АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Головуючий у першій інстанції
Апеляційне провадження № 22-ц/796/3701/2014
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 березня 2014 року колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва

у складі судді-доповідача
АнтоненкоН.О.,

суддів
Стрижеуса А.М., Шкоріної
О.І. при
секретарях Слащуку
А.С., Лужецькій І.С.,

за участю представника
позивача ОСОБА_3,

представника
відповідача ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційними
скаргами ОСОБА_4, який на підставі
довіреності діє в інтересах ОСОБА_5, та
ОСОБА_6 на рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 16 січня 2014
року та на ухвалу цього суду від 6
грудня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_5, треті особи ОСОБА_7,
ОСОБА_8 про стягнення грошових коштів
за договором позики.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши матеріали справи
та обговоривши доводи апеляційних
скарг, колегія

в с т а н о в и л а :

10.10.2007 ОСОБА_6 звернулась до суду
з позовом про стягнення 80000грн боргу за
договором позики з ОСОБА_5 В
обгрунтування позовних вимог
зазначала, що 13 березня 2006 року
позичила відповідачу 80000 грн зі строком
повернення боргу до 13 березня 2007 року,
про що ОСОБА_5 склала розписку.

Ухвалою Дніпровського районного суду
м. Києва від 31.10.2007 визнано мирову угоду
між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 про стягнення
боргу за договором позики, відповідно
до якої ОСОБА_5 зобов'язалась передати
ОСОБА_6 в рахунок боргу належну їй на
праві власності нежитлову
господарську будівлю загальною площею
214мІ за адресою АДРЕСА_1, а також
визнано за ОСОБА_6 право власності на
вказану нежитлову господарську
будівлю.

Ухвалою Дніпровського районного суду
м. Києва від 29.09.2011 внесені зміни до
резолютивної частини ухвали
Дніпровського районного суду м. Києва
від 31.10.2007, якою зобов'язано БТІ м. Києва
зареєструвати за ОСОБА_6 нежитлову
господарську будівлю загальною площею
60,9мІ, розташовану по АДРЕСА_1.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від
12.06.2013 ухвали Дніпровського районного
суду м. Києва від 31.10.2007 та 29.09.2011
скасовані, а питання про визнання
мирової угоди передано на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалою Дніпровського районного суду
м. Києва від 06.12.2013 у визнанні мирової
угоди між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 відмовлено.

12.12.2013 ОСОБА_6 збільшила розмір позовних
вимог та просила суд стягнути з ОСОБА_5
80000грн боргу за договором позики,
інфляційні втрати у розмірі 80508,51грн, 3%
річних у розмірі 20803,41грн, проценти за
користування позикою в розмірі
80350,20грн, а всього стягнути 261659,12грн.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 16 січня 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_6 задоволені частково:
стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6
заборгованість за договором позики в
сумі 80000,00грн, 3% річних від простроченої
суми заборгованості у розмірі 7205,10грн,
інфляційні втрати у розмірі 4143,43грн,
проценти за користування позикою в
розмірі 17951,17грн та судовий збір у
розмірі 1093,00грн, а всього 110392,70грн.

Судом першої інстанції встановлено, що
13.03.2006 відповідач за договором позики
отримала від позивача кошти в сумі
80000,00грн, які згідно розписки
зобов'язалась повернути до 13.03.2007,
проте, на момент розгляду справи не
виконала свої зобов'язання.

Також встановлено, що відповідач
ОСОБА_5 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 року, на
момент укладення договору позики
досягла 16-річного віку, проте, батьки
згоди на вчинення договору позики їй не
надавали. Після реєстрації шлюбу 22.10.2011
прізвище відповідача ОСОБА_5.

Встановивши наведене та виходячи з
положень ст.ст.221,222 ЦК України, суд
першої інстанції вважав відсутніми
підстави для визнання договору позики -
предмету спору у даній справі
нікчемним, як про це заявляв
представник відповідача, та виходив з
того, що вимог про визнання договору
позики недійсним не заявлено.

За таких обставин та виходячи з
невиконання відповідачем зобов'язань
щодо повернення боргу за договором
позики, враховуючи визнання
відповідачем позовних вимог протягом
розгляду справи та укладення сторонами
мирової угоди із закриттям провадження
у справі, збільшення розміру позовних
вимог лише 12.12.2013, суд першої інстанції
дійшов висновку про часткове
задоволення позовних вимог.

В апеляційній скарзі представник
відповідача за довіреністю ОСОБА_4
просить скасувати рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 16.01.2014 та ухвалити нове, яким у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_6
відмовити у повному обсязі.
Посилається на порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права.

У поданих апеляційних скаргах ОСОБА_6
просить скасувати рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 16.01.2014 в частині стягнення
інфляційних втрат та 3 % річних,
процентів за користування позикою та
ухвалити в цій частині нове рішення про
задоволення позовних вимог у цій
частині у повному обсязі. Посилається
на порушення судом норм матеріального
і процесуального права. Крім того,
просить скасувати ухвалу
Дніпровського райсуду м. Києва від
06.12.2013 про відмову у визнанні мирової
угоди, вважаючи, що суд не встановив
обставини, що мають значення для
вирішення цього питання.

ОСОБА_4 як представник відповідача у
своїй апеляційній скарзі просить
скасувати рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 16 січня 2014
року та ухвалити нове рішення про
відмову у задоволенні позову у повному
обсязі. Посилається на порушення судом
норм матеріального і процесуального
права. Зазначив, що питання про
затвердження мирової угоди після
скасування відповідних ухвал
Дніпровського райсуду від 31.10.2007 та
29.09.2011 сторонами не обговорювалось, і
його довірителька проти укладення
мирової угоди.

У судовому засіданні представник
позивача просив задовольнити
апеляційні скарги ОСОБА_6, скасувати
ухвалу Дніпровського райсуду м. Києва
від 06.12.2013 та рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 16 січня 2014
року та ухвалити нове рішення про
задоволення позову у повному обсязі.
Представник відповідача просив
задовольнити його скаргу та ухвалити
нове рішення про відмову у задоволенні
позову ОСОБА_6 у повному обсязі.

Перевіривши законність та
обґрунтованість оскаржуваних судових
рішень в межах доводів апеляційних
скарг та заявлених у суді першої
інстанції вимог, колегія дійшла
висновку, що апеляційні скарги
підлягають відхиленню, а оскаржувані
судові рішення - залишенню без змін з
наступних підстав.

Предметом спору у даній справі є
стягнення суми боргу за договором
позики та стягнення сум за
прострочення виконання грошового
зобов'язання.

Факт укладення сторонами 13.03.2006
договору позики у сумі 80000,00грн
підтверджується розпискою, написаною
власноручно відповідачкою. Належних та
допустимих доказів на підтвердження
іншої суми предмету позики ні суду
першої, ні суду апеляційної інстанції у
передбаченому ст.ст.10,60 ЦПК України
порядку не надано.

Укладення договору позики
неповнолітньою особою з неповною
цивільною дієздатністю у віці 16 років
без згоди батьків відповідно до вимог
ст.32 ЦК України не дає підстав вважати
такий договір нікчемним на підставі ч.2
ст.221 ЦК України, адже вказана норма
визначає правові наслідки вчинення
правочину малолітньою особою за межами
її цивільної дієздатності. Правові
наслідки вчинення правочину
неповнолітньою особою за межами її
цивільної дієздатності передбачені
ст.222 ЦК України, відповідно до якої
такий правочин може бути визнаний
судом недійсним за позовом
заінтересованої особи. Проте, такий
позов зацікавленими особами не
пред'явлений.

За таких обставин відсутні підстави
вважати договір позики від 13.03.2006,
укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_5,
недійсним. Він є чинним і підлягає
виконанню у відповідності до
ст.ст.526,530,1049 ЦК України.

Факт неповернення суми боргу до 13.03.2007,
як це визначено сторонами та
зафіксовано у розписці, відповідачкою
не заперечується і підтверджується
фактом укладення мирової угоди сторін
у 2009 році та виправлення описок в
ухвалі суду про її затвердження у 2011
році. За таких обставин правильним є
висновок суду про задоволення позовних
вимог ОСОБА_6 та стягнення на її користь
з ОСОБА_5 80000грн. Доводи апеляційної
скарги представника відповідача у цій
частині висновків суду не спростовують
і на їх правильність не впливають.

Що стосується стягнення трьох
процентів річних від простроченої суми
та інфляційних втрат у зв'язку з
простроченням виконання грошового
зобов'язання відповідно до положень
ст.625 ЦК України, а також процентів за
користування позикою відповідно до
ст.1048 ЦК України, то слід виходити з
наступного.

Встановлено, що у передбачений
договором строк до 13.03.2007 відповідач
свої зобов'язання по поверненню позики
не виконала. В межах передбачених
законом строків позовної давності
позивач звернулася до суду за захистом
своїх порушених прав 10.10.2007, при цьому
просила стягнути з відповідача лише
суму боргу 80000грн.

У період з 31.10.2007 по 12.06.2013 діяла мирова
угода сторін щодо повернення суми
боргу 80000грн. З позовними вимогами про
відповідальність за невиконання
грошового зобов'язання та стягнення
процентів за користування позикою
ОСОБА_6 звернулась до суду з пропуском
строку позовної давності лише 12.12.2013.
Разом з тим, грошове зобов'язання
залишається невиконаним, і сума боргу
підлягає стягненню з відповідача, у
зв'язку з чим колегія вважає правильним
висновок суду про стягнення вказаних
сум у межах трьох років за період з
12.12.2010 по 12.12.2013. Доводи апеляційної
скарги позивача у цій частині не
грунтуються на вимогах закону та
спростовуються встановленими судом
обставинами.

Що стосується апеляційної скарги
ОСОБА_6 на ухвалу Дніпровського
районного суду м. Києва від 12.06.2013 про
відмову у визнанні мирової угоди, то
колегія вважає, що підстав для її
скасування немає, адже відповідач у
судове засідання 12.06.2013 не з'явилася,
належних та допустимих доказів на
підтвердження її волі на вирішення
спору мирним шляхом станом на 12.06.2013
суду не надано. Доводи представника
позивача про те, що зазначена ухвала не
містить у собі встановлення обставин,
що мали значення для вирішення питання
про її затвердження чи відсутність
підстав для затвердження, не
заслуговують на увагу.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.303,308,313,315 ЦПК України, колегія

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_4, який на
підставі довіреності діє в інтересах
ОСОБА_5, та ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 16 січня 2014 року та ухвалу
цього суду від 6 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили негайно, може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з моменту
проголошення шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Суддя-доповідач Н.О. Антоненко

Судді
А.М. Стрижеус

О.І.Шкоріна

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

03110 м. Київ, вулиця Солом'янська,
2-а

Справа № 755/16177/13-ц
Головуючий у першій інстанції
Виниченко Л.М.

Апеляційне провадження № 22-ц/796/3701/2014
Доповідач
Антоненко Н.О.

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

(вступна та резолютивна частини)

19 березня 2014 року колегія суддів
Судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва

у складі судді-доповідача
АнтоненкоН.О.,

суддів
Стрижеуса А.М., Шкоріної
О.І. при
секретарях Слащуку
А.С., Лужецькій І.С.,

за участю представника
позивача ОСОБА_3,

представника
відповідача ОСОБА_4

розглянула у відкритому судовому
засіданні справу за апеляційними
скаргами ОСОБА_4, який на підставі
довіреності діє в інтересах ОСОБА_5, та
ОСОБА_6 на рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 16 січня 2014
року та на ухвалу цього суду від 6
грудня 2013 року у справі за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_5, треті особи ОСОБА_7,
ОСОБА_8 про стягнення грошових коштів
за договором позики.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши матеріали справи
та обговоривши доводи апеляційних
скарг, колегія, керуючись ст.ст.218,317 ЦПК
України,

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_4, який на
підставі довіреності діє в інтересах
ОСОБА_5, та ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 16 січня 2014 року та ухвалу
цього суду від 6 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили негайно, може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з моменту
проголошення шляхом подачі касаційної
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Суддя-доповідач Н.О. Антоненко

Судді
А.М. Стрижеус

О.І.Шкоріна