Справа № 201/3558/14ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 квітня 2014 року Жовтневий районний
суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого судді
Демидової С.О.

при секретарі
Пєронкові М.Ф.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про надання дозволу на виїзд
неповнолітньої дитини за кордон та
надання дозволу на оформлення
проїзного документа,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з
вищезазначеним позовом. В
обґрунтування своїх позовних вимог
посилається на те, що з 30 січня 1998 року
по 03 серпня 2010 року вона перебувала у
шлюбі з відповідачем. Від шлюбу сторони
мають неповнолітню доньку ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1. Після розлучення донька
проживає разом з позивачем та
знаходиться на її утриманні,
відповідач ніякої матеріальної
допомоги доньці не надає, не
спілкується з нею не приймає участі у
її вихованні, не цікавиться її успіхами
в школі, станом її здоров*я. Окрім того
відповідач безпідставно чинить
перешкоди у виїзді доньки за кордон,
тому позивач просить суд надати дозвіл
на виготовлення проїзного документа
дитини для виїзду за кордон та надати
дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за
кордон без згоди батька.

Позивач та її представник в судовому
засіданні позовні вимоги підтримали
та просили їх задовольнити в повному
обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні заперечувала проти
задоволення позовних вимог, та
пояснила що між сторонами постійно
виникали сварки стосовно квартири, в
зв'язку з чим їх відносини погіршилися,
а тому відповідач не вбачає потреби
виїзду його доньки за кордон.

Вислухавши думку сторін, допитавши
свідка, дослідивши та перевіривши
матеріали справи, суд вважає позовні
вимоги обґрунтованими та такими, що
підлягають задоволенню в повному
обсязі з наступних підстав.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має
право в порядку, встановленому цим
Кодексом, звернутися до суду за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненнями фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд.
Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставі своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Суд не бере до
розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування.

Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції
України юрисдикція судів поширюється
на всі правовідносини, що виникають у
державі.

Судом встановлено, що сторони з 30 січня
1998 року по 03 серпня 2010 року знаходились
в шлюбних відносинах, що
підтверджується свідоцтвом про
одруження серія НОМЕР_2 та свідоцтвом
про розірвання шлюбу серія НОМЕР_3 /а.с.
6- 7/.

Від шлюбу у сторін народилась донька
ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, що
підтверджується свідоцтвом про
народження серія НОМЕР_4 /а.с. 8/.

Після розірвання шлюбу донька проживає
разом з матір*ю за адресою АДРЕСА_1, що
підтверджується довідкою КПЖЕП №8
від 04 лютого 2014 року /а.с. 9/.

Позивач має намір відправити доньку за
кордон для поглибленого вивчення
англійської мови, окрім того за
кордоном в Росії мешкає брат позивача -
ОСОБА_3, разом зі своєю родиною /а.с.17/, а
в Італії сестра позивача ОСОБА_4 разом
зі своєю родиною /а.с.15-16/, однак донька
ОСОБА_5 не має можливості з ними
спілкуватися, оскільки відповідач не
надає дозволу на її виїзд за кордон чим
порушує її права. /а.с./

Згідно до ч.2 ст. 154 Сімейного Кодексу
України, батьки мають право звертатися
до суду, органів державної влади,
органів місцевого самоврядування та
громадських організацій за захистом
прав та інтересів дитини, а також
непрацездатних сина, дочки як їх
законні представники без спеціальних
на те повноважень.

Відповідно до ст.141 СК України мати,
батько мають рівні права та обов'язки
щодо дитини, незалежно від того, чи
перебували вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками,
проживання їх окремо від дитини не
впливає на обсяг їхніх прав і не
звільняє від обов'язків щодо дитини.

Відповідно до ст.151 СК України батьки
мають переважне право перед іншими
особами на особисте виховання дитини.
Батьки мають право залучати до
виховання дитини інших осіб,
передавати її на виховання фізичним та
юридичним особам. Батьки мають право
обирати форми та методи виховання, крім
тих, які суперечать закону, моральним
засадам суспільства.

Відповідно до ч.2 ст.152 СК України батьки
зобов'язані піклуватися про здоров'я
дитини, її фізичний, духовний та
моральний розвиток.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.155 СК України
здійснення батьками своїх прав та
виконання обов'язків мають
ґрунтуватися на повазі до прав дитини
та її людської гідності. Батьківські
права не можуть здійснюватися всупереч
інтересам дитини.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про
охорону дитинства» кожна дитина має
право на рівень життя, достатній для її
фізичного, інтелектуального,
морального, культурного, духовного і
соціального розвитку. Батьки або особи,
які їх замінюють, несуть
відповідальність за створення умов,
необхідних для всебічного розвитку
дитини, відповідно до законів України.

Відповідно до ч.3 ст.313 ЦК України
фізична особа, яка не досягла
шістнадцяти років, має право на виїзд
за межі України лише за згодою батьків
(усиновлювачів), піклувальників та в
їхньому супроводі або в супроводі осіб,
які уповноважені ними.

Відповідно п.3, п.4 Правил перетинання
державного кордону громадянами
України, затверджених постановою КМУ
від 27.01.1995 №57 виїзд з України громадян,
які не досягли 16-річного віку,
здійснюється за згодою обох батьків
(усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх
супроводі або в супроводі осіб,
уповноважених ними, які на момент
виїзду з України досягли 18-річного
віку. Виїзд з України громадян, які не
досягли 16-річного віку, в супроводі
одного з батьків або інших осіб,
уповноважених одним з батьків за
нотаріально посвідченою згодою,
здійснюється без нотаріально
посвідченої згоди другого з батьків,
зокрема у разі пред'явлення рішення
суду про надання дозволу на виїзд з
України громадянину, який не досяг
16-річного віку, без згоди та супроводу
другого з батьків.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України
«Про порядок виїзду з України і в'їзду в
Україну громадян України» за
відсутності згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон може бути дозволено
на підставі рішення суду.

Згідно ст. ст. 2, 4 п. 2 Закону України
документами, що дають право на виїзд з
України і в'їзд в Україну та
посвідчують особу громадянина України,
зокрема дитини, під час перебування за
її межами, є проїзний документ дитини.

Оформлення проїзного документа дитини
провадиться на підставі нотаріально
засвідченого клопотання батьків або
законних представників батьків чи
дітей у разі потреби самостійного
виїзду неповнолітнього за кордон. За
відсутності згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон може бути дозволено
на підставі рішення суду. Проїзний
документ дитини видається органами
внутрішніх справ за місцем проживання.

У відповідності до п. 18 Правил
оформлення і видачі паспорта
громадянина України для виїзду за
кордон і проїзного документа дитини, їх
тимчасового затримання та вилучення,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України від 31 березня 1995 року
№ 231, оформлення паспорта /проїзного
документа здійснюється на підставі
заяви батьків (законних представників
батьків чи дітей). За наявності
заперечень одного з батьків документ
може бути оформлено на підставі
рішення суду.

З наведених норм витікає, що судове
рішення про надання дозволу на
тимчасовий виїзд дитини за межі
України без згоди батька є підставою
для звернення до відділу у справах
громадянства, міграції та реєстрації
фізичних осіб для видачі проїзного
документі та до консульської установи
для отримання відповідного дозволу.

Згідно ст. 3 Конвенції ООН про права
дитини, в усіх діях щодо дітей,
незалежно від того, здійснюються вони
державними чи приватними установами,
що займаються питаннями соціального
забезпечення, судами,
адміністративними чи законодавчими
органами, першочергова увага
приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

У відповідності до положень статті 212
ЦПК України суд оцінює докази за своїм
внутрішнім переконанням, що
ґрунтується на всебічному, повному,
об'єктивному та безпосередньому
дослідженні наявних у справі доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед
встановленого значення. Суд оцінює
належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності.

Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір, а саме
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Отже, дослідивши матеріали
справи, суд вважає їх належними та
достатніми для вирішення справи по
суті, та такими, що відповідають
вимогам статей 59-60 ЦПК України, згідно
яких належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування,
а сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається, як на підставу
своїх вимог і заперечень.

Враховуючи той факт, що донька проживає
разом з позивачем, навчається в школі з
поглибленим вивченням англійської
мови, позивач має родичів за кордоном, а
відповідач безпідставно перешкоджає у
виїзді дитини за кордон, суд вважає, що
наведені факти свідчать про те, що
виїзд неповнолітньої ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1 за кордон здійснюється
без порушення інтересів дитини.

Таким чином, суд вважає можливим
позовні вимоги позивача задовольнити.

Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України з
відповідача на користь позивача
підлягають стягненню понесені та
документально підтверджені судові
витрати, а саме витрати по оплаті
судового збору у розмірі 243 грн. 60 коп.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 10, 11, 60, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И
В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
надання дозволу на виїзд
неповнолітньої дитини за кордон та
надання дозволу на оформлення
проїзного документа - задовольнити.

Надати ОСОБА_1 дозвіл на виїзд її
неповнолітньої дитини ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України без
письмової згоди батька дитини ОСОБА_2
до досягнення дитиною повноліття.

Надати ОСОБА_1 або її офіційному
представнику дозвіл на оформлення
проїзного документу для виїзду її
неповнолітньої дитини ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_1, за межі України без
письмової згоди батька дитини ОСОБА_2.

Стягнути з ОСОБА_2, інд. номер НОМЕР_1, на
користь ОСОБА_1 сплачений останньої
судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційний суд Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд
м. Дніпропетровська протягом десяти
днів з дня проголошення рішення. Особи,
які брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
С.О. Демидова