АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
_____________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

19 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва у
складі:

головуючого - судді
Рейнарт І.М.

суддів
Барановської Л.В., Качана В.Я.

при секретарі
Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційними скаргами представника
ОСОБА_1 - ОСОБА_2, Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лорбук» та
Всеукраїнської громадської
організації Товариство «Знання»
України на рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 18 листопада
2013р. по цивільній справі за позовом
першого заступника прокурора
Шевченківського району м. Києва в
інтересах держави в особі Київської
міської ради, Головного управління
культурної спадщини до ОСОБА_1, ОСОБА_3,
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Лорбук», треті
особи: Комунальне підприємство
«Київське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна»,
Всеукраїнська громадська організація
Товариство «Знання» України

про визнання договорів недійсними,
витребування майна, зобов'язання
вчинити дії та усунення перешкод у
здійсненні права власності шляхом
виселення

та за позовом третьої особи
Всеукраїнської громадської
організації Товариство «Знання»
України до ОСОБА_1, ОСОБА_3, Товариство з
обмеженою відповідальністю «Лорбук»,
треті особи: перший заступник
прокурора Шевченківського району м.
Києві в інтересах держави в особі
Київської міської ради, Головного
управління культурної спадщини,
Комунальне підприємство «Київське
міське бюро технічної інвентаризації
та реєстрації права власності на
об'єкти нерухомого майна»

про визнання права користування та
витребування майна,

встановила:

у квітні 2011р. перший заступник
прокурора Шевченківського району м.
Києва звернувся до суду з позовом, який
уточнював під час судового розгляду, і
остаточно просив визнати недійсним
договір купівлі-продажу нежитлових
приміщень АДРЕСА_1, укладений 20 жовтня
2008р. між ТОВ «Лорбук» та ОСОБА_1,
витребувати дані нежитлові приміщення
у ОСОБА_1 на користь Київської міської
ради, зобов'язати ОСОБА_1 звільнити
нежитлові приміщення, визнати
недійсним договір оренди даних
нежитлових приміщень, укладений 4 січня
2011р. між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, усунути
перешкоди у здійсненні права власності
на дане майно шляхом виселення ОСОБА_3

Мотивуючи позовні вимоги,
позивач зазначав, що спірні приміщення
на підставі договору купівлі-продажу
від 16 липня 2008р. Управлінням з питань
комунального майна, приватизації та
підприємництва Шевченківської
районної у м. Києві ради були продані
ТОВ

№ апеляційного провадження:№
22-ц/796/94/2014
Головуючий у суді першої
інстанції: Пономаренко Н.В.Доповідач у
суді апеляційної інстанції: Рейнарт
І.М. «Лорбук», яке 20 жовтня 2008р. уклало
договір купівлі-продажу приміщень з
ОСОБА_1 4 січня 2011р. ОСОБА_1 уклала
договір оренди нежитлових приміщень з
ОСОБА_3 Однак, рішенням Господарського
суду м. Києва від 20 травня 2010р., яке
залишено без змін постановою Вищого
господарського суду України від 13
жовтня 2010р., договір купівлі-продажу
від 16 липня 2008р. був визнаний недійсним.
Отже, на думку позивача, ОСОБА_1 володіє
спірними приміщеннями без відповідної
правової підстави і відповідно до
положень ст. 1212 ЦК України повинна
повернути їх власнику - територіальній
громаді міста Києва і не мала права
укладати договір оренди приміщень.

Також позивач стверджував, що
договір купівлі-продажу від 20 жовтня
2008р. є недійсним, оскільки нежитлові
приміщення є об'єктом культурної
спадщини, а ОСОБА_1 не мала підстав для
укладення договору оренди спірних
приміщень, так як не є їх власником.

Позивач просив витребував
спірні приміщення від ОСОБА_1 на
користь Київської міської ради також і
на підставі ст. 387 ЦК України.

Тертя особа - Всеукраїнська
громадська організація Товариство
«Знання» України звернулася до суду із
самостійним позовом про визнання за
товариством права на користування
спірними нежитловими приміщеннями та
витребувати їх у ОСОБА_1 і ОСОБА_3 на
користь ВГО Товариство «Знання»
України, посилаючись на те, що на
підставі договору оренди від 1 березня
2000р. орендує ці приміщення, а ОСОБА_1 є
недобросовісним набувачем.

Рішенням суду від 18 листопада
2013р. первісний позов задоволено
частково, витребувані спірні нежитлові
приміщення від ОСОБА_1 на користь
Київської міської ради, зобов'язано
ОСОБА_1 звільнити приміщення, позов
третьої особи залишено без
задоволення.

У поданих апеляційних скаргах
представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та ТОВ
«Лорбук» просять рішення суду в
частині задоволення позовних вимог
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову.

Апелянти посилаються на
неправильне застосування судом норм
матеріального права, оскільки ОСОБА_1 є
добросовісним набувачем, тому майно не
може бути у неї витребувано на підставі
ст. 387 ЦК України

Також апелянти посилаються на
те, що спірне майно ніколи не
перебувало у власності Київської
міської ради, тому відсутні правові
підстави для задоволення позову в
інтересах вказаної юридичної особи.

У поданій апеляційній скарзі
Всеукраїнська громадська організація
Товариство «Знання» України просить
скасувати рішення суду в частині
відмови у задоволенні позовних вимог
першого заступника прокурора
Шевченківського району м. Києва про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу нежитлових приміщень
між ТОВ «Лорбук» та ОСОБА_1 від 20 жовтня
2008р. та договору оренди нежитлових
приміщень, укладеного між ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 4 січня 2011р., та ухвалити в цій
частині нове рішення про задоволення
позовних вимог.

Апелянт посилається на
порушення судом норм матеріального
права, неповне встановлення обставин
справи та невідповідність висновків
суду обставинам справи, так як суд
безпідставно виходив з того, що
позивачем обраний неправильний спосіб
захисту.

Рішення суду в частині відмови у
задоволенні позовних вимог третьої
особи Всеукраїнської громадської
організації Товариство «Знання»
України не оскаржується, тому
відповідно до ст. 303 ЦПК України не є
предметом розгляду в апеляційному
порядку.

Апелянт ОСОБА_1 та її
представники, будучи належним чином
повідомленими про день та час розгляду
апеляційних скарг (с.с.68, 88, 89, 114, 115, 168, 169,
170, 171 т.4), тричі у судове засідання не
з'явилися, причини неявки не
повідомили, тому відповідно до ст. 305
ЦПК України колегія суддів провела
судовий розгляд у відсутність даного
апелянта.

Колегія суддів, заслухавши суддю
доповідача, пояснення представників
ТОВ «Лорбук», ВГО Товариство «Знання»
України, прокуратури, вивчивши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційних скарги, вважає, що
апеляційна скарга ВГО Товариство

- 3 -

«Знання» України задоволенню не
підлягає, а апеляційні скарги
представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 і ТОВ
«Лорбук» підлягають задоволенню з
таких підстав.

Судом встановлено, що 16 липня
2008р. між Управлінням з питань
комунального майна, приватизації та
підприємництва Шевченківської
районної у м. Києві ради та ТОВ «Лорбук»
укладено договір купівлі-продажу
нежитлових приміщень АДРЕСА_1

20 жовтня 2010р. ТОВ «Лорбук»
вказані нежитлові приміщення на
підставі договору купівлі-продажу
відчужило ОСОБА_1 Даний договір
зареєстровано Київським міським БТІ 3
листопада 2008р. (с.с.19 т.1).

Рішенням Господарського суду м.
Києва від 20 травня 2010р. визнано
недійсним аукціон з продажу нежитлових
приміщень АДРЕСА_1, оформлений
протоколом від 15 липня 2008р. про хід
біржових торгів з продажу майна,
відповідно до якого переможцем торгів
було обрано ТОВ «Лорбук», визнано
недійсним договір купівлі-продажу
нежитлових приміщень на аукціоні від 16
липня 2008р., укладений між Управлінням з
питань комунального майна,
приватизації та підприємництва
Шевченківської районної у м. Києві ради
та ТОВ «Лорбук».

4 січня 2011р. відповідно до
договору оренди ОСОБА_1 передала спірні
нежитлові приміщення у оренду ОСОБА_3

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог про визнання договорів
купівлі-продажу та оренди недійсними,
суд першої інстанції виходив з того, що
позивачем обрано невірний спосіб
захисту.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції, так як
він ґрунтується на нормах
матеріального права.

Згідно з ч. 2 ст. 16, ст. 215 ЦК України одним
із способів захисту порушеного права є
визнання недійсним правочину,
укладеного з недодержанням вимог,
встановлених ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього
Кодексу.

Стаття 216 ЦК України визначає особливі
правові наслідки недійсності
правочину. Зокрема, кожна із сторін
зобов'язана повернути другій стороні у
натурі все, що вона одержала на
виконання цього правочину, а в разі
неможливості такого повернення -
відшкодувати вартість того, що
одержано, за цінами, які існують на
момент відшкодування, якщо законом не
встановлені особливі умови їх
застосування або особливі правові
наслідки окремих видів недійсних
правочинів.

Реституція як спосіб захисту
цивільного права (ч. 1 ст. 216 ЦК України)
застосовується лише в разі наявності
між сторонами укладеного договору,
який є нікчемним чи який визнано
недійсним. У зв'язку з цим вимога про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, за
правилами реституції може бути
пред'явлена тільки стороні недійсного
правочину.

Норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може
застосовуватись як підстава позову про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, яке
було відчужене третій особі. Не
підлягають задоволенню позови
власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину.

Такі роз'яснення надані у п. 10 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
6 листопада 2009р. «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними».

Таким чином, права особи, яка вважає
себе власником майна, не підлягають
захистові шляхом задоволення позову до
добросовісного набувача з
використанням правового механізму,
установленого ст.ст. 215, 216 ЦК України.
Такий захист можливий лише шляхом
задоволення віндикаційного позову,
якщо для цього існують підстави,
передбачені ст. 388 ЦК України, які дають
право витребувати майно в
добросовісного набувача.

- 4 -

Доводи апелянта ВГО Товариство
«Знання» України про порушення судом
першої інстанції норм матеріального
права при відмові у задоволенні
позовних вимог про визнання недійсними
договорів є необґрунтованими та
безпідставними.

Крім того, звертаючись до суду з
позовною заявою про визнання недійсним
договору купівлі-продажу від 20 жовтня
2008р., перший заступник прокурора
Шевченківського району м. Києва не
виклав фактичних обставин, з яких
вважає договір недійсним, пославшись
тільки на статті 203 та 215 ЦК України, які
є загальними нормами.

Посилання апелянта ВГО Товариство
«Знання» України на те, що спірні
договори купівлі-продажу та оренди з
огляду на фактичні обставини справи є
такими, що порушують публічний порядок,
моральні засади суспільства та
суперечать інтересам держави та не
були спрямовані на реальне настання
правових наслідків, не можуть бути
підставою для скасування рішення суду,
оскільки у суді першої інстанції
позовні вимоги про визнання спірних
договорів недійсними із зазначених
підстав заявлені не були.

Доводи апелянта про те, що спірні
нежитлові приміщення знаходяться у
будинку, який є щойно виявленим
об'єктом культурної спадщини
відповідно до наказу Комітету охорони
і реставрації пам'яток історії,
культури та історичного середовища
Київської міської державної
адміністрації № 10 від 16 травня 1994р.,
тому при укладенні договору відчуження
необхідно було отримати погодження
відповідного органу охорони
культурної спадщини, колегія суддів
вважає безпідставними.

Суду першої інстанції була надана
копія вищезазначеного наказу № 10 від 16
травня 1994р., у додатку до якого у
переліку ново виявлених пам'яток
архітектури м. Києва не міститься
будинок АДРЕСА_1 (с.с.186-194 т.3).

Дані обставини також підтверджені
листом Головного управління охорони
культурної спадщини Київської міської
державної адміністрації від 1 червня
2011р. (с.с.175 т.3).

Будинок по АДРЕСА_1 визнаний щойно
виявленим об'єктом культурної спадщини
за видом містобудування, історії та
архітектури та занесений до
вищезазначеного Переліку наказом
Головного управління охорони
культурної спадщини від 25 червня 2011р.
(с.с.97-98 т.1, с.с.174 т.3), тому при укладенні
договору купівлі-продажу 20 жовтня 2008р.
сторони не повинні були погоджувати
свої дії з органом охорони культурної
спадщини.

За таких обставин, колегія суддів
вважає, що рішення суду в частині
відмови у задоволенні позовних вимог
першого заступника прокурора
Шевченківського району м. Києва про
визнання недійсними договорів
купівлі-продажу нежитлових приміщень
та оренди ухвалене з дотриманням норм
матеріального права і скасуванню не
підлягає.

Задовольняючи частково позовні
вимоги, суд першої інстанції виходив з
того, що спірні нежитлові приміщення
були повернуті рішенням
Господарського суду м. Києва до
комунальної власності територіальної
громади міста Києва, ОСОБА_1 не є
добросовісним набувачем вказаних
приміщень, тому відповідно до ст.ст. 387
та 1212 ЦК України приміщення підлягають
витребуванню у ОСОБА_1 на користь
власника - Київської міської ради, а
ОСОБА_1 зобов'язана їх звільнити.

Колегія суддів не погоджується з
таким висновком суду першої інстанції,
оскільки він не ґрунтується на
обставинах справи, наданих сторонами
доказах та нормах матеріального права.

Статтею 387 ЦК України визначено,
що власник має право витребувати своє
майно від особи, яка незаконно, без
відповідної правової підстави
заволоділа ним.

Недобросовісним набувачем є особа, яка
на момент здійснення угоди про
відчуження спірного майна знала або
могла знати, що річ відчужується
особою, якій вона не належить і який на
її відчуження не має права.

Рішенням Шевченківського
районного суду м. Києва від 22 квітня
2013р. відмовлено у позові заступника
прокурора м. Києва в інтересах
Київської міської ради до ОСОБА_1,
ОСОБА_3 про витребування майна,
визнання недійсним договору оренди та
виселення. При цьому, судом було
встановлено, що ОСОБА_1 за договором
купівлі-продажу

- 5 -

нежитлових приміщень від 20 жовтня 2008р.
є добросовісним набувачем і Київська
міська рада не має правових підстав для
витребування у неї спірних нежитлових
приміщень (с.с.166-168 т.3).

Дане рішення суду набрало
законної сили (с.с.169-171, 227 т.3).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК
України обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Отже, добросовісність ОСОБА_1
встановлено рішення суду, повторному
доведенню не підлягає, а власник, який
порушує питання про витребування своєї
власності з чужого незаконного
володіння, повинен довести
недобросовісність набувача на момент
придбання майна, а саме, що під час
вчинення правочину набувач повинен був
засумніватися у праві відчужувача на
відчуження майна.

Звертаючись до суду з даним
позовом, перший заступник прокурора
Шевченківського району м. Києва у
позовній заяві не навів обставин та
доказів, які підтверджують
недобросовісність ОСОБА_1 при купівлі
спірні нежитлових приміщень.

У порушення вимог ст. 215 ЦПК
України суд першої інстанції у рішенні
також не навів обґрунтування та
мотивів, з яких він прийшов до висновку
про те, що ОСОБА_1 є недобросовісним
набувачем спірних нежитлових
приміщень, не наведено у рішенні суду і
доказів, які підтверджують зазначені
обставини.

Не погоджується колегія суддів і
з висновком суду першої інстанції про
те, що рішенням Господарського суду м.
Києва від 20 травня 2010р. спірні
нежитлові приміщення були повернені до
комунальної власності територіальної
громади міста Києва і було поновлено
право власності Київської міської ради
на дані приміщення, оскільки рішенням
суду реституція застосована не була і
право власності на приміщення за
Київською міською радою не
визнавалося, а діюче цивільне
законодавство України не передбачає
автоматичної реституції при визнанні
правочину недійсним.

Відповідно до статті 387 ЦК
України та частини 3 статті 10 ЦПК
України особа, яка звернулася до суду з
позовом про витребування майна із
чужого незаконного володіння, повинна
довести своє право власності на майно,
що знаходиться у володінні
відповідача.

Також судом першої інстанції не
було враховано, що на момент ухвалення
рішення Господарським судом м. Києва
спірні нежитлові приміщення
перебували у приватній власності
ОСОБА_1, дане право було зареєстровано
Київським міським БТІ і договір, на
підставі якого ОСОБА_1 набула право
власності на нежитлові приміщення, у
встановленому законом порядку
недійсним визнаним не був.

За таких обставин, колегія
суддів вважає, що відсутні правові
підстави для витребування у ОСОБА_1
спірних нежитлових приміщень, як у
недобросовісного набувача.

Крім того, колегія суддів не
погоджується із судом першої інстанції
стосовно застосування до
правовідносин сторін норм статті 1212 ЦК
України.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК
України безпідставно набутим майном є
майно, набуте особою або збережене нею
у себе за рахунок іншої
особи(потерпілого) без достатньої
правовоїпідстави.

Стаття 1212 ЦК України регулює
випадки набуття майна або його
збереження без достатніх правових
підстав. Предметомрегулювання
інституту безпідставного отримання чи
збереження майна є відносини, які
виникають у зв'язку з безпідставним
отриманням чи збереженням майна i які
не врегульовані спеціальними
інститутами цивільного права.

Між сторонами даного позову не
існують зобов'язальні правовідносини.

Крім того, позови про
витребування майна з чужого
незаконного володіння та про
зобов'язання повернути майно у зв'язку
з набуттям, збереженням майна без
достатньої правової підстави є
взаємовиключними позовами.

Системний аналіз положень
частини першої, пункту 1 частини другої
статті 11, час-

- 6 -

тини першої статті 177, частини першої
статті 202, частин першої та другої
статті 205, частини першої статті 207,
частинипершої статті 1212 ЦК України дає
можливість дійти висновку про те, що
чинний договір чи інший правочин є
достатньою та належною правовою
підставою набуття майна (отримання
грошей). Майно не може вважатися
набутим чи збереженим без достатніх
правових підстав, якщо це відбулося в
не заборонений цивільним
законодавством спосіб з метою
забезпечення породження учасниками
вiдповiдних правовідносин у
майбутньому певних цивільних прав та
обов'язків. Зокрема, унаслідоктих чи
інших юридичних фактів,
правомірнихдій, які прямо передбачені
частиною другою статті 11 ЦК України
(постанова Верховного Суду України від
2 жовтня 2013р., справа 6-88цс13).

ОСОБА_1 володіє спірними
нежитловими приміщеннями на підставі
договору купівлі-продажу, який
зареєстрований у Київському міському
БТІ, недійсним у встановленому законом
порядку не визнаний, тому підстав для
застосування статті 1212 ЦК України суд
першої інстанції не мав.

Суд першої інстанції при
ухваленні рішення про задоволення
позовних вимог не повно встановив
обставини справи, не врахував
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, неправильно
застосував норми матеріального права,
тому колегія суддів скасовує рішення
суду в цій частині та ухвалює нове
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 313-314, 316-317
ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

апеляційну скаргу Всеукраїнської
громадської організації Товариство
«Знання» України відхилити.

Апеляційні скарги представника
ОСОБА_1 - ОСОБА_2 та Товариства з
обмеженою відповідальністю «Лорбук»
задовольнити.

Рішення Шевченківського
районного суду м. Києва від 18 листопада
2013р. в частині задоволення позовних
вимог першого заступника прокурора
Шевченківського району м. Києва в
інтересах Київської міської ради та
Головного управління культурної
спадщини скасувати, ухвалити нове
рішення, яким у позові першого
заступника прокурора Шевченківського
району м. Києва в інтересах держави в
особі Київської міської ради,
Головного управління культурної
спадщини до ОСОБА_1, ОСОБА_3, Товариства
з обмеженою відповідальністю «Лорбук»,
треті особи: Комунальне підприємство
«Київське міське бюро технічної
інвентаризації та реєстрації права

власності на об'єкти нерухомого майна»,
Всеукраїнська громадська організація
Товариство «Знання» України про
витребування майна та зобов'язання
вчинити дії відмовити.

В іншій частині рішення суду
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: