Провадження № 2/752/493/14
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

18 березня 2014 року Голосіївський
районний суд м. Києва в складі:
головуючого судді Новак А.В. при
секретарі Чабанюк Л.В., розглянувши у
відкритому судовому засіданні в залі
суду в м. Києві цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Південно-Західна залізниця», третя
особа яка не заявляє самостійних вимог
щодо предмета спору - начальник
Відокремленого підрозділу Вагонна
дільниця станції Київ-Пасажирський про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та моральної шкоди,-

в с т а н о в и в :

позивач звернувся до суду з позовом до
Державного територіально-галузевого
об'єднання «Південно-Західна
залізниця», третя особа яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору -
начальник Відокремленого підрозділу
Вагонна дільниця станції
Київ-Пасажирський про поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та моральної
шкоди.

Мотивував свої вимоги тим, що він
відповідно до наказу «По особовому
складу» за № 956/ос від 14 травня 2013 року
за підписом начальника Відокремленого
підрозділу Вагонна дільниця станції
Київ-Пасажирський Тодочук В.Т.
звільнений з посади провідного
юрисконсульта з 04 червня 2013 року
відповідно до ст. 3 Закону України «Про
відпустки», за угодою сторін, згідно з
п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю
України з виплатою компенсації за
невикористану відпустку в розмірі 33
к.д.

Позивач зазначає, що дійсно ним була
написана заява про надання відпустки і
в подальшому він мав намір звільнитися
за угодою сторін, про що він і зазначив
у заяві, однак дати звільнення
зазначено не було.

Дізнавшись про своє звільнення він
написав заяву про відміну п. 2 наказу
«По особовому складу» за № 956/ос від 14
травня 2013 року(звільнення за угодою
сторін), оскільки ним було прийнято
рішення про відсутність бажання
звільнятися.

Також позивач зазначив, що ним було
надано листок непрацездатності у
період з 31.05.2013 року по 05.06.2013 року, тобто
як зазначає позивач його звільнення
відбулося у період відпустки під час
хвороби.

Вважає, що його звільнення відбулося
незаконно, а тому просить суд ухвалити
рішення, яким визнати наказ «По
особовому складу» за № 956/ос від 14
травня 2013 року незаконним. Поновити
його на посаді провідного
юрисконсульта у Відокремленому
підрозділі Вагонна дільниця станції
Київ-Пасажирський з дати звільнення - 04
червня 2013 року. Стягнути середній
заробіток за час вимушеного прогулу з 05
червня 2013 року по день поновлення на
посаді та стягнути моральну шкоду, яку
він оцінює у розмірі 1000 гривень, у
зв'язку з тим, що такі дії відповідача
призвели до здійснення ним додаткових
зусиль для відновлення життєвих
зв'язків та моральних страждань.

В судовому засіданні позивач підтримав
вимоги позовної заяви та просила суд
позов задовольнити повністю.

Представники відповідача в судовому
засіданні заперечували проти
задоволення позовних вимог з
посиланням на письмові заперечення, що
долучені до матеріалів справи.
Пояснили, що звільнення позивача
відбулося з дотриманням чинного
законодавства і саме за угодою сторін
на підставі заяви ОСОБА_1 за згодою
відповідача. Вимоги позивача, на їх
думку є безпідставними та такими, що не
підлягають задоволенню а вимога про
стягнення моральної шкоди є
недоведеною і такою, що не
підтверджується будь-якими належними
та допустимими доказами. Просили суд
ухвалити рішення, яким в задоволенні
позовних вимог відмовити повністю.

Третя особа яка не заявляє самостійних
вимог, щодо предмета спору в судове
засідання не з'явилася та не
забезпечила явку свого представника, а
тому суд з врахуванням думки
представників сторін вважає за можливе
ухвалити рішення у відсутність такої,
визнаючи неявку останньої такою, що
відбулася з неповажних причин.

Заслухавши представників сторін,
дослідивши і проаналізувавши докази,
які містяться в матеріалах справи, суд
на основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилались як
на підставу своїх вимог і заперечень,
дійшов наступних висновків.

З матеріалів трудової книжки серії
НОМЕР_1 заведеною (заповненої) 28 грудня
1981 року на ім'я ОСОБА_1 вбачається, що
власник такої 04 грудня 2001 року
переведений на посаду провідного
юрисконсульта Відокремленого
підрозділу Вагонна дільниця станції
Київ-Пасажирський Державного
територіально-галузевого об'єднання
«Південно-Західна залізниця», про що
здійснено запис за № 21.

13 травня 2013 року ОСОБА_1 на ім'я
начальника Відокремленого підрозділу
Вагонна дільниця станції
Київ-Пасажирський Тодочука В.Т. було
подано заяву наступного змісту: «Прошу
Вас надати мені щорічну відпустку з
14.05.2013 р. по 04.06.2013 р., а також прошу після
закінчення відпустки звільнити мене з
роботи за згодою сторін згідно п. 1 ст. 36
КЗпП України».

14 травня 2013 року було видано наказ «По
особовому складу» за № 956/ос від 14
травня 2013 року за підписом начальника
Відокремленого підрозділу Вагонна
дільниця станції Київ-Пасажирський
Тодочук В.Т., відповідно до якого ОСОБА_1
звільнений з посади провідного
юрисконсульта з 04 червня 2013 року
відповідно до ст. 3 Закону України «Про
відпустки», за угодою сторін, згідно з
п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю
України з виплатою компенсації за
невикористану відпустку в розмірі 33
к.д.

21 травня 2013 року ОСОБА_1 на ім'я
начальника Відокремленого підрозділу
Вагонна дільниця станції
Київ-Пасажирський Тодочука В.Т. було
подано заяву було подано заяву у якій
зазначено намір відкликати заяву про
звільнення у зв'язку із зміною сімейних
обставин та погіршенням стану здоров'я.

Відповідно до статті 3 Закону України
«Про відпустки» від 15 листопада 1996 року
за № 504/96-ВР за бажанням працівника у
разі його звільнення за угодою сторін
йому має бути надано невикористану
відпустку із звільненням в останній
день відпустки.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті
36 Кодексу законів про працю України,
підставами припинення трудового
договору є угода сторін.

Надаючи оцінку наказу про звільнення
та ретельно його аналізуючи, суд
вважає, що волевиявлення ОСОБА_1 на
звільнення з підстав п. 1 ч. 1 ст. 36
Кодексу законів про працю України було
виражене у формі власноручно написаної
заяви про звільнення із зазначенням
часу проведення такого
звільнення(після закінчення
відпустки), виявлення згоди на
проведення звільнення у такий спосіб
відповідачем виражене у виданні наказу
«По особовому складу» за № 956/ос від 14
травня 2013 року із зазначенням підстав,
а саме заява ОСОБА_1, та у тому числі
згода власника.

Аналізуючи вищенаведені правові норми
у сукупності з дослідженими доказами,
суд дійшов категоричного висновку, що
звільнення позивача відбулося за
угодою сторін в строк визначений
сторонами спору.

Вияв бажання ОСОБА_1 анулювати таку
домовленість у зв'язку із зміною
сімейних обставин та відсутністю
бажання звільнятися з роботи, після
досягнення угоди з власником
підприємства і в подальшому відмови
такого на анулювати вказані
домовленості не свідчить про
незаконність звільнення позивача з
підстав п. 1 ч. 1 ст. 36 Кодексу законів про
працю України.

Відповідно до п. 8 Пленуму Верховного
Суду України «Про практику розгляду
судами трудових спорів» від 06
листопада 1992 року за № 9, при
домовленості між працівником і
власником підприємства, установи,
організації або уповноваженим ним
органом про припинення трудового
договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП (за згодою
сторін) договір припиняється в строк,
визначений сторонами.

Суд вважає переконливо доведеним перед
ним наявність обоюдної домовленості
між сторонами спору про дату
припинення трудового договору, тобто
як позивач так і відповідач будучи
сторонами трудових правовідносин
визначили дату припинення таких після
настання обставини, а саме закінчення
відпустки ОСОБА_1

Подання ОСОБА_1 заяви про відкликання
заяви про звільнення і подальша
відмова власника підприємства у
задоволенні такої не свідчить про
незаконність дій останнього і жодним
чином не порушує трудових прав ОСОБА_1

Відповідно до п. 8 Пленуму Верховного
Суду України «Про практику розгляду
судами трудових спорів» від 06
листопада 1992 року за № 9, анулювання
домовленості між працівником і
власником підприємства про припинення
трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП
(за згодою сторін) може мати місце лише
при взаємній згоді про це власника або
уповноваженого ним органу і
працівника.

В ході розгляду справи представники
відповідача пояснили, що власник
підприємства такої згоди не виражає.

Факт наявності у позивача листка
непрацездатності у період з 31.05.2013 року
по 05.06.2013 року правового значення при
вирішенні даного спору не має, оскільки
звільнення ОСОБА_1 відбулося не з
ініціативи власника підприємства, а
тому така обставина при наявних
правовідносинах сторін спору не може
слугувати доказом наявності факту
порушення власником підприємства
трудового права позивача.

Відмовляючи позивачу в задоволенні
позовних вимог про визнання наказу про
звільнення незаконним і поновлення
його на посаді, виходячи з доведеності
належними та допустимими доказами
факту законності такого звільнення,
суд відповідно не знаходить правових
підстав для задоволення позовних вимог
в частині стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу з 05
червня 2013 року по день поновлення на
посаді ОСОБА_1

Відповідно до ч. 1 ст. 237-1 Кодексу
законів про працю України,
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

В ході судового розгляду позивачем не
надано будь-яких доказів, які б
об'єктивно свідчили про те, що дії
відповідача виражені у формі відмови
анулювання домовленостей про
звільнення, призвели до втрати
нормальних життєвих зв'язків та він
змушений був здійснити будь-які
додаткові зусилля для організації
свого життя.

Суд вважає, що ці обставини позивачем
належно не доведені, а тому з
врахуванням наявності факту
відсутності порушень власником
Державного територіально-галузевого
об'єднання «Південно-Західна
залізниця» трудових прав ОСОБА_1 та
його заяви про стягнення моральної
шкоди, однак без надання доказів
наявності обставин, зазначених у ч. 1 ст.
237-1 Кодексу законів про працю України,
суд дійшов висновку про неможливість
задоволення позовних вимог останнього
в цій частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України,
кожна сторона зобовязана довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
ЦПК України.

На основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які посилались сторони, як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених доказами, дослідженими в
судовому засіданні, оцінивши їх
належність, допустимість,
достовірність, а також достатність і
взаємний зв'язок у їх сукупності,
встановивши правовідносини, які
випливають із встановлених обставин та
правові норми, які підлягають
застосуванню до цих правовідносин, суд
дійшов висновку про необхідність
відмовити ОСОБА_1 в задоволенні
позовних вимог повністю.

Питання про судові витрати вирішити за
правилами статті 88 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 212-215, 223, 294-296 ЦПК
України,суд,-

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
Державного територіально-галузевого
об'єднання «Південно-Західна
залізниця», третя особа яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору -
начальник Відокремленого підрозділу
Вагонна дільниця станції
Київ-Пасажирський про поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу та моральної
шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене протягом
десяти днів з дня його проголошення, а
рішення яке було ухвалено без участі
особи, яка її оскаржує протягом десяти
днів з дня отримання копії рішення.
Апеляційна скарга подається до
Апеляційного суду м. Києва через
Голосіївський районний суд м. Києва.

Суддя
А.Новак