Номер провадження № 22-ц/785/3298/14
Головуючий у першій інстанції Рева С.В.
Доповідач Цюра Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.03.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Цюри Т.В.

суддів - Погорєлової С.О., Сєвєрової
Є.С.,

при секретарі : Куриленко Г.П.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі судових
засідань апеляційного суду Одеської
області апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Фінростбанк»
на рішення Київського районного суду м.
Одеси від 31 січня 2014 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства «Фінростбанк»
про встановлення нікчемності
правочину,-

встановила:

В січні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до
Київського районного суду м. Одеси з
названим позовом, в якому просив
ухвалити рішення, яким встановити
нікчемність додаткової угоди №2 до
кредитного договору №1/00048 від 08 грудня
2006 року, укладеного сторонами
кредитного договору від 26 вересня 2007
року : товариством з обмеженою
відповідальністю «ФІНРОСТБАНК» та
громадянином ОСОБА_2.

Рішенням Київського районного суду м.
Одеси від 31 січня 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства «Фінростбанк»
про встановлення нікчемності
правочину задоволено.

Встановлено нікчемність додаткової
угоди №2, укладеної 26 вересня 2007 року
між ОСОБА_2 та товариством з обмеженою
відповідальністю «ФІНРОСТБАНК» (на
даний час Публічне акціонерне
товариство «ФІНРОСТБАНК») до
кредитного договору №1/00048, укладеного
08 грудня 2006 року між тими ж сторонами.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду, Публічне акціонерне товариство
«Фінростбанк» подало до суду
апеляційну скаргу, в якій, посилаючись
на порушення судом норм матеріального
та процесуального права, просить
скасувати рішення Київського
районного суду м. Одеси від 31 січня 2014
року та ухвалити нове, яким відмовити у
задоволені позовних вимог у повному
обсязі.

Заслухавши пояснення, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість
оскаржуваного рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню частково,
виходячи з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним та
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, яке ухвалено
на основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог та заперечень,
підтверджені тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не
відповідає вказаним вимогам в повному
обсязі, з огляду на наступне.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що
додаткова угода № 2 до Кредитного
договору № 1/00048 від 08.12.2006 року є
нікчемною, оскільки, не містить ціни
договору та не вказано, яка із сторін
несе валютні ризики.

Однак, такий висновок суду першої
інстанції є хибним, не відповідає
обставинам справи та не ґрунтується на
законі.

Так, колегією суддів було достовірно
встановлено, що 08.12.2006 року позивач
уклав з ТОВ « Фінростбанк» кредитний
договір № 100048, відповідно до якого він
отримав від банку короткостроковий
кредит у розмірі 200.000 доларів США зі
сплатою 17% річних строком з 08.12.2006 року
по 07.12.2007 року.

26.09.2007 року ОСОБА_2 уклав з ТОВ «
Фінростбанк» додаткову угоду під №2 до
вказаного кредитного договору ,
відповідно до якої банк відкрив ОСОБА_2
відзивну мультивалютну кредитну лінію
( кредит) на споживчі цілі строком до
25.09.2009 року. На умовах зазначеної
додаткової угоди ОСОБА_2 отримав від
банку кредит у сумі 147.200 доларів США.

Відповідно пункту 7 Додаткової угоди
зазначено, що угода є невід'ємною
частиною договору.

Висновок суду щодо відсутності
істотних умов договору не відповідає
дійсності, оскільки кредитний договір,
укладений між АТ «ФІНРОСТБАНК» та
ОСОБА_2, передбачає всі необхідні умови
відповідно до вимог законодавства
України.

Так, стаття 638 ЦК України передбачає, що
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно частини 1 статті 1054 ЦК України,
за кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. Окрім
того, стаття 1055 ЦК України передбачає
вимоги щодо форми кредитного договору
Кредитний договір укладається у
письмовій формі. Кредитний договір,
укладений з недодержанням письмової
форми, є нікчемним.

Слід зазначити, що у кредитних
договорах проценти, що сплачує
позичальник за кредитом і є ціною
договору, про що наголошено в
узагальненні судової практики, де
зазначено наступне: "Проценти,
сплачувані позичальником за
користування кредитом, за своїм
характером є встановленою договором
платою за користування грошовими
коштами" Так, і в кредитному договорі, і
у додатковій угоді, що укладалися між
позивачем та відповідачем, зазначено
розмір процентів, які необхідно
сплачувати за кредитом, та їх грошовий
еквівалент у додатку №3 до договору.

Відповідно до частини 1 статті 628 ЦК
України, зміст договору становлять
умови (пункти), визначені на розсуд
сторін і погоджені ними, та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства.

Статтею 203 ЦК України закріплено, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Так, ОСОБА_2 був належним чином
повідомлений щодо усіх умов, про що
свідчать його підписи, як
Позичальника.

Крім того, відповідно до пункту 1.6.
Додаткової угоди № 2 до кредитного
договору №1/00048 від 08.12.2006 року,
підписанням цього договору
Позичальник свідчить про те, що йому до
укладення цього договору в письмовій
формі була надана повна, необхідна,
доступна, достовірна та своєчасна
інформація про умови кредитування, а
також про орієнтовну сукупну вартість
кредиту.

Отже, колегія суддів вважає, що сторони
досягли згоди щодо всіх істотних умов
договору, уклали його у письмовій формі
відповідно до вимог чинного
законодавства та скріпили підписами.

Крім того, статтею 99 Конституції
встановлено, що грошовою одиницею
України є гривня. При цьому Основний
Закон держави не встановлює обмежень
щодо можливості використання в Україні
грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України,
іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.
Тобто відповідно до законодавства
гривня має статус універсального
платіжного засобу, який без обмежень
приймається на всій території України,
проте водночас обіг іноземної валюти
обумовлений вимогами спеціального
законодавства України.

Згідно Положення про встановлення
офіційного курсу гривні до іноземних
валют та курсу банківських металів,
затвердженого постановою Правління
Національного Банку України від 12
листопада 2003 року N 496, офіційний курс
гривні до іноземних валют, зокрема до
долара США, установлюється щоденно. Для
розрахунку курсу гривні до іноземних
валют використовується інформація про
котирування іноземних валют за станом
на останню дату.

Отже, незмінність курсу гривні до
іноземних валют законодавчо не
закріплена. Таким чином, укладаючи
спірний кредитний договір в іноземній
валюті, сторони приймали на себе певні
ризики, на випадок зміни валютного
курсу та в момент укладення договору не
мали будь-яких законних підстав
вважати, що зміна встановленого
валютного курсу не настане.

Виходячи із змісту статей 1046, 1054 ЦК
України, відповідальність за валютні
ризики лежать саме на позичальнику.

Більш того, Постанова Правління
Національного банку України від 10
травня 2007 року N 168 «Про затвердження
Правил надання банками України
інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту» набрала чинності 05.06.2007, тобто
після укладення Кредитного договору №
1/00048 від 08.12.2006. Оскільки закон
зворотньої сили не має, до
правовідносин, що виникли між
сторонами 08.12.2006 року, застосовуватись
не може.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи та неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

За таких обставин, постановлене при
неправильному застосуванні норм
матеріального та процесуального права
судове рішення, підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
в задоволенні позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись
ст.ст. 307, 309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів ,-

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Фінростбанк»
- задоволити частково.

Рішеня Київського районного суду м.
Одеси від 31 січня 2014 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
«Фінростбанк» про встановлення
нікчемності правочину - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може
бути оскаржено шляхом подання
касаційної скарги до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий
Т.В. Цюра

Судді:
Є.С. Сєвєрова

С.О. Погорєлова