Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №293/757/13-ц
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

14 січня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого - судді
Жигановської О.С.

суддів: Якухно
О.М., Коломієць О.С.

при секретарі судового

засідання
Крижанівській М.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до
територіальної громади в особі
Сліпчицької сільської ради
Черняхівського району, третя особа -
реєстраційна служба Черняхівського
районного управління юстиції
Житомирської області про визнання
права власності на частини житлового
будинку та земельні ділянки в порядку
спадкування

за апеляційною скаргою ОСОБА_4, ОСОБА_5,
яка діє в своїх інтересах та в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_6

на рішення Черняхівського районного
суду Житомирської області від 19 червня
2013 року

встановила:

У квітні 2013 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3
звернулись до суду з позовом про
визнання за ними права власності на
житловий будинок АДРЕСА_1 в порядку
спадкування за заповітом після смерті
їх матері ОСОБА_7, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1 року, оскільки нотаріус
Черняхівської державної нотаріальної
контори своєю постановою від 02.04.2013
року відмовив у видачі свідоцтва про
право на спадщину через відсутність
правовстановлюючого документа на
житловий будинок спадкодавця.

В процесі розгляду справи позивачі
доповнили свої позовні вимоги і також
просили визнати за кожною з них право
власності в рівних частках на земельну
ділянку площею 0,62 га, яка розташована
по АДРЕСА_1; на земельну ділянку площею
3,77 га для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва;
на земельну ділянку площею 0,46 га для
ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
які належали їх матері, та визнати за
кожною з них в рівних частинах право на
земельну частку (пай) площею 4,87 в
умовних кадастрових гектарах, яка
належала їх батьку (а.с.41-42).

Рішенням Черняхівського районного
суду Житомирської області від 19 червня
2013 року позов задоволено. Визнано за
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 право власності за
кожною з них на 1/2 частину житлового
будинку АДРЕСА_1 та за кожною з них
право власності на 1/2 частину земельних
ділянок, а саме: земельну ділянку
розташовану поряд з будинком по
АДРЕСА_1 площею 0,62 га та на земельні
ділянки площею 3,77 га та площею 0,46 га
відповідно до Державного акта на право
власності на земельну ділянку, серії ЯБ
№026021 як за спадкоємцями за заповітом
після смерті матері ОСОБА_7, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1 року. Визнано за ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 право власності за кожною з них
по 1/2 частині земельної частки (пай)
площею 4,87 га, яка належала на підставі
Сертифіката на право на земельну
частку (пай) серії ЖТ №0238726 їх батьку
ОСОБА_8, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4, ОСОБА_5,
яка діє в своїх інтересах та в
інтересах неповнолітньої ОСОБА_6
просять скасувати вказане рішення,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права
та неповне з'ясування обставин справи.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення в межах
позовних вимог та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
скарга підлягає до часткового
задоволення з наступних підстав.

Задовольняючи позовні вимоги у повному
обсязі, суд 1-ї інстанції виходив з того,
що після смерті ОСОБА_7 відкрилась
спадщина на майно, яке складається із
житлового будинку та земельних
ділянок. Оскільки на житловий будинок
відсутні правовстановлюючі документи,
а присадибна земельна ділянка хоча і
передана спадкодавцю у приватну
власність, проте Державний акт не
видавався, тому наявні правові
підстави для визнання за позивачами
права власності на це майно у судовому
порядку, а також і на інше майно -
земельні ділянки для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
які належали ОСОБА_7 відповідно до
Державного акту та земельну частку
(пай) площею 4,87 га, яка належала на
підставі Сертифіката їх батьку ОСОБА_8

З такими висновками повністю
погодитися не можна, мотивуючи
наступним.

Судом встановлено, що житловий
будинок АДРЕСА_1 побудований у 1981 році
подружжям ОСОБА_8 (а.с.5,17,21).

Відповідно до чинного на той час
законодавства будівлі у сільській
місцевості не підлягали державній
реєстрації, оскільки дія Інструкції
„Про порядок реєстрації будинків та
домоволодінь у містах та селищах
міського типу Української РСР" від
31.01.1966 року не поширювалась на сільську
місцевість.

Відповідно до відомостей, які
містяться у погосподарських книгах
Сліпчицької сільської ради, їх
господарство відносилось до типу
колгоспних дворів. ОСОБА_7, ОСОБА_8
незмінно працювали у колгоспі
(а.с.77,122-124).

Склад сім'ї змінювався, проте станом на
квітень 1991 року головою колгоспного
двору був ОСОБА_8, а членами цього двору
- його дружина ОСОБА_7 та син ОСОБА_10
(а.с.125-127).

Відповідно до роз'яснень, викладених у
п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 22.12.1995 року „Про судову
практику у справах за позовами про
захист права приватної власності",
спори щодо майна колишнього
колгоспного двору, яке було придбане до
15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за
нормами, що регулювали власність двору,
а саме: право власності на майно, яке
належало колгоспному двору і
збереглося після припинення його
існування, мають ті члени двору, котрі
до 15 квітня 1991 року не втратили права на
частку в його майні. Розмір частки
члена двору визначається, виходячи з
рівності часток усіх його членів.

Враховуючи наведене, ОСОБА_8, ОСОБА_7 та
їх син ОСОБА_10 в рівних частках /кожен
по 1/3 / набули право власності на
спірний житловий будинок відповідно до
положень ст.ст.120,123 ЦК УРСР, чинного на
час виникнення спірних правовідносин.

ОСОБА_10 30.04.1993 року одружився із
ОСОБА_5 (а.с.80) і вони стали проживати у
спірному будинку (а.с.74,126). ІНФОРМАЦІЯ_3
року у них народився син ОСОБА_4, а
ІНФОРМАЦІЯ_4 року - дочка ОСОБА_6 (а.с.81).
ОСОБА_5 разом з дітьми, в тому числі і
сином від першого шлюбу ОСОБА_11,
зареєструвались у будинку АДРЕСА_1 та
продовжують проживати в ньому
(а.с.18,125-137).

ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_8
(а.с.9).

Відповідно до вимог чинного на
той час законодавства діями, що
свідчать про прийняття спадщини є
фактичний вступ в управління або
володіння спадковим майном або подання
заяви про прийняття спадщини до
державної нотаріальної контори /ст.549
ЦК УРСР/.

Спадщину після смерті ОСОБА_8
прийняли у встановленому законом
порядку його дружина та син, які на час
його смерті та шість місяців потому
проживали у спірному будинку (а.с.78),
тобто користувались цим майном, що
свідчить про їх фактичний вступ у
володіння спадковим майном. Крім того,
ОСОБА_7, звернувшись до нотаріальної
контори, отримала свідоцтво про право
на спадщину за законом після смерті
чоловіка - ОСОБА_8 Спадкове майно, на яке
видано це свідоцтво складається з
права власності на майновий пай члена
КСП (аркуш 11 копії спадкової справи
№317).

Таким чином, успадкувавши в
рівних частках як спадкоємці 1-ї черги
долю ОСОБА_8 у житловому будинку, ОСОБА_7
та ОСОБА_10 набули право власності на 1/2
частину спірного житлового будинку
кожен (1/3 + 1/6=1/2).

ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_5 року
(а.с.79).

В порядку ч.1 ст.1261 та ч.3 ст.1268 ЦК
України спадщину після його смерті
прийняли: матір ОСОБА_7, дружина ОСОБА_5,
діти - син ОСОБА_4, дочка ОСОБА_6 (а.с.78)
кожен по 1/4 частині від 1/2 частини
будинку, яка належала ОСОБА_10 Таким
чином, ОСОБА_7 стало належати 5/8 частин
спірного будинку (1/2 +1/8).

17.10.2011 року ОСОБА_7 склала заповіт
на користь позивачів (а.с.10), а
ІНФОРМАЦІЯ_1 року - померла (а.с.11).

Отже, після смерті ОСОБА_7
відкрилась спадщина на належне їй
майно, в тому числі і 5/8 частин будинку
АДРЕСА_1.

У квітні 2013 року позивачі звернулись до
Черняхівської державної нотаріальної
контори з метою оформлення спадщини,
проте, їм було відмовлено у видачі
свідоцтва про право на спадщину із-за
відсутності правовстановлюючих
документів на спадкове майно - житловий
будинок (а.с.13).

Відповідно до змісту ст.ст.1234,1236 ЦК
України фізична особа з повною
цивільною дієздатністю має право на
заповіт, в якому може охопити права та
обов'язки, які йому належать на момент
складення заповіту, а також ті права та
обов'язки, які можуть йому належати у
майбутньому.

За тих обставин, коли достовірно
встановлено, що спірний будинок
побудовано у 1981 році та зареєстровано у
погосподарських книгах сільської ради,
частка спадкодавця у цьому будинку
становить 5/8, а заповіт на ім'я
позивачів посвідчено у встановленому
законом порядку, колегія суддів
приходить до висновку про наявність
правових підстав для часткового
задоволення позову про визнання права
власності позивачів на вказане
спадкове майно.

Що стосується решти майна, на яке
позивачі просять визнати право
власності в порядку спадкування за
заповітом, то колегія суддів вважає
наступне.

За роз'ясненнями, викладеними у п.23
Постанови Пленуму Верховного Суду
України №7 від 30.05.2008 року „Про судову
практику у справах про спадкування",
свідоцтво про право на спадщину
видається за письмовою заявою
спадкоємців, які прийняли спадщину в
порядку, установленому цивільним
законодавством. За наявності умов для
одержання в нотаріальній конторі
свідоцтва про право на спадщину вимоги
про визнання права на спадщину
судовому розглядові не підлягають.

У разі відмови нотаріуса в оформленні
права на спадщину особа може
звернутися до суду за правилами
позовного провадження.

Матеріали справи містять докази
щодо належності спадкодавцю ОСОБА_7 на
праві власності іншого майна, на яке
претендують в порядку спадкування
позивачі, а саме: Державний акт на право
власності на земельну ділянку площею
4,22 га /серія ЯБ №026021/, яка складається
із двох частин (а.с.46). Нотаріусом не
виносилась постанова про відмову у
видачі свідоцтва про право на це
спадкове майно. Перешкод для отримання
позивачами відповідного свідоцтва не
встановлено, тому вимоги ОСОБА_2 і
ОСОБА_3 про визнання права власності на
згадану земельну ділянку є
необґрунтованими і задоволенню не
підлягають.

Встановлено, що рішенням 14 сесії
сільської ради 21 скликання від 30.11.1993
року (а.с.119,120) ОСОБА_7 надано
безкоштовно у приватну власність
земельну ділянку загальною площею 0,62
га, в тому числі - 0,25 га для
обслуговування житлового будинку та
господарських споруд та 0,37 га для
ведення особистого підсобного
господарства в межах села Сліпчиці
вулиця Радянська, 132.

Вказані обставини свідчать про
те, що ОСОБА_7 за життя розпочала
процедуру приватизації відповідно до
Декрету Кабінету Міністрів України від
26.12.1992 року „Про приватизацію
земельних ділянок". В такому випадку на
підставі абз.2 п.1 розділу X Перехідних
положень ЗК України рішення про
передачу громадянам України
безоплатно у приватну власність
земельних ділянок, прийняті органами
місцевого самоврядування відповідно
до вказаного Декрету, є підставою для
виготовлення та видачі цим громадянам
або їх спадкоємцям державних актів на
право власності на земельну ділянку.

Оскільки видача державного акта
про право власності на землю ОСОБА_7
мала здійснюватись на підставі рішення
про передачу їй безоплатно у приватну
власність земельної ділянки,
прийнятого на підставі Декрету
Кабінету Міністрів України від 26.12.1992
року „Про приватизацію земельних
ділянок", то до її спадкоємців перейшло
право отримати державний акт про право
власності на земельну ділянку на своє
ім'я, а не вимагати визнання права
власності на земельну ділянку в
судовому порядку.

Позовні вимоги ОСОБА_2 і ОСОБА_3
щодо визнання за ними права власності
на земельну частку (пай) площею 4,87 га,
яка належала на підставі Сертифіката
на право на земельну частку (пай) серії
ЖТ №0238726 їх батьку ОСОБА_8, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2 року, також не підлягають
до задоволення, оскільки згідно вимог
ст. 549 ЦК УРСР позивачі не вчинили дій
щодо прийняття спадщини після смерті
батька, як дій щодо оформлення своїх
спадкових прав протягом 15 років після
його смерті.

Разом з тим відсутні підстави
вважати, що право власності на земельну
частку (пай) ОСОБА_8 одноособово
успадкувала його дружина ОСОБА_7, а тому
це майно увійшло у спадкову масу після
її смерті. Так, спадкове майно, на яке
ОСОБА_7 було видано свідоцтво,
складається з права власності на
майновий пай члена КСП, яке належало її
чоловіку, а не земельний пай (а.с.121). При
цьому, як вже вище зазначалось,
спадщину після смерті ОСОБА_8 прийняла
не тільки його дружина, але й син
ОСОБА_10 в порядку п.1 ч.1 ст. 549 ЦК УРСР.

Враховуючи наведене, рішення суду 1-ї
інстанції в означеній частині підлягає
скасуванню з ухваленням нового - про
відмову у задоволенні цих вимог.

Керуючись ст. ст. 209, 218, 303, 307, 309, 313, 314, 316,
317, 319, 324, 325 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, ОСОБА_5
задовольнити частково.

Рішення Черняхівського районного суду
Житомирської області від 19 червня 2013
року скасувати і ухвалити нове рішення
про часткове задоволення позову.

Визнати за ОСОБА_2, ОСОБА_3 право
власності в рівних частках на 5/8 частин
житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку
спадкування за заповітом після смерті
ОСОБА_7, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

В задоволенні решти вимог відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:
Судді: