Головуючий суду 1 інстанції - Бабічева
Доповідач - Темнікова В.І.
Справа № 407/5066/13-ц
Провадження № 22ц/782/1030/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2014 року Судова колегія
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Луганської області в
складі :

головуючого - Темнікової В.І.,

суддів - Коновалової В.А.,
Ступіної Я.Ю.,

за участю секретаря - Булгакової
М.Е.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Луганську цивільну
справу за апеляційною скаргою
Товариства з додатковою
відповідальністю „Страхове
товариство „Домінанта" на рішення
Антрацитівського міськрайонного суду
Луганської області від 27 січня 2014 року
по справі за позовом Товариства з
додатковою відповідальністю
„Страхове товариство „Домінанта" до
ОСОБА_2 про стягнення в порядку регресу
суми виплаченого страхового
відшкодування, -

В С Т А Н О В И Л А :

В вересні 2013 року позивач
звернувся до суду з зазначеним позовом,
в обґрунтування якого зазначив, що
13.11.2012 року між сторонами було укладено
договір обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів серії АЕ № 0502157, з терміном дії
з 13.11.2012р. по 12.11.2013р., забезпечений
транспортний засіб «ВАЗ 21214»,
державний реєстраційний номер
НОМЕР_1. За цим полісом позивач взяв на
себе обов'язок, в разі настання за
участю забезпеченого транспортного
засобу дорожньо-транспортної пригоди,
що визнається страховим випадком,
внаслідок якої настає цивільно-правова
відповідальність особи,
відповідальність якої застрахована,
здійснити виплату страхового
відшкодування за шкоду, заподіяну
життю, здоров'ю та/або майну
потерпілого, а відповідач зобов'язався
дотримуватись умов страхування,
передбачених Законом України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів». Відповідно до п.2.1 ст.2 Закону
України «Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», відносини у сфері
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів регулюються Конституцією
України, ЦК України, Законом України
"Про страхування", цим та іншими
законами України і нормативно -
правовими актами, прийнятими
відповідно до них. Якщо норми цього
Закону передбачають інше, ніж
положення інших актів цивільного
законодавства України, то
застосовуються норми цього Закону.
28.11.2012р. на а/д Київ-Овруч трапилась ДТП
за участю автомобіля «Ladа - 217130», дн
НОМЕР_5, під керуванням водія ОСОБА_3 та
забезпеченого автомобіля «ВАЗ 21214», д/н
НОМЕР_1, під керуванням відповідача. За
фактом правопорушень, які призвели до
скоєння ДТП відносно відповідача було
відкрито кримінальне провадження.
07.12.2012р. ОСОБА_3 звернувся до позивача з
заявою про настання страхового
випадку, що була зареєстрована за № 116,
та з заявою на виплату страхового
відшкодування, що була зареєстрована
за № 117. Відповідач звернувся до
позивача з заявою про настання
страхового випадку 24.12.2012р., яка була
зареєстрована за № 133/1. До
вищезазначеної заяви відповідач додав
копію Поліса, оригінал Довідки ДАІ від
28.11.2012р., копію паспорту, копію
технічного паспорту на забезпечений
Полісом автомобіль та водійського
посвідчення та оригінал Виписного
епікриза № 10288, виданого 1-ою Міською
лікарнею. Згідно виписного епікриза №
10288, відповідач з 28.11.2012р. по 13.12.2012р.
знаходився на стаціонарному лікуванні
в травматологічному відділенні 1-ї
Міської лікарні м. Антрациту та був
виписаний з відділення на амбулаторне
лікування 13.12.2012р. 04.03.2013р. вироком
Антрацитівського міськрайонного суду
Луганської області відповідача
визнано винним у скоєнні вказаної вище
ДТП та вчиненні кримінального
правопорушення, передбаченого ч. І ст.286
КК України. 26.04.2013р. позивач на підставі
Страхового акту № 084 ЦВ від 17.04.2013р.,
виходячи із Висновку експертного
товарознавчого дослідження про
визначення матеріального збитку,
заподіяного власнику транспортного
засобу № 480/12/12 від 11.12.2012 р., здійснив
виплату страхового відшкодування на
користь ОСОБА_3 в розмірі 39000 грн.
Згідно п.33.1.4 ст. 33 Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів», у разі настання
дорожньо-транспортної пригоди, яка
може бути підставою для здійснення
страхового відшкодування
(регламентної виплати), водій
транспортного засобу, причетний до
такої пригоди, зобов'язаний
невідкладно, але не пізніше трьох
робочих днів з дня настання
дорожньо-транспортної пригоди,
письмово надати страховику, з яким
укладено договір обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності, повідомлення про
дорожньо-транспортну пригоду
встановленого МТСБУ зразка, а також
відомості про місцезнаходження свого
транспортного засобу та пошкодженого
майна, контактний телефон та свою
адресу. Якщо водій транспортного
засобу з поважних причин не мав змоги
виконати зазначений обов'язок, він має
підтвердити це документально.
Обов'язок страхувальника повідомити
про настання страхового випадку також
передбачено п. 5 ч. 1 ст. 989 ЦК України та в
п. 5 ч.1 ст.21 Закону України «Про
страхування», відповідно до яких
страхувальник зобов'язаний повідомити
страховика про настання страхового
випадку у строк, встановлений
договором (умовами страхування). Даний,
передбачений законом обов'язок
відповідачем виконано не було,
оскільки відповідач повідомив
позивача про ДТП 24.12.2012р., тоді як
враховуючи дату скоєння ДТП та наданий
відповідачем Виписний епікриз,
відповідач мав повідомити позивача про
ДТП в строк до 19.12. 2013р. Згідно пп. 38.1.1 п.
38.1 ст.38 Закону України «Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів», страховик після
виплати страхового відшкодування має
право подати регресний позов до
страхувальника або водія
забезпеченого транспортного засобу,
який спричинив дорожньо-транспортну
пригоду, якщо він не повідомив
страховика у строки і за умов,
визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1
статті 33 цього Закону. 04.06.2013р. позивач
звернувся до відповідача із регресною
вимогою № 450, що була отримана
відповідачем 08.06.2013р., в якій пропонував
йому в добровільному (позасудовому)
порядку здійснити погашення боргу, що
виник у зв'язку з не повідомленням
позивача про скоєння ДТП в
передбачений Законом строк. Однак,
добровільно відповідач не бажає
повертати позивачу сплачену
потерпілому суму, тому позивач
звернувся до суду з даним позовом і
просить стягнути з відповідача на
користь позивача суму виплаченого
страхового відшкодування в розмірі 39 000
грн. та витрати по сплаті судового
збору у розмірі 390 грн.

Рішенням Антрацитівського
міськрайонного суду Луганської
області від 27 січня 2014 року у
задоволенні позовних вимог було
відмовлено.

Не погодившись з зазначеним
рішенням, позивач звернувся до суду з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення суду скасувати і прийняти по
справі нове рішення про задоволення
позовних вимог, при цьому в скарзі
посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.

В судове засідання сторони не
з'явилися, хоча про час і місце розгляду
справи були повідомлені належним
чином. Апелянт просив слухати справу у
відсутності його представника.

Заслухавши доповідача,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів апеляційного
суду вважає, що скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав:

Згідно ст. 10 ЦПК України
обставини цивільних справ
встановлюються судом за принципом
змагальності. Суд же, зберігаючи
об'єктивність і неупередженість, лише
створює необхідні умови для
всебічного і повного дослідження
обставин справи. При дослідженні і
оцінці доказів, встановленні обставин
справи і ухваленні рішення суд
незалежний від висновків органів
влади, експертиз або окремих осіб.
Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи в межах заявлених
вимог і на підставі наданих сторонами
доказів. Крім того згідно ст.60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на основу своїх вимог або
заперечень.

Як убачається з матеріалів
справи, судом під час розгляду цієї
справи були створені такі умови:
сторони були належним чином
повідомлені про час і місце розгляду
справи і мали реальну можливість як
дати свої пояснення по справі, так і
надати всі наявні у них докази. Судом
були досліджені і оцінені в їх
сукупності всі докази, надані
сторонами, відповідно до вимог ст. 212
ЦПК України. Виходячи з наданих
сторонами доказів, суд першої
інстанції правильно дійшов висновку
про необхідність відмови у
задоволенні позовних вимог.

Ухвалюючи рішення по справі суд
виходив з того, що ним були встановлені
факти про те, що 13.11.2012 року між
позивачем та відповідачем дійсно був
укладений договір обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів - Полюс № АЕ/0502157.
Забезпеченим транспортним засобом
згідно з договором є автомобіль марки
«ВАЗ 21214», номерний знак НОМЕР_1. Строк
дії договору з 13.11.2012 р. до 12.11.2013 року
включно, ліміт відповідальності за
шкоду, заподіяну майну - 50 000 грн.
Вироком Антрацитівського
міськрайонного суду Луганської
області від 04.03.2013 року відповідача
ОСОБА_2 визнано винним за ч. І ст. 286 КК
України та призначено покарання. Даним
вироком встановлено, що 28.11.2012 року
приблизно о 17-05 год. відповідач ОСОБА_2,
керуючи автомобілем ВАЗ-21214, номерний
знак НОМЕР_1, рухався по автодорозі
«Успенка - Антрацит» через с. Щотове м.
Антрацит та діючи з порушенням вимог
п.12.1 ПДР України, не вибрав безпечної
швидкості руху, відволікся від
керування транспортного засобу,
внаслідок чого виїхав на зустрічну
смугу руху та скоїв зіткнення з
автомобілем «Ladа - 217130», д/н НОМЕР_5, під
керуванням ОСОБА_3 Внаслідок ДТП
ОСОБА_3 згідно висновку судово-медичної
експертизи № 38 від 24.01.2013 року завдано
тілесні ушкодження середнього ступеня
тяжкості, які викликали за собою
тривалий розлад здоров'я.

Також судом було встановлено, що
власник автомобіля «Ladа - 217130», д/н
НОМЕР_5, - ОСОБА_3 звернувся до позивача
із заявою від 07.12.2012 р. про виплату
страхового відшкодування. 17.04.2013 року
позивачем було складено страховий акт
№ 084 ЦВ, згідно з яким призначено до
виплати на користь потерпілого ОСОБА_3
страхове відшкодування у сумі 39000 грн,
розмір якого розрахований на підставі
висновку експертного
автотоварознавчого дослідження про
визначення матеріального збитку,
заподіяного власнику транспортного
засобу №480/12/12 від 11.12.2012 р. Страхове
відшкодування у розмірі 39000 грн. було
виплачено позивачем на користь ОСОБА_3
згідно з платіжним дорученням № 1491 від
26 квітня 2013 року.

Крім того, приймаючи рішення по справі,
суд виходив з того, що згідно ст. 1191 ЦК
України особа, яка відшкодувала шкоду,
завдану іншою особою, має право
зворотної вимоги (регресу) до винної
особи у розмірі виплаченого
відшкодування, якщо інший розмір не
встановлений законом. За приписами
підпункту "ґ" пункту 38.1.1. пункту 38.1.
статті 38 Закону України "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" страховик після виплати
страхового відшкодування має право
подати регресний позов до
страхувальника або водія
забезпеченого транспортного засобу,
який спричинив дорожньо-транспортну
пригоду, якщо він не повідомив
страховика у строки і за умов,
визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1
статті 33 цього Закону. За приписами
пункту 5 частини 1 статті 989 Цивільного
кодексу України страхувальник
зобов'язаний повідомити страховика про
настання страхового випадку у строк,
встановлений договором.

Відповідно до підпункту 33.1.4. пункту 33.1.
статті 33 Закону України "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" (у редакції Закону України від
17.02.2011р. № 3045-УІ) у разі настання
дорожньо-транспортної пригоди, яка
може бути підставою для здійснення
страхового відшкодування
(регламентної виплати), водій
транспортного засобу, причетний до
такої пригоди, зобов'язаний
невідкладно, але не пізніше трьох
робочих днів з дня настання
дорожньо-транспортної пригоди,
письмово надати страховику, з яким
укладено договір обов'язкового
страхування цивільно-правової
відповідальності, повідомлення про
дорожньо-транспортну пригоду
встановленого МТСБУ зразка, а також
відомості про місцезнаходження свого
транспортного засобу та пошкодженого
майна, контактний телефон та свою
адресу. Якщо водій транспортного
засобу з поважних причин не мав змоги
виконати зазначений обов'язок, він має
підтвердити це документально.

Наведеними правовими нормами
встановлено обов'язок страхувальника
повідомити письмово страховика про
настання дорожньо-транспортної
пригоди, яка може бути підставою для
здійснення страхового відшкодування,
невідкладно, але не пізніше трьох
робочих днів з дня настання цієї
дорожньо-транспортної пригоди. Отже,
чинним законодавством встановлено
обов'язок страхувальника повідомляти
письмово страховика про настання
дорожньо-транспортної пригоди
невідкладно та не пізніше трьох
робочих днів саме з дня настання цієї
дорожньо-транспортної пригоди.
Будь-яких інших строків, термінів
повідомлення про дорожньо-транспортну
пригоду законодавством не встановлено.

В даному випадку
дорожньо-транспортна пригода сталася 28
листопада 2012 року. 24.12.2012 р. відповідач
звернувся до позивача із заявою про
настання страхового випадку, у якій
повідомив про ДТП, що сталася 28.11.2012
року та додав до заяви необхідні
документи . Однак, судом було
встановлено також те, що відповідач
ОСОБА_2 згідно виписного епікризу № 10288
з 28.11.2012 р. по 13.12.2012 р. знаходився на
стаціонарному лікуванні в
травматологічному відділенні « 1-ї
міської лікарні» м. Антрацит з
діагнозом: ВЧМТ, струс головного мозку,
рвано - ушиблені рани лобу, вискової
області справа, ушної раковини, ушиби
лівого плічового суглоба та колінного
суглоба. Таким чином, відповідач з
поважних причин не мав змоги
повідомити позивача у встановлений
законом строк - не пізніше трьох
робочих днів з дня настання цієї
дорожньо-транспортної пригоди, про
настання такої пригоди. Також
відповідач після 13.12.2012 року перебував
на амбулаторному лікуванні. Як пояснив
у судовому засіданні відповідач, він не
мав можливості за станом здоров'я,
поганим самопочуттям, перебуванням на
лікуванні подати позивачу письмово
заяву про ДТП. Коли його самопочуття
покращилось, то 24.12.2012 року він подав
таку заяву та необхідні документи
позивачу. Перебування відповідача на
лікуванні підтверджено належними
доказами.

Проаналізувавши дані обставини
по справі, суд дійшов висновку про
безпідставність доводів позивача про
те, що відповідач мав повідомити
позивача про ДТП в строк до 19.12.2013 р. А
тому, враховуючи викладене суд дійшов
висновку, що відповідач у встановлений
законом строк (п.п. 33.1.4. п. 33.1. ст. 33
вищевказаного Закону) з поважних
причин не мав змоги повідомити
позивача про настання
дорожньо-транспортної пригоди, а тому
позовні вимоги є необґрунтованими і
такими, що не підлягають задоволенню.

Обставини та висновки суду 1
інстанції підтверджуються
матеріалами справи та відповідають
вимогам закону, зазначеному в тексті
оскаржуваного рішення.

Доводи апеляційної скарги про те, що
судом невірно трактовані положення
норми пп. 33.1.4 п.33.1 ст. 33 Закону України
"Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів", що призвело до того, що суд
необґрунтовано дійшов висновку про те,
що якщо відповідач не повідомив
позивача про дорожньо-транспортну
пригоду протягом З-х робочих днів з дня
настання такої пригоди з поважних
причин, та надав документи, якими
підтвердив поважність пропущення
законодавчо встановленого строку, то
страхувальник має право у будь-який
зручний для нього час надати
страховику відповідне повідомлення,
або ж взагалі не повідомляти
останнього про ДТП, що цей висновок
протирічить положенням ст.. 979 ЦК
України, ч.1 ст. 509 ЦК України, не
заслуговують на увагу, виходячи з
наступного.

Так, ст. 979 ЦК України передбачено, що за
договором страхування одна сторона
(страховик) зобов'язується у разі
настання певної події (страхового
випадку) виплатити другій стороні
(страхувальникові) або іншій особі,
визначеній у договорі, грошову суму
(страхову виплату), а страхувальник
зобов'язується сплачувати страхові
платежі та виконувати інші умови
договору. Ч.1 ст. 509 ЦК України
передбачає, що зобов'язанням є
правовідношення, в якому одна сторона
(боржник) зобов'язана вчинити на
користь другої сторони (кредитора)
певну дію (передати майно, виконати
роботу, надати послугу, сплатити гроші
тощо) або утриматися від певної дії, а
кредитор має право вимагати від
боржника виконання його обов'язку. Із
змісту даних норм права випливає, що
вони є загальними нормами права, а
спеціальною нормою права, яке регулює
спірні правовідносини, які виникли між
сторонами є Закон України "Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів", яким правильно і керувався
суд, вирішуючи спір між сторонами по
даній справі, оскільки за діючим
законодавством, суд при наявності як
загальної, так і спеціальної норми
права, повинен керуватися при
вирішенні спору саме спеціальною
нормою права. При цьому суд вірно, в
межах наданої йому законом
компетенції, дійшов висновку про те, що
спеціальним законодавством, яке
регулює спірні правовідносини,
встановлено обов'язок страхувальника
повідомляти письмово страховика про
настання дорожньо-транспортної
пригоди невідкладно та не пізніше
трьох робочих днів саме з дня настання
цієї дорожньо-транспортної пригоди і
будь-яких інших строків повідомлення
про дорожньо-транспортну пригоду
законодавством не встановлено.

Посилання апелянта на те, що суд згідно
ст. 526 ЦК України повинен був в даному
випадку керуватися звичаєм ділового
обороту, також є необґрунтованими. Так,
ст. 526 ЦК України дійсно передбачено, що
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. Згідно ст.. 7 ЦК України
цивільні відносини можуть
регулюватися звичаєм, зокрема звичаєм
ділового обороту. При цьому дана норма
права визначає, що звичаєм є правило
поведінки, яке не встановлене актами
цивільного законодавства, але є
усталеним у певній сфері цивільних
відносин. Звичай може бути
зафіксований у відповідному документі.
Звичай, що суперечить договору або
актам цивільного законодавства, у
цивільних відносинах не
застосовується. Однак, як зазначає сам
апелянт в тексті апеляційної скарги,
звичаї діють у разі відсутності прямих
приписів у нормативному акті або в
договорі. В даному випадку в Законі
України "Про обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів" чітко визначено як строки
повідомлення страховика про ДТП, так і
наслідки не виконання цього. Тому для
застосування звичаю до правовідносин,
які виникли між сторонами, правових
підстав не має. Не має з урахуванням
викладеного також підстав для
застосування інших вимог, що звичайно
ставляться.

Не заслуговують на увагу також
доводи апеляційної скарги про те, що
суд не дослідив детально сферу
правовідносин обов'язкового
страхування цивільної
відповідальності власників наземних
транспортних засобів, а саме той факт,
що відповідно до інших вимог, що
звичайно ставляться до зазначених
правовідносин, строк для повідомлення
страхувальником страховика про ДТП,
передбачений норми пп. 33.1.4 п.33.1 ст. 33
Закону України "Про обов'язкове
страхування цивільно-правової
відповідальності власників наземних
транспортних засобів", у разі наявності
документального підтвердження
поважності пропущення встановленого
строку з дня ДТП, строк/ термін
обчислюється з дня, наступного за днем
зникнення обставин, що об'єктивно
унеможливлювали звернення
страхувальника з письмовою заявою до
страховика про настання ДТП, так як
позивачем не були надані докази на
підтвердження цих доводів до
апеляційної скарги, а при подачі позову
позивач взагалі не посилався на
наявність та на необхідність
застосування до правовідносин, які
виникли між сторонами по даній справі,
звичаїв ділового обороту та інших
вимог, що звичайно ставляться до
зазначених правовідносин в сфері
обов'язкового страхування цивільної
відповідальності власників наземних
транспортних засобів. Такі дані не є
загальновідомими, а тому суд не міг їх
застосовувати без належного
підтвердження з боку позивача по
справі.

Доводи апеляційної скарги щодо
порушення судом строків розгляду
справи, не повідомлення вчасно про час
та місце розгляду справи, не надіслання
ухвали про відкриття провадження по
справі та невчасного надіслання копії
рішення, що призвело до того, що
позивач був позбавлений права участі у
судових засіданнях по справі, а також
подання пояснень, доводів та міркувань,
що вплинуло на зміст рішення, не є
достатньою підставою для скасування
правильного рішення, прийнятого по
суті заявлених позовних вимог. Так, як
убачається з матеріалів справи про час
попереднього судового засідання після
відкриття провадження по справі
позивач був повідомлений, була йому
направлена також копія ухвали про
відмову у задоволенні заяви про
забезпечення позову. Після цього на
адресу суду надійшла заява від
позивача від 09.10.2013р., в якій він просив
розглядати справу за відсутності
представника позивача, та керуватися
позовною заявою, в якій детально
викладено всі обставини справи та
додані всі докази, що підтверджують
законність заявлених вимог ( а. с. 53).
Крім того, на адресу суду позивачем
була направлена і телеграма, в якій
позивач також просив розглянути справу
у відсутності свого представника( а. с.
56). Після цього справа ще призначалася
до розгляду, однак представник
позивача не з'являвся на ці судові
засідання. З урахуванням викладеного, а
також положень ч.3 ст. 309 ЦПК України про
те, що порушення норм процесуального
права можуть бути підставою для
скасування або зміни рішення тільки
тоді, коли це порушення призвело до
неправильного вирішення справи, чого
не сталося в даному випадку, підстав
для скасування рішення через порушення
судом процесуальних норм під час
розгляду справи, не має.

Інші доводи апеляційної скарги
фактично містять суб'єктивне
тлумачення апелянта норм
матеріального та процесуального права
і направлені на переоцінку доказів, які
судом першої інстанції були належним
чином досліджені та оцінені.

З урахуванням наведеного
апеляційний суд вважає, що підстав для
скасування чи зміни рішення суду в
межах доводів апеляційної скарги, не
має, так як доводи апеляційної скарги
не спростовують висновків суду, та не є
підставою для скасування рішення суду.

Керуючись ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, судова колегія, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з
додатковою відповідальністю
„Страхове товариство „Домінанта"
відхилити.

Рішення Антрацитівського
міськрайонного суду Луганської
області від 27 січня 2014 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили
негайно після її проголошення, але може
бути оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів після її
проголошення в касаційному порядку.

Головуючий

Судді