Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

Справа № 116/7299/13-ц

Провадження № 2/116/227/14

10.01.2014 року
м. Сімферополь

Сімферопольський районний суд АР Крим
у складі:

Головуючого судді
Берберова Д.М.,

при секретарі
Щербакової Н.С.,

за участю: позивача - ОСОБА_1,

- відповідачів - ОСОБА_2, ОСОБА_3;

- законного представника
відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_4;

- представника третьої особи -
ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи -
Миколаївська селищна рада
Сімферопольського району АР Крим,
Сімферопольська районна державна
нотаріальна контора, Сімферопольська
районна державна адміністрація АР Крим
як орган опіки та піклування, про
визнання заповіту від 24.10.2011 року
недійсним,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом
ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи -
Миколаївська селищна рада
Сімферопольського району АР Крим,
Сімферопольська районна державна
нотаріальна контора, про визнання
заповіту від 24.10.2011 року недійсним.
Позов мотивований тим, що він та
відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 є
спадкоємцями за заповітом після смерті
ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року.
Так. Відповідно до заповіту вона
заповіла їм у рівних частках по 1/3
частки кожному земельну ділянку,
розташовану за адресою: АДРЕСА_1, площею
0,1443 га. та також заповіла ОСОБА_2 та
ОСОБА_3 по ? частки житлового будинку,
розташованому на зазначеної вище
земельної ділянці, тоді як йому
заповіла лише времянку (тимчасову
споруду), розташовану також на
зазначеної ділянці. Під час оформлення
спадкових прав нотаріус відмовив у
видачі свідоцтв про право на спадщину,
оскільки неможливо оформити право
власності на земельну ділянку та
домоволодіння способом, зазначеним у
заповіті, оскільки времянка є
складової частиною житлового будинку,
а не самостійним об'єктом, у зв'язку з
чим заповіт суперечить вимогам діючого
законодавства та підлягає визнанню
недійсним. Також ОСОБА_1 зазначив, що
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 здійснювали
психологічний тиск на ОСОБА_6 з метою
складання саме такого заповіту, тоді як
остання у зв'язку з похилим віком та
станом здоров'я не могла повністю
усвідомлювати свої дії.

Ухвалою Сімферопольського районного
суду АР Крим від 11.12.2013 року в якості
третьої особи до участі по справі було
залучено Сімферопольську районну
державну адміністрацію АР Крим як
орган опіки та піклування.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1
позовні вимоги підтримав у повному
обсязі, наполягав на їх задоволенні з
підстав, викладених у ньому.

Відповідач ОСОБА_2 та ОСОБА_3, а також
законний представник відповідача
ОСОБА_3 - ОСОБА_4 , заперечували проти
задоволення позову, зазначали. що
ОСОБА_6 склала заповіт добровільно, без
будь якого тиску, та до останнього дня
віддавала звіт своїм діям. Жодних
підстав для визнання заповіту
недійсним немає.

Представник третьої особи -
Сімферопольської районної державної
адміністрації АР Крим - ОСОБА_5, в
судовому засіданні заперечувала проти
задоволення позовних вимог, оскільки
це буде порушувати майнові права
неповнолітнього ОСОБА_3

Представник третьої особи -
Миколаївської селищної ради
Сімферопольського району АР Крим в
судове засідання не з'явився, про день
та час слухання справи повідомлявся
належним чином, причини неявки суду не
повідомив.

Представник третьої особи -
Сімферопольської районної державної
нотаріальної контори, у судове
засідання не з'явився, надав заяву про
розгляд справи за відсутності їх
представника.

Вислухавши сторони, дослідивши
матеріали справи у їх сукупності, суд
приходить до висновку про відмову у
задоволенні позовних вимог виходячи з
наступного.

Відповідно до заповіту від 24.10.2011 року,
реєстровий № 394, посвідчений
секретарем Миколаївської селищної
ради Л.П. Танасієнко, ОСОБА_6 заповіла
ОСОБА_2 - сину, та ОСОБА_3 - онуку, усе
належне їй на момент смерті майно, а
також домоволодіння, розташоване за
адресою: АДРЕСА_1 - у рівних частках,
окрім времянки, яку заповіла ОСОБА_1 -
сину. ОСОБА_2 - сину, та ОСОБА_3 - онуку,
ОСОБА_1 - сину, у рівних частках заповіла
земельну ділянку під вищезазначеним
будинком, тобто по 1/3 частки кожному.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_6 померла
(свідоцтво про смерть серії НОМЕР_1).

Як вбачається з відповіді з
нотаріальної контори, після смерті
ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року
заведено спадкову справу № 315/2012,
відповідно до якої з заявами про
прийняття спадщини звернулись лише
ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_3. Інші
спадкоємці відповідно до матеріалів
спадкової справи відсутні.

Постановою про відмову у вчиненні
нотаріальної дії від 15.11.2012 року ОСОБА_1
було відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину за заповітом після
смерті ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1
року, з тих підстав, що времянка є
складовою частиною домоволодіння і не
є самостійним об'єктом, у зв'язку з чим
відсутні правовстановлюючі документи
на неї. Також зазначено посилання на ч. 4
ст. 120 ЗК України, відповідно до якого у
разі набуття права власності на жилий
будинок кількома особами право
власності на земельну ділянку
визначається пропорційно часток осіб у
праві власності жилого будинку, що не
відповідає заповіту, відповідно до
якого жилий будинок поділений між
двома спадкоємцями на ? частки кожному,
тоді як земельна ділянка поділена між
3-ма спадкоємцями по 1/3 частки кожному.

Згідно зі ст. 1233 ЦК України заповітом є
особисте розпорядження особи на
випадок її смерті.

Законодавець визначив пріоритет
спадкування за заповітом над
спадкуванням за законом, зазначивши в
ч. 2 ст. 1223 ЦК України, що спадкування за
законом має місце лише в разі
відсутності заповіту, визнання його
недійсним, неприйняття спадщини або
відмови від її прийняття спадкоємцями
за заповітом, а також не охоплення
заповітом всієї спадщини.

Заповіт складається (скасовується,
змінюється) самим заповідачем. Законом
не допускається відчуження права на
складання заповіту, його обмеження або
відмова від права на заповіт.

Відповідно до ст. 202 ЦК України заповіт
є одностороннім правочином, тобто дією
особи, спрямованою на набуття, зміну
або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин,
який дієздатна фізична особа вчинила у
момент, коли вона не усвідомлювала
значення своїх дій та (або) не могла
керувати ними, може бути визнаний судом
недійсним за позовом цієї особи, а в
разі її смерті - за позовом інших осіб,
чиї цивільні права або інтереси
порушені.

Правочин, вчинений особою проти її
справжньої волі внаслідок
застосування до неї фізичного чи
психічного тиску з боку другої сторони
або з боку іншої особи, визнається
судом недійсним (ч. 1 ст. 231 ЦК України).

За принципами змагальності та
диспозитивності цивільного процесу,
встановленими статтями 10, 11 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
з наданням суду належних і допустимих
доказів, обсяг яких сторона визначає
самостійно.

З боку позивача ОСОБА_1 не надано суду
жодного доказу щодо того, що
спадкодавця не усвідомлювала значення
своїх дій, та склала заповіт під
психічним тиском ОСОБА_2, оскільки з
боку позивача не надано жодного
належного доказу цього. Посилання
позивача на похилий вік та хворобу на
цукровий діабет суд не може прийняти як
докази неможливості усвідомлювати
значення своїх дій та (або)
неможливості керувати ними під час
складання заповіту.

Жодних клопотань про призначення по
справі психіатричної експертизи для
вирішення питань щодо стану особи на
момент вчинення правочину (складання
заповіту), сторонами по справі не
заявлялось, проте зазначалось, що
спадкодавця не проходила лікування у
психіатричних лікарнях.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу, а згідно
з положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

При розгляді справи встановлено, що
волевиявлення спадкодавці в момент
складання заповіту було вільним,
відповідно її внутрішній волі, зміст
заповіту не суперечив Цивільному
кодексу України та іншім актам
цивільного законодавства, заповіт
посвідчений відповідно до порядку,
затвердженому постановою КМУ від 15.06.1994
року № 419 «Про порядок посвідчення
заповітів і доручень, прирівнюваних до
нотаріально посвідчених», який діяв на
час складання заповіту, у зв'язку з чим
підстав для визнання його недійсним
немає.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 10, 60, 61, 88, 212, 215, 218 ЦПК України, суд,
-

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3,
треті особи - Миколаївська селищна рада
Сімферопольського району АР Крим,
Сімферопольська районна державна
нотаріальна контора, Сімферопольська
районна державна адміністрація АР Крим
як орган опіки та піклування, про
визнання заповіту від 24.10.2011 року
недійсним - залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржене в
Апеляційний суд Автономної Республіки
Крим через Сімферопольський районний
суд Автономної Республіки Крим.
Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяті днів після
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя