Справа № 751/7732/13-ц Провадження №
22-ц/795/242/2014 Головуючий у I інстанції -
Мороз К. В. Доповідач - Висоцька Н.
В.Категорія - цивільна
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2014 року м.
ЧернігівАПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ
ОБЛАСТІ у складі:

головуючого-судді Висоцької Н.В.

суддів: Бойко О.В., Шитченко Н.В.

при секретарі - Зіньковець О.О.,

за участю: позивача ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_6,
ОСОБА_4,

представника третьої особи ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_1,
представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2,
Чернігівської міської ради на рішення
Новозаводського районного суду м.
Чернігова від 09 грудня 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про
виселення без надання іншого житлового
приміщення, визнання втратившим право
користування жилим приміщенням,

В С Т А Н О В И В
:

12.07.2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом, уточнивши позовні вимоги
07.10.2013 року та 04.11.2013 року, просить
визнати ОСОБА_6 таким, що втратив право
користування АДРЕСА_1 з 01.01.2003 року.
Виселити ОСОБА_6 разом з неповнолітніми
дітьми ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з АДРЕСА_1 без
надання іншого житлового приміщення.

Позовні вимоги ОСОБА_1 обґрунтовує тим,
що з 2003 року у спірній квартирі
проживали ОСОБА_9 (мати) та ОСОБА_1

У відповідності до ст. 71 ЖК України
ОСОБА_6 втратив право на користування
даною квартирою, оскільки з 2003 року
добровільно залишив спірну квартиру,
забравши свої речі. В 2008 році ОСОБА_6
самовільно вселився у квартиру та
вселив дружину та дітей. Оскільки діти
відповідача ОСОБА_7 та ОСОБА_8
народилися після 2003 року, посилається
на наявність підстав для їх виселення
разом з батьком ОСОБА_6

Ухвалою Новозаводського районного
суду м. Чернігова від 15.11.2013 року та від
06.12.2013 року позовні вимоги ОСОБА_6, в
своїх інтересах та інтересах
малолітніх ОСОБА_7, ОСОБА_8 про
зобов'язання ОСОБА_1 не чинити
перешкоди, вселення - залишені без
розгляду.

Рішенням Новозаводського районного
суду м. Чернігова від 09.12.2013 року в
задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_6,
треті особи Чернігівська міська рада,
КП «Новозаводське» Чернігівської
міської ради, орган опіки та піклування
Новозаводської районної у м. Чернігові
ради, ОСОБА_12 про визнання втратившим
право користування жилим приміщенням
та виселення без надання іншого
житлового приміщення,- відмовлено
повністю.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду ОСОБА_1, представник позивача
ОСОБА_1 - ОСОБА_2, Чернігівська міська
рада подали апеляційні скарги, в яких
просять скасувати зазначене рішення,
та ухвалити нове, яким позовні вимоги
ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі.

Апеляційні скарги є аналогічними та
зводяться до того, що оскаржуване
рішення суду є незаконним,
необґрунтованим, та таким, що ухвалено
без врахування вимог ст.ст. 10, 60, 179, 212, 213,
214 ЦПК України та без врахування всіх
дійсних обставин, що мають значення для
справи.

В скаргах апелянти зазначають, що
виходячи з положень ст.ст. 71, 72 ЖК
України, суд мав достатні підстави для
визнання ОСОБА_6 таким, що втратив право
користування спірною квартирою як
такого, що був відсутній за місцем
реєстрації без поважних причин понад
встановлений ст. 71 ЖК України
шестимісячний строк.

Судом залишено поза увагою обставини
щодо протиправного вселення ОСОБА_6 та
його сім»ї у спірну квартиру, за
відсутності згоди ОСОБА_1, який на
момент вселення був повнолітнім, судом
також не враховано наявність на праві
власності житла у ОСОБА_6 та його
дружини ОСОБА_13

Вислухавши суддю-доповідача, сторін та
їх представників, обговоривши доводи
апеляційної скарги та дослідивши
матеріали справи, апеляційний суд
приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з"ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суд прийшов до висновку, що
ОСОБА_6 вселився до квартири АДРЕСА_1, як
член сім»ї квартиронаймача і
зареєстрував право користування з
23.07.1998 року, а тому не зважаючи на
причини відсутності ОСОБА_6 понад
строки встановлені ст. 71 ЖК України за
адресою місця реєстрації з 2003 року по
лютий 2008 року, але враховуючи факт
повернення і заселення в спірне жиле
приміщення зі згоди ОСОБА_1, суд прийшов
до висновку про відсутність підстав
визначених ст.ст. 71, 72 ЖК України для
визнання таким, що втратив право
користування жилим приміщенням
АДРЕСА_1, крім того суд першої інстанції
відмовив і у задоволенні позовних
вимог про виселення ОСОБА_6 та
неповнолітніх ОСОБА_7, ОСОБА_8 за
безпідставністю заявлених вимог.

Однак, погодитись з таким висновком
суду не можна, виходячи з наступного.

Рішенням Новозаводського районного
суду від 21.01.2013 року частково
задоволено вимоги ОСОБА_1 Визнано
протиправними дії ОСОБА_6 та ОСОБА_13 по
створенню перешкод ОСОБА_1 у
користуванні АДРЕСА_1. Вселено ОСОБА_1 у
АДРЕСА_1. Виселено ОСОБА_6, ОСОБА_13 разом
з малолітніми дітьми: ОСОБА_7 та ОСОБА_8
з АДРЕСА_1, без надання іншого житлового
приміщення. Стягнуто з ОСОБА_6 та
ОСОБА_13 на користь ОСОБА_1 по 1000,00 грн. у
відшкодування моральної шкоди. В іншій
частині позовних вимог - відмовлено.

Відмовлено у задоволенні зустрічного
позову ОСОБА_13 до ОСОБА_1, ОСОБА_6 про
визнання права користування жилим
приміщенням. Відмовлено у задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_6 до ОСОБА_1, КП
«Новозаводське» Чернігівської міської
ради про визнання наймачем квартири.

Ухвалою апеляційного суду
Чернігівської області від 18.03.2013 року
апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилено, а
рішення Новозаводського районного
суду м. Чернігова від 21.01.2013 року
залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 17.07.2013 року
касаційну скаргу ОСОБА_6 задоволено
частково. Рішення Новозаводського
районного суду м. Чернігова від
21.01.2013року та ухвала апеляційного суду
Чернігівської області від 18.03.2013 року в
частині виселення ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8 скасовано, справу в цій частині
передано на новий розгляд до суду
першої інстанції. В іншій частині
судові рішення залишені без змін.

Судом встановлено, що кв. АДРЕСА_1
належала до державного жилого фонду і
перебувала на балансі у КП
«Новозаводське» Чернігівської міської
ради до 29.07.2013 року, що підтверджується
копією особового рахунку цієї квартири
та копією свідоцтва про право
власності на житло (а.с. 14 т. 1, а.с. 170 т. 2 ).

Рішенням виконкому Деснянської
районної Ради народних депутатів м.
Чернігова від 09.01.1989 р. № 4 вказану
квартиру було надано сім'ї ОСОБА_14, як
учаснику Афганістана, згідно списку
першочерговиків (а.с. 12 т. 1).

Рішенням Новозаводської районної Ради
м. Чернігова від 13.07.1998 р. № 111 дозволено
відкрити особовий рахунок на спірну
квартиру на ОСОБА_9(а.с. 13).

Рішенням Новозаводського районного
суду м. Чернігова від 03.04.1997 р., яке
набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_14
і ОСОБА_9 розірвано (а.с. 15 т. 1).

14.11.1997 р. ОСОБА_9 уклала шлюб з ОСОБА_6,
який було розірвано 03.07.2003 року
рішенням Новозаводського районного
суду м. Чернігова, яке набрало законної
сили (а.с. 16 т. 1).

ОСОБА_14 було виписано з спірної
квартири 25.06.1998 р. у зв'язку із зміною
місця проживання, після чого у ній
залишилися проживати ОСОБА_9
(квартиронаймач) з сином ОСОБА_1, а 23.07.1998
р. до цієї квартири зареєструвався
ОСОБА_6 (а.с. 14 т. 1).

До моменту реєстрації у спірній
квартирі ОСОБА_6 набув право власності
на 1/2 частину трикімнатної АДРЕСА_5, яка
йому належить по даний час, що
підтверджується копією свідоцтва про
право власності від 20.09.1994 р., що видане
виконкомом Новозаводської районної
Ради народних депутатів м. Чернігова на
підставі розпорядження від 08.09.1994 р. №
1233, на якому мається реєстраційний
напис КП «Чернігівське міжміське бюро
технічної інвентаризації»
відповідного змісту (а.с. 200 т. 1).

Рішенням Новозаводського районного
суду м. Чернігова від 03.07.2003 р., яке
набрало законної сили, шлюб між ОСОБА_6
і ОСОБА_9 розірвано (а.с. 16 т. 1).

08.06.2006 р. ОСОБА_6 уклав шлюб з ОСОБА_13, від
якого вони мають двох малолітніх дітей
- ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, і ОСОБА_8,
ІНФОРМАЦІЯ_2, місце проживання яких
ОСОБА_6 зареєстровано у спірній
квартирі. Дані обставини
підтверджуються копіями відповідних
свідоцтв (а.с. 100, 102, 101 т. 1) та особового
рахунку спірної квартири (а.с. 14 т. 1).

ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_4, що
підтверджується копією свідоцтва про
смерть відповідного змісту (а.с. 17). На
дату смерті останньої її синові -
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, виповнилося 18
років.

Наведені обставини справи, крім того,
що підтверджені вищезазначеними
доказами, жодним з учасників судового
розгляду не заперечуються.

Суд першої інстанції, на підставі
письмових доказів (т. 1 а.с. 27, т. 2 а.с. 35),
показів свідків ОСОБА_16, ОСОБА_17,
ОСОБА_18, ОСОБА_19, ОСОБА_20, які
узгоджуються між собою і спростовують
покази свідків ОСОБА_21, ОСОБА_22,
правильно встановивши, що ОСОБА_6 в
період з 2003 року по 2008 рік був відсутній
в квартирі АДРЕСА_1 та вселився в лютому
- березні 2008 року, а згодом і вселив
дочку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, після
народження 03.10.2010 року вселив та
зареєстрував ОСОБА_8 (а.с. 238 т. 2), разом з
тим прийшов до необгрунтованого
висновку про відсутність підстав для
задоволення позову.

Доводи позивача про відсутність
відповідача без поважних причин у
спірній квартирі понад шість місяців -
з 2003 року по 2008 рік, залишились без
належної перевірки, судом не надано
належної правової оцінки встановленим
обставинам у порушення ст. ст. 212, 214 ЦПК
України, оскільки не проживання
відповідача у спірній квартирі понад
встановлений законом строк, яке
сталося без поважних причин, суд не
взяв до уваги та не врахував положення
ст. 71 ЖК України, відповідно до якої при
тимчасовій відсутності наймача або
членів його сім"ї за ними зберігається
жиле приміщення протягом шести
місяців. Якщо наймач або члени його
сім'ї були відсутні з поважних причин
понад шість місяців, цей строк за
заявою відсутнього може бути
продовжено наймодавцем, а в разі спору -
судом.

Таким чином, виходячи з аналізу
зазначеної правової норм член сім"ї
наймача (колишній член) може бути
визнаний таким, що втратив право
користування жилим приміщенням, з
підстав відсутності понад шість
місяців у цьому жилому приміщенні, якщо
він був відсутній протягом цього
строку підряд без поважних причин і
саме ці факти повинні бути встановлені
судом при вирішенні спору згідно з
вимогами ст. 214 ЦПК України.

Пленум ВСУ п. 10 постанови "Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України" від 12.04.1985 р. N 2 роз'яснив, що у
справах про визнання наймача або члена
його сім'ї таким, що втратив право
користування жилим приміщенням (ст. 71
ЖК України), необхідно з'ясовувати
причини відсутності відповідача понад
встановлені строки. В разі їх
поважності (перебування у відрядженні,
у осіб, які потребують догляду,
внаслідок неправомірної поведінки
інших членів сім'ї тощо) суд може
продовжити пропущений строк.

Зазначені положення законодавчих
актів судом першої інстанції на
порушення вимог ст. ст. 10, 212 ЦПК України
враховані не були, доводи та
заперечення сторін належним чином не
перевірені, зібрані по справі докази не
оцінені.

Як вбачається, не спростовують
висновків суду першої інстанції щодо
відсутності з 2003 року по 2008 рік і
посилання відповідача про те, що 17.05.2008
р. між ним і КП «Новозаводське» було
укладено договір про реструктуризацію
заборгованості за житлово-комунальні
послуги, згідно з яким ОСОБА_6 протягом
квітня 2008 р. - травня 2013 р. зобов'язався
сплатити заборгованість за
житлово-комунальні послуги, що виникла
по спірній квартирі станом на 01.05.2008 р. у
загальній сумі 1823 грн. 68 коп. (копія
даного договору на а.с. 164 т. 1), а 18.05.2008 р.
між ними укладено договір про надання
послуг (його копія на а.с. 196-199 т. 1 ),
оскільки зазначені обставини не
свідчать про поважність причин
відсутності ОСОБА_6 у жилому приміщенні
з врахуванням обов»язку по сплаті
комунальних послуг, який лежить на
наймачеві чи членах його сім'ї
незалежно від їх проживання у квартирі
у випадку, коли їх нарахування
здійснюється на осіб, які
зареєстровані у квартирі.

Рішенням Новозаводського районного
суду м. Чернігова від 12.08.2008 р., яке
набрало законної сили, з ОСОБА_1 та
ОСОБА_6 на користь ВАТ
«Облтеплокомуненерго» солідарно
стягнуто 2279 грн. 19 коп. заборгованості з
абонентської плати за спожиті у
спірному жилому приміщенні послуги за
період з 01.12.2005 р. по 29.02.2008 р., а також
судові витрати (копія даного рішення на
а.с. 165-166 т. 1).

Таким чином, ОСОБА_6 по травень 2008 р. не
брав участі у витратах по сплаті
квартплати й абонплати за спожиті
комунальні послуги за адресою: АДРЕСА_1.

У ході розгляду справи ОСОБА_6 не було
доведено, що з 2003 р. по лютий 2008 р. він
сплачував квартплату й вартість
спожитих комунальних послуг у спірному
жилому приміщенні, про що суду не
надано відповідних доказів і
посилання на наявність таких.

Так, твердження ОСОБА_6 про те, що він
продовжував проживати у спірній
квартирі після розірвання шлюбу з
ОСОБА_9 та після одруження з ОСОБА_13, та
висновки суду першої інстанцій, щодо
вселення зі згоди ОСОБА_1 до квартири,
який на протязі всього розгляду справи
заперечував зазначену згоду,
ґрунтуються, на припущеннях, що
відповідно до вимог ч. 4 ст. 60 ЦПК
України є неприпустимим.

Вирішуючи спір, суд залишив поза увагою
та не дав належної правової оцінки
наданим відповідачами доказам, а саме
тому, що у разі їх перебування у
спірному жилому приміщенні між ними та
позивачем виникали конфлікти, що
призводило до неодноразових звернень
до правоохоронних органів.

Ці обставини підтверджуються
інформацією, викладеною у письмовому
вигляді мешканцями будинку АДРЕСА_1, де
розташована спірна квартира (а.с. 27),
копіями актів ЖРЕД № 3 від 05.08.2011 р. і
23.04.2012 р. (а.с. 26, 61), копією рішення
апеляційного суду Чернігівської
області від 14.07.2011 р. по справі за
позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про стягнення
коштів (а.с. 22-24), копією рішення
Новозаводського районного суду м.
Чернігова від 22.09.2011 р. по справі за
позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про визнання
його таким, що втратив право
користування спірною квартирою, і за
зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6
про встановлення порядку користування
квартирою (а.с. 18-19) та копією ухвали
апеляційного суду Чернігівської
області від 23.11.2011 р. про залишення
цього рішення без змін (а.с. 20-21),
листуванням між ОСОБА_1 і ОСОБА_6 (а.с.
28-30, 32), копією складеного ОСОБА_1 за
участю свідків акту від 18.12.2011 р. (а.с. 31)
та повідомленням прокуратури м.
Чернігова від 12.04.2012 р. № 134.12 (а.с. 59).

Зазначені обставини також встановлено
і рішенням Новозаводського районного
суду від 21.01.2013 року, ухвалою
апеляційного суду Чернігівської
області від 18.03.2013 року, ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 17.07.2013 року, які набрали
законної сили і наявні в матеріалах
справи (а.с. 248-259, 324-330 т. 1, 3-5 т. 2), а саме,
що ОСОБА_6 перешкоджав ОСОБА_1
користуватися спірною квартирою,
внаслідок чого останній не мав до неї
доступу і не міг користуватися речами,
які належать йому на праві власності і
які знаходяться у квартирі.

Не підтверджено жодним доказом та не
узгоджується з матеріалами справи
доводи сторони відповідача, щодо
необхідності заміни вхідних дверей у
лютому-березні 2008 р. у спірній квартирі
внаслідок пожежі, яка виникла 08.01.2008 р.,
оскільки пожежі як такої не було, а
тління килимового покриття площею в
межах 0,5 кв.м. у передпокої було
ліквідовано самим ОСОБА_1 ще до приїзду
пожежної служби, яка гасіння пожежі не
здійснювала.

Виходячи з викладених обставин,
твердження сорони відповідача про
необхідність заміни начеб-то
пошкоджених вхідних дверей,
апеляційний суд розцінює як намагання
виправдати вселення ОСОБА_6 у спірну
квартиру без відома та згоди ОСОБА_1,
зазначені обставини підтверджується
довідкою ГУ МНС України в
Чернігівській області від 12.01.2008 р. № 2/47
та довідкою від 06.03.2013 року № 23/497
Чернігівського міського відділу
Управління Держтехногенбезпеки у
Чернігівській області, з якої не
вбачається, що внаслідок пожежі
квартира потребувала ремонту (а.с. 104, 358
т. 1).

Оскільки доказів поважності причин
непроживання ОСОБА_6 у спірній
квартирі з 2003 року по 2008 рік, суду не
надано, в силу ст. 71 ЖК УРСР станом на
дату смерті наймача спірної квартири
ОСОБА_9 - ОСОБА_6 втратив своє право
користування даною квартирою, яке мало
похідний характер від права
користування цією квартирою ОСОБА_9

ОСОБА_6 протягом виникнення і тривання
спірних правовідносин не набув і
дотепер не має самостійного права
користування спірною квартирою, за
відсутності згоди ОСОБА_1 на його
вселення, що дає підстави для висновку
про незаконність користування ОСОБА_6
спірною квартирою з лютого 2008 р. по
даний час виходячи з наступного.

Висновки викладені в рішенні суду
першої інстанції, що відповідач був
відсутній у спірному жилому приміщенні
понад строки, встановлені ст.71ЖК
України, а саме з січня 2003 року по лютий
березень 2008 року, відповідачем ОСОБА_6 в
належний спосіб не спростовано, крім
того відповідач зазначене рішення в
цій частині не оскаржував, про
поважність причин його відсутності в
квартирі в ухваленому рішенні не
зазначено і такі відповідачем не
наведені.

Згідно з ч.ч. 2, 3 ст. 64 ЖК УРСР, до членів
сім'ї наймача належать дружина наймача,
їх діти і батьки; членами сім'ї може
бути визнано й інших осіб, якщо вони
постійно проживають разом з наймачем і
ведуть з ним спільне господарство. Якщо
вказані особи перестали бути членами
сім'ї наймача, але продовжують
проживати в займаному жилому
приміщенні, вони мають такі ж права і
обов'язки, як наймач та члени його сім'ї.

Після виселення у 2003 р. ОСОБА_6 з спірної
квартири, він перестав бути членом
сім'ї квартиронаймача ОСОБА_9 у зв'язку
з розірванням шлюбу між ними.

Отже, ОСОБА_6 припинив проживання у
спірному житлі, також він перестав бути
членом сім'ї ОСОБА_9 Тому, після
виселення у 2003 р. зі спірної квартири
право користування квартирою за ОСОБА_6
не зберігалося незважаючи на
реєстрацію його у цій квартирі. До того
ж, заселення ОСОБА_6 до цієї квартири у
лютому 2008 р. мало місце без згоди
законного її користувача ОСОБА_1

28.09.2006 р. ОСОБА_6 звертався до начальника
КП ЖКГ Новозаводського району м.
Чернігова (нині - КП «Новозаводське») з
заявою, у якій просив зареєструвати в
спірній квартирі свою дружину ОСОБА_13
На даній заяві у вигляді резолюції
надано відповідь, сенс якої полягає у
тому, що згідно з ст. 65 ЖК УРСР для
задоволення цієї заяви ОСОБА_6
необхідно підготувати пакет первинних
документів (а.с. 163 т. 1). Факт заперечення
ОСОБА_1 проти визнання права ОСОБА_13 на
проживання у квартирі, про яку йдеться,
також підтверджується копією листа КП
«Новозаводське» Чернігівської міської
ради від 22.02.2012 р. № 175 ОСОБА_1 (а.с. 62 т. 1),
у якому повідомляється, що без його
згоди ОСОБА_13 не буде зареєстровано у
квартирі.

Ч. 2 ст. 65 ЖК УРСР передбачено, що особи,
які вселилися в жиле приміщення як
члени сім'ї наймача, набувають рівного
з іншими членами сім'ї права
користування жилим приміщенням, якщо
при вселенні між цими особами, наймачам
та членами його сім'ї, які проживають з
ним, не було іншої угоди про порядок
користування жилим приміщенням.

Проте, і на момент повторного вселення
ОСОБА_6 до спірної квартири у лютому 2008
р. наймача спірної квартири не було
визначено. Крім того, ОСОБА_1 не давав
згоду на вселення ОСОБА_6 до цієї
квартири.

Таким чином вселення ОСОБА_6 до
квартири № 76 буд. АДРЕСА_1 у лютому 2008 р.
і проживання у ній суперечить ст.ст. 64, 65
ЖК УРСР. Тобто ОСОБА_6 з лютого 2008 р. по
даний час не має законного права
користування спірною квартирою.

Представник ОСОБА_6 у поясненнях
апеляційному суду посилався, що ОСОБА_1
визнавав право ОСОБА_6 на користування
спірною квартирою у ході розгляду
справи за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_1 про
визнання його таким, що втратив право
користування даною квартирою, і за
зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_6
про встановлення порядку користування
квартирою. Це, на думку представника,
підтверджується зустрічною позовною
заявою ОСОБА_1 і його апеляційною
скаргою, які розглядалися судами у
рамках вказаної справи.

Як вбачається, у згаданій зустрічній
позовній заяві та апеляційній скарзі
не йдеться про визнання ОСОБА_1 права
ОСОБА_6 на користування спірним житлом
та про визнання ним обставин, що мають
значення для справи. Натомість у
зустрічній позовній заяві та
апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилається
на обставини, що стали підставою для
задоволення його позовних вимог при
розгляді даної справи щодо решти
позовних вимог (їх копії на а.с. 315-316,
289-290).

Крім того, цю зустрічну позовну заяву і
апеляційну скаргу ОСОБА_6 не визнано і
судами відмовлено у їх задоволенні,
таким чином, сам по собі факт звернення
останнього до судів з вказаною
зустрічною позовною заявою і
апеляційною скаргою не свідчить про
визнання ОСОБА_1 права ОСОБА_6 на
користування квартирою, про яку
йдеться.

До того ж, право ОСОБА_6 на користування
спірним жилим приміщенням у ході
розгляду даної справи не визнає ні
власник житла - Чернігівська міська
рада, ні його балансоутримувач - КП
«Новозаводське» Чернігівської міської
ради.

Згідно ч. 2 ст. 15 ЦК України, кожна особа
має право на захист свого інтересу,
який не суперечить загальним засадам
цивільного законодавства, але
відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦК України, при
здійснені своїх прав особа зобов»язана
утримуватися від дій, які могли б
порушити права інших осіб.

Зі змісту статті 16 ЦК України, кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Зі змісту заявлених позовних вимог
вбачається, що порушення прав ОСОБА_1 є
таким, що триває у часі.

Ст. 9 ЖК УРСР визначено, що ніхто не може
бути обмежений у праві користуватися
жилим приміщенням інакше як з підстав і
в порядку, передбачених законом.

З лютого 2008 року ОСОБА_6 почав чинити
перешкоди у користуванні спірною
квартирою ОСОБА_1, оскільки станом на
16.11.2008 року ОСОБА_1 був позбавлений
можливості користуватись квартирою у
зв»язку зі зміною вхідних дверей та
відсутності ключів від квартири, що
підтверджується розпискою (а.с. 307 т. 2).

Таким чином виходячи з системного
аналізу норм ст. 71, 72, 109 ЖК України та у
зв'язку із тривалістю порушення прав
ОСОБА_1, який мав право проживання в
спірній квартирі з моменту народження
і до теперішнього часу, на правах члена
сім'ї наймача ОСОБА_9, яка померла,
апеляційний суд приходить до висновку
про наявність підстав для задоволення
позову, при цьому враховує тривалість
розгляду справи та підстави заявленого
позову на момент звернення до суду.

Як вбачається, ні ОСОБА_1, ні ОСОБА_6 не
були квартиронаймачами даної квартири
- згідно з особовим рахунком квартири
її наймачем рахувалась померла ОСОБА_9
до 13.05.2013 року (а.с. 17), що
підтверджується даними особового
рахунку № 056774-4 відповідно до якого
наймачем вже є ОСОБА_1

Ці обставини підтверджуються витягом з
паспорта ОСОБА_1 (а.с. 11 т. 1), копією
особового рахунку квартири (а.с. 14 т. 1),
копією рішенння від 13.05.2013 року
Новозаводської районної у м. Чернігові
ради (а.с. 158-160 т. 1) і жодним з учасників
судового розгляду не заперечуються
право користування квартирою.

Неправомірність дій відповідача
ОСОБА_6 щодо позбавлення права
користування спірною квартирою ОСОБА_1
встановлена судовим рішенням у даній
справі.

Враховуючи обставини справи, слід
дійти висновку про наявність потреби
захисту порушеного права ОСОБА_1 у
такий спосіб, як визнання ОСОБА_6 таким,
що втратив право користування спірною
квартирою.

При цьому, суд апеляційної інстанції
приходить до висновку про визначення
дати втрати права користування
квартирою ОСОБА_6 саме з 01.01.2003 року,
оскільки вибуття підтверджується
актом від 09.09.2013 року, де зазначено не
проживання ОСОБА_6 з грудня 2002 року(а.с.
35 т. 2), зазначений доказ узгоджується з
іншими матеріалами справи, та оцінений
судом в сукупності з іншими доказами і
відповідачем не спростований.

Факт заселення ОСОБА_6 у лютому 2008 р. і
ОСОБА_13 з дітьми влітку цього ж року до
спірної квартири без згоди ОСОБА_1,
відповідач не визнає, але ніякими
доказами не спростовує.

Відсутність згоди ОСОБА_1 на їх
вселення також випливає зі змісту
зустрічних позовних заяв ОСОБА_6 й
ОСОБА_13 (а.с. 98-99, 133-134).

У кв. № 76 буд. АДРЕСА_1 були
зареєстровані ОСОБА_1, ОСОБА_6 та
малолітні діти останнього ОСОБА_7 і
ОСОБА_8, і фактично у ній проживали до
виселення, що підтверджується актом
державного виконавця від 15.05.2013 року
(а.с. 362-363).

Малолітні діти ОСОБА_6 - ОСОБА_7 та
ОСОБА_8, вселилася до квартири, про яку
йдеться, не як члени сім'ї наймача цієї
квартири, а як члени сім'ї ОСОБА_6, який з
моменту вселення і по цей час не має
законного права користування
квартирою.

Незаконність користування ОСОБА_6
спірною квартирою з лютого 2008 р. по
даний час, а також незаконність
проживання у спірній квартирі ОСОБА_6 і
дітей, вбачається з обставин
встановлених судом у даній цивільній
справі та порушує законне право ОСОБА_1
користуватися спірною квартирою.

За викладених обставин наявність у
ОСОБА_6 суб»єктивного права на вселення
неповнолітніх дітей без згоди всіх
членів сім'ї, які проживають, виходячи з
норм ст. 65 ЖК УРСР, реалізовано з
порушенням на момент вселення та є
незаконним.

Виходячи зі змісту наведених норм
права, потреба в такому способі
захисту, як виселення ОСОБА_6 з його
дітьми ОСОБА_7 та ОСОБА_8 виникає з
врахуванням положень ч. 4 ст. 29 ЦК
України, та не тягне порушення прав
неповнолітніх ОСОБА_7 та ОСОБА_8 за
наявності у обох їх батьків на праві
властності іншого житла.

Оскільки, порушення прав ОСОБА_1 є
триваючим і їх захист можливий лише за
умови одночасного визнанням ОСОБА_6
таким, що втратив право користування
житловим приміщенням з підстав
заявлених в позові, та виселенням
ОСОБА_7 та ОСОБА_8, навіть за наявності
даних про їх виселення, оскільки
рішенням Новозаводського районного
суду від 21.01.2013 року та ухвали
апеляційного суду Чернігівської
області від 18.03.2013 року, скасовано в
частині виселення, на виконання якого
було видано виконавчі листи про
виселення.

Заперечення представника відповідача
щодо порушень норм ЦПК України при
пред»явленні уточнених позовних заяв
ОСОБА_1 не заслуговують на увагу,
оскільки позивач на власний розсуд
розпоряджається своїми процесуальними
правами, а уточнення позовних вимог
належним чином оформлено письмовою
заявою, як це визначено ч. 2 ст. 31 ЦПК
України.

З копії особового рахунку № 056774-4 від
21.05.2013 року (а.с. 376 т. 1) вбачається, що
03.04.2013 року ОСОБА_6 разом з дітьми
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вибули зі спірної
квартири у зв»язку зі зміною місця
проживання.

Відповідно до постанов про закінчення
виконавчого провадження ВП № 37372829 та
ВП № 37373416 від 17.06.2013 року (а.с. 386, 392 т. 1)
по виконавчому листу № 2/751/56/2013
виданого 01.04.2013 року, згідно з якими
виселено ОСОБА_6, ОСОБА_13 разом з
малолітніми дітьми ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1
та ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2 з квартири за
адресою: АДРЕСА_1.

Оскільки ОСОБА_6 і діти не мають
законного права користування спірним
жилим приміщенням, то вони підлягають
виселенню з цього приміщення. При
вирішенні вимог ОСОБА_1 про виселення
ОСОБА_6 та дітей у зв'язку із вселенням
до спірної квартири не в установленому
порядку суд керується ст. 64, 65 і 109 ЖК
УРСР (п. 41 листа Верховного Суду України
від 26.05.2001 р. «Правові позиції щодо
розгляду судами окремих категорій
судових справ (Житлове право)). Тож, з
положень ст. 47 Конституції України, ч. 1
ст. 109 ЖК УРСР ОСОБА_6 і діти підлягають
виселенню з кв. № 76 буд. АДРЕСА_1 без
надання іншого жилого приміщення.

Таким чином, суд першої інстанції не
дотримався встановленого ст. 212 ЦПК
України принципу оцінки доказів,
відповідно до якого суд на підставі
всебічного, повного й об'єктивного
розгляду обставин справи аналізує і
оцінює докази як кожен окремо, так і в
їх сукупності, і ця оцінка повинна
спрямовуватися на встановлення
достовірності чи відсутності обставин,
які обґрунтовують доводи і заперечення
сторін.

Не перевіривши вказані обставини
належним чином, суд першої інстанції
помилково прийшов до висновку про
відмову в задоволенні позовних вимог.

На підставі вищевикладеного
апеляційні скарги підлягають
задоволенню, рішення суду першої
інстанції - скасуванню, з
постановленням судом апеляційної
інстанції рішення про задоволення
позову.

Оскільки рішення суду першої інстанції
підлягає скасуванню, то відповідно до
положень ст. 88 ЦПК України на користь
ОСОБА_1 Чернігівської міської ради по
114,70 грн. з ОСОБА_6 підлягають стягненню
понесені судові витрати за розгляд
справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст. 47 Конституції України,
ст. ст. 9, 64, 65, 71, 72, ч.1 ст. 109 ЖК України,
ст. ст. 88, 303, 307, п. 1,4 ч. 1 ст. 309, 314, 316-317, 319
ЦПК України, апеляційний суд,

В И Р І Ш И В :

Апеляційні скарги ОСОБА_1, представника
позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2, Чернігівської
міської ради задовольнити.

Рішення Новозаводського районного
суду м. Чернігова від 09 грудня 2013 року
скасувати.

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_6 про виселення
без надання іншого житлового
приміщення, визнання втратившим право
користування жилим приміщенням
задовольнити.

Визнати ОСОБА_6, таким, що втратив право
користування в квартирі АДРЕСА_1 з
01.01.2003 року.

Виселити ОСОБА_6 та неповнолітніх
ОСОБА_7, ОСОБА_8 з квартири АДРЕСА_1, без
надання іншого житлового приміщення.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_1 114,70
грн. в повернення судового збору за
розгляд справи в апеляційній
інстанції.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь
Чернігівської міської ради 114,70 грн. в
повернення судового збору за розгляд
справи в апеляційній інстанції.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:Судді: