Справа № 1326/2-121/11
Головуючий у 1 інстанції: Гулієва М.І.
Провадження № 22-ц/783/841/14
Доповідач в 2-й інстанції: Мацей М. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого:
Мацея М.М.

суддів: Копняк
С.М., Монастирецького Д.І.

секретаря:
Олексіва О.А.

з участю:
позивача ОСОБА_1,

відповідачів
ОСОБА_2, ОСОБА_3

і її
представників ОСОБА_4,

ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційними скаргами ОСОБА_3
на рішення Франківського районного
суду м.Львова від 25 червня 2013 року та
додаткове рішення цього ж суду від 11
листопада 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, Франківської
районної адміністрації Львівської
міської ради, ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», третя
особа: Відділ Державної реєстрації
речових прав на нерухоме майно,
реєстраційної служби Львівського МУЮ
про визнання права власності на
квартиру АДРЕСА_1 та об'єднаним позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2, треті особи:
Франківського районна адміністрація
Львівської міської ради, Львівська
міська рада, ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» про
визнання права власності на
будинковолодіння за ОСОБА_6, знесення
цегляного гаражу, заборону здійснювати
прибудову шляхом замурування вікна
спальні ОСОБА_3, зобов'язання
демонтувати самочинне будівництво,
усунення перешкод у користуванні
вікном спальні, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Франківського районного суду
м.Львова від 25 червня 2013 року позов
ОСОБА_1 задоволено. Визнано за ОСОБА_1
право власності на квартиру АДРЕСА_1,
загальною площею 60,8 кв.м., житловою
площею 28,4 кв.м., яка складається: на
першому поверсі - сходова клітка (2-1)
площею 8,6 кв.м., санвузол (2-2), площею 4,8
кв.м.; на другому поверсі - кухня (2-5)
площею 7,4 кв.м., житлова кімната (2-6)
площею 15,9 кв.м., житлова кімната (2-7)
площею 12,5 кв.м., коридор (2-3) площею 11,6
кв.м., а також на господарські будівлі -
двоповерхову господарську будівлю, що
складається з розташованого на першому
поверсі гаража під літ. «Б» площею 25,2
кв.м., розташованої на другому поверсі
теплиці, площею 25,2 кв.м., ворота
металеві, позначені цифрою « 1».

Об'єднаний позов ОСОБА_3 задоволено
частково. Зобов'язано ОСОБА_1 за власний
рахунок демонтувати огорожу та
білизняні шнурки коло вікна спальні,
забрати чавунний котел з-під вікна
спальні - кімнати першого поверху під
літ 1-4 площею 14,3 кв.м. у м. Львові по вул.
Кобилиці, 10. В задоволенні решти
позовних вимог відмовлено.

Додатковим рішенням Франківського
районного суду м.Львова від 11 листопада
2013 року визнано за ОСОБА_1 право
власності на підвальні приміщення, що
позначені цифрами ІУ площею 13,2 кв.м., У -
4,5 кв.м., УІ - 4,8 кв.м., УІІ площею 13,2 кв.м.
Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду та додаткове рішення суду
оскаржила ОСОБА_3

В апеляційній скарзі на рішення,
посилаючись на незаконність,
необґрунтованість, неправильну оцінку
та дослідження доказів, неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, невідповідність висновків
обставинам справи, порушення вимог
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити в задоволенні позову
ОСОБА_1

Зазначає, що судом безпідставно не
застосовано ст.177 ЦК України, ч.1 ст.105 ЦК
України (1963р.) та п.5 Постанови Пленуму
судової колегії по цивільних справах
Верховного суду від 31 липня 1962 р. та
безпідставно застосував ст.ст. 16,17 ЗУ
«Про власність», оскільки такий не
застосовується до даних правовідносин,
адже на час добудови і надбудови
будинку у 1973 році даний закон не діяв і
відповідно не міг бути правовою
підставою для створення спільної
сумісної власності на майно.

Вважає, що судом неправильно не
застосовано ст. 267 ЦК України щодо
позовної давності, оскільки позов
ОСОБА_1 поданий із пропуском трирічного
строку позовної давності, що є
підставою для відмови в задоволенні
його позову.

В апеляційній скарзі на додаткове
рішення, посилаючись на незаконність,
необґрунтованість, просить його
скасувати. Зазначає, що суд ухвалюючи
додаткове рішення за відсутності
підстав, передбачених ст.220 ЦПК України,
оскільки вирішив питання стосовно
позовної вимоги ОСОБА_1 про визнання
права власності на підвал (ІУ) площею 13,2
кв.м., (УІІ) площею 13,2 кв.м., яка не
досліджувалася в судових засіданнях, з
приводу якої ОСОБА_1 не подавав доказів
та не давав пояснень.

Франківська районна адміністрація
Львівської міської ради, Львівська
міська рада, ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», відділ
Державної реєстрації речових прав на
нерухоме майно реєстраційної служби
Львівського МУЮ належним чином
повідомлені про час і місце розгляду
справи, що стверджується наявними у
справі рекомендованими повідомленнями
про вручення поштового відправлення
(т.3, а.с. 225, 226, 230, 231), представників для
участі у розгляді справи не направили,
що відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України,
не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
відповідачки ОСОБА_3 і її представників
ОСОБА_4, ОСОБА_5 на підтримання
апеляційних скарг, пояснення позивача
ОСОБА_1 і відповідача ОСОБА_2 на
заперечення скарг, перевіривши
матеріали справи, матеріали
витребуваних судових справ за
клопотанням відповідачки ОСОБА_3,
спадкову справу № 102/03,
інвентаризаційні справи квартал № 645 і
№ 678-а, законність і обґрунтованість
рішення суду першої інстанції в межах
доводів апеляційних скарг та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційні
скарги задоволенню не підлягають з
таких підстав.

Відповідно до положень ст.ст. 3,10,11, 15,59,60
ЦПК України кожна особа має право в
порядку встановленому цим Кодексом
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів. Розгляд
цивільних справ здійснюється не інакше
як за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. При
цьому кожна із сторін самостійно, на
власний розсуд розпоряджається своїми
правами щодо предмета спору й
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Захист прав у порядку цивільного
судочинства - це передбачені законом
способи охорони цивільних, житлових,
земельних, сімейних чи трудових прав у
разі їх порушення чи реальної
небезпеки такого порушення.

Загальний перелік таких способів
захисту цивільних прав та інтересів
передбачений ст.16 ЦК України.

Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Результати оцінки
доказів суд відображає в рішенні, в
якому наводяться мотиви їх прийняття
чи відмови у прийнятті.

Відповідно до п.4 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України щодо
цивільних відносин, які виникли до
набрання чинності Цивільним Кодексом
України, положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.
Оскільки спірні правовідносини
виникли до набрання чинності ЦК
України, до них застосовуються
положення ЦК України (1963 р.).

Статтями 16,17 Закону України «Про
власність», роз'ясненнями постанови
Пленуму Верховного Суду України № 7 від
04.10.1991 р. «Про практику застосування
судами законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок» визначено, коли будівництво
велось за рахунок спільної праці
членів сім»ї, жилий будинок стає їх
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено письмовою угодою між
ними.

Судом і матеріалами справи
установлено, що будинок АДРЕСА_1
зареєстровано на праві особистої
власності за ОСОБА_6 в цілому на
підставі договору на праві побудови
будинку і безстрокового користування
земельною ділянкою від 08.02.1954 р. за №
6-1498, акту прийняття будинку в
експлуатацію від 12.12.1951 р., що
стверджено довідкою Львівського МБТІ
№ 22 від 15 травня 1958 р.

В 1970-1980 р.р. до будинку було самовільно
надбудовано другий поверх та на
закріпленій за згаданим будинком
земельній ділянці було збудовано
господарські будівлі та споруди. З
цього часу другий поверх став
складатися з двох ізольованих
приміщень, якими постійно з часу
закінчення будівництва користуються
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 Гараж, позначений на
плані під літерою «Б» та теплиця на
другому поверсі знаходиться в
постійному користуванні позивача
ОСОБА_1 Перший поверх після смерті
ОСОБА_6 знаходиться в користуванні
виключно ОСОБА_3 та членів її сім»ї.

Як вбачається з заяви ОСОБА_6 на адресу
Франківської міжвідомчої комісії
житлового господарства від 23.10.2001 року,
він, як власник спірного будинку, надає
дозвіл своєму сину ОСОБА_1 на
здійснення останнім добудови та
прибудови до будинку, які згідно із
проектною документацією, складатимуть
ізольовану квартиру АДРЕСА_1, а також на
будівництво гаража.

Як вбачається з спільного звернення
від 15.02.2002 року від імені власника
ОСОБА_6 та ОСОБА_2 і ОСОБА_1, власник
визнає за позивачем ОСОБА_1 право
власності на надбудову та добудову, які
складають згідно Проектних пропозицій
квартиру АДРЕСА_1.

Встановлено, що підписи ОСОБА_6 на
вказаних заявах завірені керівником
комунального підприємства. При цьому,
враховуючи, що норми чинного
законодавства не забороняють
керівникам комунальних служб завіряти
підписи мешканців, що проживають на
підвідомчій території, суд прийняв до
уваги вказані документи як належний та
допустимий доказ, що свідчить про згоду
власника на здійснення його сином
ОСОБА_1 добудови та надбудови до
належного йому на праві власності
будинку, а також про наявність
домовленості між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 про
визнання за останнім права власності
на збудовану ним надбудову та добудову,
що складають квартиру АДРЕСА_1

Встановлено, що ОСОБА_6, звертався у
міжвідомчу комісію Франківської
райадмініцстрації щодо дачі дозволу на
експлуатацію самовільно розпочатої
реконструкції будинку, цегляного
гаража, літньої кухні, металевого
гаража, сарая на прибудинковій
території та згідно висновку
міжвідомчої комісії від 30.10.2001 року
(протокол № 36) постановлено, що
технічно можливо завершити самовільно
розпочате будівництво та
реконструкцію будинку згідно з
поданими проектними пропозиціями та
експлуатувати самовільно побудовані
гаражі і господарські приміщення.

Зазначений висновок міжвідомчої
комісії затверджений розпорядженням
Франківської райадміністрації
Львівської міської ради № 246 від 01.03.2002
року, що прийняте на підставі звернень
самого власника будинку ОСОБА_6 та
спільних звернень ОСОБА_6, ОСОБА_1 та
ОСОБА_2, погоджено подані проектні
пропозиції та визначено, що після
розширення, згідно проектних
пропозицій будинок № 10 по вул. Кобилиці
буде триквартирним. Квартира НОМЕР_1
буде на першому поверсі та буде
складатись з трьох кімнат, площею 16,8
кв.м., 14,3 кв.м., 10,9 кв.м., кухні, коридора -
4,8 кв.м., веранди - 4,6 кв.м., ванної кімнати
- 4 кв.м., туалета - 0,7 кв.м., загальна площа
70,3 кв.м. Власником квартири НОМЕР_1 буде
ОСОБА_6.

Квартира АДРЕСА_1 буде розташована в
двох рівнях та складатиметься - 1 поверх
- сходова клітка - 8,6 кв.м., суміщений
санвузол - 4,8 кв.м., 2 поверх - коридор - 11,6
кв.м., кухні - 7,4 кв.м., 2-х житлових кімнат
- 15,9 кв.м., 123,5 кв.м., загальною площею 60,8
кв.м. Власником квартири АДРЕСА_1 та
цегляного гаражу 4,5х5,6м буде ОСОБА_1

Квартира НОМЕР_2 буде розташована в
двох рівнях та складатиметься - 1 поверх
- 2- поверх - сходова клітка, 2 поверх -
коридор - 6,9 кв.м., суміщений санвузол 2,5
кв.м., кухня - 14,3 кв.м., житлова кімната -
16,8 кв.м., загальна площа квартири 40,5
кв.м. Власником квартири НОМЕР_2 та
зблокованого з будинком гаражу 6х3 м,
господарського приміщення 5,4х4,5 м буде
ОСОБА_2

Як вбачається за матеріалів справи,
відповідність добудови, надбудови та
господарських будівель, що є предметом
спору, вимогам ДБН встановлено
Дозволом на виконання будівельних
робіт Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю
Львівської міської ради № 561/02 від 14
жовтня 2002 року, а проект добудови з
надбудовою будинку на вул. Кобилиці, 10 в
м.Львові, затверджений Комунальним
підприємством
«Архітектурно-будівельний нагляд».

Згідно зі ст. 29 Закону України «Про
планування і забудову території»,
дозвіл на виконання будівельних робіт
надається на підставі проектної
документації, погодженої та
затвердженої в порядку, визначеному
законодавством.

Таким чином, районний суд дійшов
вірного висновку, що добудова та
прибудова, здійснені за згодою
власника будинковолодіння ОСОБА_6, за
домовленістю про реальний розподіл
цього будинковолодіння після
закінчення будівництва.

Згідно Постанови Франківського
районного суду від 22 лютого 2006 року
Розпорядження Франківської районної
адміністрації Львівської міської ради
№ 246 від 01 березня 2002 р. визнано
недійсним в частині визначення ОСОБА_1
власниками квартир, господарських
будівель і споруд на вулиці Кобилиці, 10
у місті Львові. При цьому судом
встановлено, що ОСОБА_6. звертався до
Франківської районної адміністрації з
питання про технічну можливість
завершення самовільно розпочатого
розширення будинку № 10 по вул.
Кобилиці, 10 м.Львова за рахунок
надбудови та прибудови, використання
трьох ізольованих квартир, а не з
питанням про визначення режиму
власності квартир, на які відсутні
правовстановлюючі документи,
розпорядження прийнято передчасно та
всупереч компетенції
райадміністрації. Разом з тим, в
частині визначення розподілу
будинковолодіння на три ізольовані
квартири вказане Розпорядження не
скасоване.

Ухвалою від 17 липня 2006 року колегії
суддів судової палати у цивільних
справах апеляційного суду Львівської
області у справі № 22а-42 та ухвалою від
21.02.08 р. ВАС України у справі № к-28106/06К
-28110/06, постанову Франківського
районного суду м.Львова від 22 лютого 2006
року залишено без змін.

Згідно Акту державної технічної
комісії про готовність закінченого
будівництвом об'єкта до експлуатації,
від 12 лютого 2003 року, затвердженого
рішенням виконавчого комітету
Львівської міської ради № 269 від 04
вересня 2003 року, добудова з надбудовою
будинку на вул. Кобилиці, 10 в м.Львові,
які, в тому числі, складають і квартиру
АДРЕСА_1, прийняті в експлуатацію.

Судом встановлено, що станом на день
смерті, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 належав на
праві приватної власності
одноповерховий будинок № 10 по вул.
Кобилиці, у м.Львові ( в даний час
позначений на плані - квартира НОМЕР_1).

Спірна надбудова і прибудова до
будинку, зокрема, кв. АДРЕСА_1 була
прийнята в експлуатацію Актом
державної технічної комісії від 12
лютого 2003 року про готовність до
експлуатації житлового будинку по вул.
Кобилиці, № 10 після реконструкції з
розширенням за рахунок прибудови і
надбудови, тобто після смерті ОСОБА_6, а
тому не підлягає включенню до складу
спадкової маси після смерті ОСОБА_6, з
висновком суду погоджується судова
колегія.

Суд вірно взяв до уваги, що проектна
документація на виконання
ремонтно-будівельних робіт, яка була
подана ОСОБА_6 на погодження, та не
оспорювалася сторонами, містить
розподіл будинковолодіння на
ізольовані квартири для трьох окремих
власників, що узгоджується із заявами
ОСОБА_6, якими він надає дозвіл своїм
синам на добудову та прибудову до свого
будинку, та відповідно свідчить про
невідповідність мотивів зустрічної
позовної заяви в тій частині, що ця
будова здійснена одним власником
ОСОБА_6

Вказане підтверджується також змістом
Розпорядження № 246 Франківської
районної адміністрації в частині
визначення окремих квартир в будинку №
10 по вул.. Кобилиці м.Львова, яке є
дійсним письмовим доказом, що свідчить
про встановлення позивачем ОСОБА_1
окремого обліку електроенергії,
водопостачання, газопостачання
приміщень спірних надбудов, автономно
від інших приміщень першого та другого
поверху будинку 10 по вул. Кобилиці в
м.Львові, а також вселенням сім»ї
позивача в спірні приміщення та
постійним користуванням ними, що було б
неможливо без наявності домовленості
та дозволу ОСОБА_6

Ураховуючи наведене, районний суд
дійшов вірного висновку, що між
сторонами виник спір лише з підстав
набуття права власності і саме такий
позов заявлений позивачем ОСОБА_1, а
сторони фактично визнали порядок
користування останнім спірними
приміщеннями, тому в цій частині
підставно задоволені його вимоги.

Відмовляючи у позові ОСОБА_3 районний
суд виходив з того, що при житті ОСОБА_6
відбувся реальний поділ
будинковолодіння, визначився певний
порядок користування приміщеннями і
спірні добудови та надбудова з 80-х
років по даний час знаходяться
виключно у користуванні ОСОБА_1 та його
сім»ї, що не заперечувалось, добудови
здійснені працею і коштами ОСОБА_1 з
дозволу власника ОСОБА_6, останній не
претендує на приміщення першого
поверху, як спадщину після смерті
батька.

Визнаючи правовідносини триваючими,
районний суд дійшов вірного висновку
про безпідставність посилання ОСОБА_3
на відмову у позові у зв'язку з
пропуском строку звернення до суду з
даним позовом.

Як вбачається з висновку експертного
будівельно-технічного дослідження від
11 травня 2012 року, розташування
двоповерхової господарської будівлі,
що складається з розташованого на
першому поверсі гаража літ «Б» площею
25,2 кв.м. та розташованої на другому
поверсі теплиці площею 25,2 кв.м., ворота
металеві літ «І», відповідає вимогам
ДБН 360-92 «Містобудування. Планування й
забудова міських і сільських
поселень». Зазначені господарські
будівлі прийняті в експлуатацію в
комплексі об'єкта нерухомості Актом
державної техкомісії від 12 лютого 2003
року.

Згідно зазначеного висновку
будівельні роботи по перенесенню вікон
на іншу стіну будинку та будівництво
стіни біля вікна першого поверху
будинку в кімнаті літ 1-4 виконувались
ОСОБА_1 з метою приведення у
відповідність ДБН сходової клітки до
квартири АДРЕСА_1 відповідно до
«Проекту добудови з надбудовою будинку
на вул. Кобилиці, 10 в м.Львові,
затвердженого КП
«Архітектурно-будівельний нагляд».

Районним судом обґрунтовано не взято
до уваги Висновок експертного
будівельно-технічного дослідження від
18 липня 2012 року, оскільки він
суперечить відповідності нормативним
проекту добудови та надбудови.

Ні в суді першої інстанції, ні в
апеляційному суді жодна із сторін не
заявляла клопотання щодо незгоди із
висновками будівельно-технічного
дослідження і призначення відповідної
експертизи.

Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Ухвалюючи додаткове рішення районний
суд виходив з того, що при ухваленні
рішення від 25 червня 2013 року судом не
вирішено заявлені ОСОБА_1 вимоги щодо
визнання за ним права власності на
підвали та розподілу судових витрат.

З приводу заявлених вимог сторони
давали пояснення, досліджувались
подані суду докази.

Згідно з пунктами 1,4 ч.1 ст.220 ЦПК України
суд, що ухвалив рішення, може за заявою
осіб, які беруть участь у справі, чи з
власної ініціативи ухвалити додаткове
рішення, якщо стосовно якої-небудь
позовної вимоги, з приводу якої сторони
подавали докази і давали пояснення, не
ухвалено рішення; судом не вирішено
питання про судові витрати.

З матеріалів справи вбачається, що така
вимога ОСОБА_1 заявлялась, достатньо
доказів на її обґрунтування і з приводу
цієї вимоги давалися пояснення.

Висновки суду в цій частині колегія
суддів також визнає законними і
обґрунтованими.

Посилання апелянта на незастосування
судом ч.1 ст.105 ЦК УРСР 1963 року, ст.ст. 177,
267 ЦК України є неспроможними, оскільки
правовідносини між сторонами є довго
триваючими, спір про право власності
виник і тривав в період дії закону
України «Про власність», про що вказано
в рішенні суду, Цивільний кодекс
України, згідно його Прикінцевих та
перехідних положень набрав чинності з
01 січня 2004 року.

Згідно п.4 Прикінцевих та перехідних
положень ЦК України Цивільний кодекс
України застосовується до цивільних
відносин, що виникли після набрання ним
чинності.

Щодо цивільних відносин, які виникли до
набрання чинності Цивільним кодексом
України, положення цього Кодексу
застосовуються до тих прав і обов'язків
, що виникли або продовжують існувати
після набрання ним чинності.

Перевірені колегією суддів
витребувані із суду першої інстанції
цивільні справи, не дають підстав для
застосування позовної давності,
оскільки у правовідносинах між
сторонами має місце переривання
перебігу позовної давності,
визначеного ст.264 ЦК України.

Дія актів цивільного законодавства у
часі встановлена ст.5 ЦК України і
районним судом вимоги цієї норми
дотримано.

Інші доводи апеляційних скарг
висновків суду не спростовують, тому не
заслуговують на увагу.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції повно і всебічно дослідив і
оцінив обставини у справі, подані
сторонами докази та правильно визначив
характер спірних правовідносин,
рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам.

Апелянтом не подано належних та
допустимих доказів для спростування
рішення і додаткового рішення суду
першої інстанції, які б мали доказове
значення та заслуговували на увагу, чи
порушень норм матеріального і
процесуального права, які можуть бути
підставою для скасування цих рішень
відповідно до ст. 309 ЦПК України.

За таких обставин судова колегія
дійшла висновку, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, а тому,
відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України,
апеляційні скарги слід відхилити, а
рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1п.1, 308, 314 ч.1п.1,
315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Франківського районного суду
м.Львова від 25 червня 2013 року та
додаткове рішення цього ж суду від 11
листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної карги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою
апеляційного суду.

Головуючий:
Мацей М.М.

Судді:
Копняк С.М.

Монастирецький Д.І.