про поділ майна подружжя, визнання
частини майна особистою приватною
власністю одного з подружжя,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2011 року ОСОБА_1 звернувся
з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна
подружжя, визнання одного із подружжя
позичальником та іпотекодавцем,
мотивуючи свої вимоги тим, що з 26 січня
2007 року він перебував з ОСОБА_4 у шлюбі,
який було розірвано на підставі
рішення Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
07 вересня 2010 року. Протягом спільного
життя ними придбано квартиру АДРЕСА_1
та автомобіль Daewoo Lanos TF69Y реєстраційний
номер НОМЕР_3 (далі - автомобіль).

Просив визнати за ним та за ОСОБА_4,
за кожним, право власності на 1/ 2
частину квартири та на 1/2 частину
автомобіля; припинити право спільної
сумісної власності на спірні квартиру
та автомобіль; визнати його та ОСОБА_4
позичальниками по 70000 грн. кожного за
договором про іпотечний кредит №
0 від 01 лютого 2007 року, укладеного
між ОСОБА_4 та Публічним акціонерним
товариством «УкрСиббанк» (далі - ПАТ
«УкрСиббанк»); визнати його
іпотекодавцем за договором іпотеки №
0 від 01 лютого 2007 року, укладеним
між відповідачкою та ПАТ «УкрСиббанк».

У лютому 2012 року ОСОБА_4 звернулася
до суду із зустрічним позовом про поділ
майна подружжя, визнання частини майна
особистою приватною власністю одного з
подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що
з листопада 2003 року вона з ОСОБА_1
проживала однією сім'єю без реєстрації
шлюбу. За власні кошти вона 02 вересня 2004
року придбала однокімнатну квартиру
АДРЕСА_2.

Після реєстрації шлюбу з ОСОБА_1 26
січня 2007 року, вона з метою поліпшення
житлових умов сім'ї, за особисті кошти у
розмірі 62500 доларів США, на підставі
договору купівлі-продажу ВЕМ № 970132 від
01 лютого 2007 року, придбала трикімнатну
квартиру АДРЕСА_1. На придбання
зазначеної квартири вона у своїх
знайомих взяла у борг грошові кошти у
розмірі 48000 доларів США.

Крім того, на підставі кредитного
договору № 0 від 01 лютого 2007 року,
укладеного між нею та ПАТ «УкрСиббанк»,
банк надав їй грошові кошти у розмірі
140000 грн. для придбання спірної
квартири.

У забезпечення виконання
зобов'язань за кредитним договором 01
лютого 2007 року між нею та ПАТ
«УкрСиббанк» було укладено договір
іпотеки № 0/3, відповідно до умов
якого вона передала в іпотеку придбану
квартиру.

На підставі договору
купівлі-продажу ВЕЕ № 664019 від 16 лютого
2007 року, ОСОБА_4 за 39800 доларів США
продала квартиру АДРЕСА_2, після чого
частково повернула позичені кошти.

Перебуваючи у шлюбі, за спільні
кошти з відповідачем, вона придбала
автомобіль Daewoo Lanos TF69Y реєстраційний
номер НОМЕР_3 за ціною 29115 грн. на
підставі біржового договору
купівлі-продажу № 004199/04-05 від 12 грудня
2007 року. У той же день право власності
на автомобіль було зареєстровано за
нею і автомобіль знаходиться у її
користуванні.

Шлюб з ОСОБА_1 було розірвано
рішенням Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська 07
вересня 2010 року. З моменту укладення
кредитного договору - 01 лютого 2007 року і
по серпень 2009 року, коли вона з
відповідачем ще проживали спільно,
було погашено кредит та сплачено
відсотки за рахунок виключно її
особистих коштів на суму 71241,65 грн. З
вересня 2009 року вона також погашає
кредит та сплачує по ньому відсотки
тільки за рахунок власних коштів.

Відповідач з вересня 2009 року
коштів на погашення кредиту їй не
надавав, а тому вважала, що ОСОБА_1 має
право претендувати лише на 1/ 2 частину
автомобіля або на половину його
дійсної вартості.

ОСОБА_4 просила визнати спірну
квартиру її приватною власністю та
визнати за нею право власності на 1/ 2
частину автомобіля.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
22 березня 2012 року позовні вимоги ОСОБА_1
та зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4
задоволено частково, поділено майно
подружжя та визнано за ОСОБА_1 та
ОСОБА_4, за кожним, право власності по 1/ 2
частині автомобіля Daewoo Lanos TF69Y
реєстраційний номер НОМЕР_3, припинено
право спільної сумісної власності на
автомобіль. В іншій частині позовних
вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_4 відмовлено (т.1,
а.с.126-129).

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 11
червня 2012 року апеляційну скаргу
ОСОБА_1 задоволено, рішення
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 22 березня
2012 року в частині відмови у задоволенні
позову ОСОБА_1 щодо визнання права
власності на частину квартири
скасовано та ухвалено в цій частині
нове рішення, яким позов задоволено.
Визнано за ОСОБА_5 право
власності на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1. Визнано за ОСОБА_4 право
власності на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1. Ухвалено припинити право
спільної сумісної власності ОСОБА_1 та
ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1. В іншій
частині рішення залишено без змін (т.1,
а.с.157-160).

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 24 жовтня 2012 року рішення
апеляційного суду скасовано, справу
направлено на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції (т.1, а.с.192-194).

Рішенням апеляційного суду
Дніпропетровської області від 30
квітня 2013 року з урахуванням ухвали
того ж суду від 11 червня 2013 року про
виправлення описки, рішення суду
першої інстанції в частині відмови у
задоволенні позову ОСОБА_1 та
зустрічного позову ОСОБА_4 щодо поділу
майна подружжя та визнання права
власності на частину квартири
скасовано.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено
частково. Ухвалено визнати за ОСОБА_1
право власності на 34/100 частин квартири
АДРЕСА_1.

Зустрічний позов задоволено частково.
Визнано за ОСОБА_4 право власності на
66/100 частин квартири АДРЕСА_1. Припинено
право спільної сумісної власності
ОСОБА_1 та ОСОБА_4 на квартиру АДРЕСА_1
(т.1, а.с.232-236, 245).

Ухвалою колегії суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 11 вересня 2013 року рішення
апеляційного суду від 30 квітня 2013 року
скасовано, справу передано на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції
(т.1, а.с.313-315).

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_1 ОСОБА_6, посилаючись на
порушення норм матеріального і
процесуального права, просить рішення
суду змінити та визнати за ОСОБА_1,
ОСОБА_4, за кожним, право часткової
власності на 1/ 2 частини квартири
АДРЕСА_1, припинивши право спільної
сумісної власності подружжя на вказану
квартиру (т.1, а.с.133,134).

В іншій частині рішення суду першої
інстанції не оскаржувалося, а тому в
апеляційному порядку не
переглядається.

Перевіривши матеріали справи,
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та заявлених позовних вимог,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню частково
з наступних підстав.

Згідно із ч.3 ст. 61 СК України, якщо
одним із подружжя укладено договір в
інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, у
тому числі гонорар, виграш, які були
одержані за цим договором, є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя. Отже, за загальним правилом
майно, придбане подружжям у кредит, є
спільною власністю чоловіка та
дружини.

Також ч.1 ст.70 СК України
передбачено, що в разі поділу майна, що
є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором.

Згідно зі ст.65 СК України договір,
укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї. Це означає, що дружина
та чоловік незалежно від припинення
шлюбу мають рівні права та обов'язки
щодо спільно нажитого у шлюбі майна,
оскільки розірвання шлюбу не звільняє
подружжя від зобов'язань за кредитом.

До складу майна, що підлягає
поділу, включається загальне майно
подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб. При поділі майна
враховуються також борги подружжя та
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК
України).

Таким чином, у результаті придбання
подружжям квартири в кредит, боргові
зобов'язання перед позикодавцем несуть
як чоловік, так і дружина, а не тільки
той із подружжя, хто підписав кредитний
договір.

Положення Закону України « Про
іпотеку» про те, що іпотекодавець не
має права розпоряджатись будинком без
згоди іпотекодержателя до закінчення
терміну дії іпотеки, не означає, що в
судовому порядку не можна поділити
майно подружжя шляхом визначення права
власності на нього, оскільки право
власності подружжя у рівних частках
встановлюється законом, право
володіння та користування майном не
заборонено, а поділ майна подружжя не є
розпорядженням майном.

Задовольняючи частково позовні
вимоги ОСОБА_1 та зустрічні позовні
вимоги ОСОБА_4, суд першої інстанції
виходив з неможливості поділу спірної
квартири, оскільки вона набута за
кредитні кошти та перебуває в іпотеці.

З такими висновками колегія
суддів погодитися не може, оскільки
вони не відповідають обставинам справи
та суд дійшов їх з порушенням норм
матеріального права, у зв'язку з чим
рішення суду в частині відмови у
задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про
визнання за ним та за ОСОБА_4, за кожним,
права власності на 1/ 2 частину квартири
АДРЕСА_1 підлягає скасуванню з
ухваленням у скасованій частині нового
рішення про часткове задоволення даних
позовних вимог.

Вирішуючи спір між подружжям,
колегія суддів у відповідності з
роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду
України, наведеними в пунктах 23, 24
постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» (далі -
постанова Пленуму), встановлює обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення сторонами спільного
ведення господарства, з'ясовує джерело
і час його придбання.

Судом встановлено та
підтверджується матеріалами справи, що
ОСОБА_1 та ОСОБА_4 26 січня 2007 року уклали
шлюб, який рішенням
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 07 вересня
2010 року було розірвано (т.1, а.с.4,5).

Фактично шлюбні відносини та
спільне проживання сторони припинили з
вересня 2009 року, зазначені обставини
підтвердили у судовому засіданні
ОСОБА_4 та представник ОСОБА_1 ОСОБА_6

До укладення шлюбу, згідно Договору
купівлі-продажу квартири від 02 вересня
2004 року, ОСОБА_4 купила однокімнатну
квартиру АДРЕСА_2 (т.1, а.с.29).

Під час перебування у шлюбі
відповідно до умов договору про
іпотечний кредит №0 від 01 лютого
2007 року, укладеного між ОСОБА_4 та ПАТ
«УкрСиббанк», ОСОБА_4 отримала 140000 грн.
на придбання квартири та згідно
договору купівлі-продажу квартири від
01 лютого 2007 року, купила за 313557 грн.
трикімнатну квартиру АДРЕСА_1 (т.1, а.с.
6-9, 33).

У рахунок забезпечення виконання
зобов'язань за договором про іпотечний
кредит, між ОСОБА_4 та ПАТ «УкрСиббанк»
01 лютого 2007 року укладено договір
іпотеки №0/3, предметом якого є
спірна квартира (т.1, а.с.10,11).

За час перебування у шлюбі на
підставі біржового договору від 12
грудня 2007 року сторонами було придбано
автомобіль Daewoo Lanos TF69Y, реєстраційний
номер НОМЕР_2, право власності на який
зареєстровано за ОСОБА_4 (т.1, а.с.12, 86).

Відповідно до договору
купівлі-продажу квартири від 16 лютого
2007 року, ОСОБА_4 продала ОСОБА_7 належну
їй однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 за
15822 грн. (т.1, а.с.31).

Доводи ОСОБА_4 про фактичний продаж нею
зазначеної квартири за 39800 доларів США
підтверджуються копією розписки від 16
лютого 2007 року, з якої убачається, що
ОСОБА_4 отримала від ОСОБА_7 при
оформленні договору купівлі-продажу 16
лютого 2007 року гроші в сумі 39800 доларів
США, що еквівалентно 199000 грн. (т.1, а.с.146).

Як зазначалося вище, спірна
квартира згідно договору купівлі -
продажу від 01 лютого 2007 року була
придбана за 313557 грн.

На її купівлю були витрачені 140000
грн. кредитних коштів згідно Договору
про іпотечний кредит від 01 лютого 2007
року та 173557 грн., які, як зазначає ОСОБА_4
вона отримала в борг у знайомих згідно
боргових розписок від 20,24 грудня 2006
року, 03,05 січня 2007 року та повернула
після продажу своєї однокімнатної
квартири (т.1, а.с.78-82).

Факт отримання суми 173557 грн. за
борговими розписками представником
ОСОБА_1 у судовому засіданні не
заперечувався.

Доводи представника позивача ОСОБА_1,
що квартира АДРЕСА_2 придбавалася під
час проживання сторін однією сім'єю за
спільні кошти сімейного бюджету, а
також за рахунок коштів, отриманих
ОСОБА_1 у борг від своєї матері згідно
розписки від 28 серпня 2004 року (т.1, а.с.
120), а тому належала сторонам на праві
спільної сумісної власності, і,
відповідно, кошти від її продажу 16
лютого 2007 року, які пішли на виплату
боргів за борговими розписками, є
спільним майном подружжя, колегія
суддів вважає не доведеними та до
уваги не бере.

При цьому судова колегія погоджується
з висновком суду першої інстанції, що
квартира АДРЕСА_2 була власністю ОСОБА_4
і кошти від її реалізації належали
останній на праві особистої власності,
оскільки зазначена квартира була
придбана ОСОБА_4 до реєстрації шлюбу з
ОСОБА_1, а факт спільного проживання
чоловіка та жінки без шлюбу судовим
рішенням не встановлювався.

Судом встановлено, що на час придбання
спірної квартири 01 лютого 2007 року
ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у
зареєстрованому шлюбі 5 днів та за час
спільного проживання до вересня 2009
року, у рахунок погашення тіла кредиту
подружжям було сплачено 12615 грн., що
складає 4% від вартості квартири (12615
грн.: 313557 грн. х 100). Відповідно, частка
позивача у погашенні кредиту за
рахунок спільних коштів подружжя
складає 6307,5 грн., або 2% ( 12615 грн. : 2 = 6307,5
грн.).

Сплачена за період спільного
проживання сума процентів за
користування кредитом не може бути
врахована судом при визначенні частки
кожного з подружжя у вартості квартири,
оскільки проценти є платою за
користування кредитними коштами.

Вимоги позивача ОСОБА_1 та доводи
апеляційної скарги про визнання за
позивачем права власності на 1 /2
частину спірної квартири колегія
суддів вважає безпідставними та
недоведеними, оскільки доказів на
підтвердження купівлі спірної
квартири за рахунок особистих коштів
позивача, або інших спільних коштів
подружжя, крім суми 12615 грн., позивачем
не надано.

Колегія суддів, враховує, що при
купівлі квартири ОСОБА_4 сплачено 173557
грн. за рахунок коштів, взятих у борг
згідно боргових розписок, та, що після
припинення шлюбних відносин з вересня
2009 року вона продовжує самостійно
сплачувати кредит.

Зазначені обставини колегія
суддів вважає такими, що мають істотне
значення для справи, та у відповідності
з положеннями ч. ч. 2, 3 ст. 70 СК України,
керуючись роз'ясненнями п. 30 постанови
Пленуму, дійшла висновку про наявність
підстав для відступлення від засади
рівності часток подружжя та визнання
права власності на квартиру АДРЕСА_1 у
розмірі 2/100 частини за ОСОБА_1 та 98/100
частини за ОСОБА_4

В решті рішення
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 22 березня
2012 року слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського
районного суду м. Дніпропетровська від
22 березня 2012 року в частині відмови у
задоволенні позовної вимоги ОСОБА_1 про
визнання за ним та за ОСОБА_4, за кожним,
права власності на 1/ 2 частину квартири
АДРЕСА_1

скасувати та у скасованій частині
ухвалити нове рішення про часткове
задоволення даних позовних вимог.

Визнати за ОСОБА_1 право власності
на 2/100 частини квартири АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_4 право власності
на 98/100 частини квартири АДРЕСА_1.

В решті рішення
Амур-Нижньодніпровського районного
суду м. Дніпропетровська від 22 березня
2012 року залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
протягом двадцяти днів може бути
оскаржене шляхом подання касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді