Номер провадження № 22-ц/785/3406/14
Головуючий у першій інстанції Куркан
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого
Сегеди С.М.,

суддів:
Виноградової Л.Є.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря Жус
І.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на
рішення Овідіопольського районного
суду Одеської області від 07 лютого 2014
року у цивільній справі за позовною
заявою Публічного акціонерного
товариства „Марфін Банк" до ОСОБА_3 про
звернення стягнення на предмет
іпотеки, третя особа ОСОБА_4 та за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
„Марфін Банк" про визнання договору
іпотеки недійсним, треті особи: ОСОБА_4,
приватний нотаріус Овідіопольського
районного нотаріального округу ОСОБА_5,

встановила:

У липні 2013 року Публічне акціонерне
товариство „Марфін Банк" (далі - ПАТ
«Марфін Банк») звернулося до суду з
вищевказаним позовом, в якому
зазначалось, що 25 березня 2008 року між
ВАТ «Морський транспортний банк»,
правонаступником якого є ПАТ «Марфін
Банк» та відповідачем ОСОБА_3 був
укладений договір іпотеки, який був
посвідчений приватним нотаріусом
Овідіопольського районного
нотаріального округу (далі - Договір
іпотеки). 30.06.2009 року між позивачем та
відповідачем був укладений договір про
внесення змін до Договору іпотеки, який
також був посвідчений вищевказаним
нотаріусом.

Предметом Договору іпотеки була
земельна ділянка, загальною площею 0.0474
га для ведення садівництва,
кадастровий №51237820:00:02:004:2046, яка
розміщена в АДРЕСА_1, та належить на
праві власності ОСОБА_3 (далі - спірна
земельна ділянка).

Вказаний Договір іпотеки був укладений
у забезпечення зобов'язання по
кредитному договору №00926, укладеного
25.03.2008 р. ПАТ «Марфін Банк» та третьою
особою ОСОБА_4, відповідно до якого ПАТ
«Марфін Банк» надав ОСОБА_4 кредит в
сумі 34 286,01 доларів США зі сплатою
відсотків за користування кредитом,
пені та інших передбачених вказаним
вище договором платежів (далі -
Кредитний договір).

ПАТ «Марфін Банк» свої зобов'язання
виконав у повному обсязі.

ОСОБА_4 зобов'язання за вказаним
договором не виконав, у зв'язку з чим
ПАТ «Марфін Банк» звернулося до нього з
позовом до Іллічівського міського суду
Одеської області.

Рішенням Іллічівського міського суду
Одеської області від 08.08.2011 р., яке
набрало законної сили 19.11.2011 року, з
ОСОБА_4 на користь ПАТ «Марфін Банк»
було стягнуто 38330,21 доларів США.

Після ухвалення зазначеного рішення
ОСОБА_4 добровільно погасив частину
заборгованості за основним договором
та відсотками у загальній сумі 2700
доларів США. В подальшому рішення суду
не виконувалось, у зв'язку з чим банком
були направлені на адресу ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 письмові повідомлення - вимоги
про необхідність повернення кредиту,
відсотків, неустойки та намір ПАТ
«Марфін Банк» звернути стягнення на
предмет іпотеки у випадку
незадоволення вимоги. Вказане вище
повідомлення було отримано
відповідачем.

Вимога банку не була виконана,
заборгованість залишається
непогашеною і станом на 10.07.2013 р.
становить 35 630, 21 доларів США та 25 664,56
грн.

З вищезазначених підстав позивач
просив суд в рахунок погашення
заборгованості звернути стягнення на
предмет іпотеки - спірну земельну
ділянку.

Відповідач позов не визнав та в свою
чергу звернувся до суду із зустрічним
позовом, в якому зазначив, що дійсно
25.03.2008 року між ним, як майновим
поручителем ОСОБА_4, та позивачем був
укладений та нотаріально посвідчений
Договір іпотеки, предметом якого була
належна йому спірна земельна ділянка.

Вважав, що вказаний договір має бути
визнаний недійсним, оскільки він не є
боржником за кредитним договором і сам
договір іпотеки не відповідає вимогам
закону України «Про іпотеку».

Посилаючись на зазначені обставини,
просив суд визнати іпотечний договір
від 25.03.2008 року та договір про внесення
змін №1 до Договору іпотеки від 30.06.2009 р.
недійсними та припинити їх дію.

Представник відповідача за
зустрічними позовом зустрічний позов
не визнала у зв'язку з його
безпідставністю, та просила
застосувати до спірних правовідносин
позовну давність, оскільки оспорюваний
договір був підписаний ОСОБА_3 25.03.2008
року, а тому термін подачі позову до
суду сплив 25.03.2011 року.

Третя особа ОСОБА_4 позов банку не
підтримав, а зустрічний позов ОСОБА_3
визнав.

Третя особа приватний нотаріус
Овідіопольського районного
нотаріального округу ОСОБА_5
зустрічний позов не визнала, оскільки
вважала, що договір іпотеки, який вона
посвідчувала, відповідав
волевиявленню сторін, Цивільному
кодексу України та Закону України «Про
іпотеку».

Рішенням Овідіопольського районного
суду Одеської області від 07 лютого 2014
року позовні вимоги ПАТ „Марфін Банк"
були задоволені у повному обсязі, а в
задоволенні зустрічних позовних вимог
ОСОБА_3 було відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить
питання про скасування зазначеного
судового рішення, із ухваленням нового
- про відмову в задоволенні позовних
вимог ПАТ „Марфін банк" та про
задоволення його зустрічних позовних
вимог, посилаючись на те, що рішення
ухвалено із порушенням норм
матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, заслухавши
доповідача, доводи апеляційної скарги,
заперечень проти неї, колегія суддів
дійшла висновку про необхідність
часткового задоволення апеляційної
скарги, виходячи з наступних підстав.

У відповідності до ст.ст. 526, 527 ЦК
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства, а за
відсутності таких - відповідно до
звичаїв ділового обороту або інших
вимог, що звичайно ставляться. Боржник
зобов'язаний виконувати свій обов'язок,
а кредитор - прийняти виконання
особисто, якщо інше не встановлено
договором або законом, не випливає із
суті зобов'язання чи звичаїв ділового
обороту.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у
зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

За змістом статей 572, 574, 575 ЦК України в
силу застави
кредитор(заставодержатель) має право у
разі невиконання боржником
(заставодавцем) зобов'язання,
забезпеченого заставою, одержати
задоволення за рахунок заставленого
майна переважно перед іншими
кредиторами цього боржника, якщо інше
не встановлено законом (право застави).
Застава виникає на підставі договору,
закону або рішення суду. Іпотекою є
застава нерухомого майна, що
залишається у володінні заставодавця
або третьої особи.

Відповідно до ст.589 ЦК України у разі
невиконання зобов'язання,
забезпеченого заставою,
заставодержатель набуває право
звернення стягнення на предмет
застави.

За рахунок предмета застави
заставодержатель має право
задовольнити в повному обсязі свою
вимогу, що визначена на момент
фактичного задоволення, включаючи
сплату процентів, неустойки,
відшкодування збитків, завданих
порушенням зобов'язання, витрат на
утримання заставленого майна, а також
витрат, понесених у зв'язку із
пред'явленням вимоги, якщо інше не
встановлено договором.

У відповідності до ст.590 ЦК України
звернення стягнення на предмет застави
здійснюється за рішенням суду, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Заставодержатель набуває право
звернення на предмет застави в разі,
коли зобов'язання не буде виконано у
встановлений строк(термін), якщо інше
не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 33 Закону України
«Про іпотеку» у разі невиконання
боржником основного зобов'язання
іпотекодержатель вправі задовольнити
свої вимоги за основним зобов'язанням
шляхом звернення стягнення на предмет
іпотеки.

Згідно ст. 39 вказаного Закону у разі
задоволення судом позову про звернення
стягнення на предмет іпотеки, в рішенні
суду зазначаються спосіб реалізації
предмета іпотеки шляхом проведення
публічних торгів або застосуванням
процедури продажу, встановленої ст.38
цього Закону.

Ухвалюючи судове рішення про
задоволення позовних вимог, суд першої
інстанції правильно встановив, що між
позивачем та третьою особою ОСОБА_4 був
укладений Кредитний договір,
відповідно до умов якого ОСОБА_4
отримав у позивача грошові кошти у
розмірі 34 286,01 доларів США. Вказаний
факт підтверджується Кредитним
договором (а.с.20-29) та рішенням
Іллічівського міського суду від 08.08.2011р
., яким з ОСОБА_4 на користь позивача
була стягнута заборгованість за
вищевказаним Кредитним договором
(а.с.39)

Зазначений Кредитний договір був
забезпечений Договором іпотеки,
укладеним між відповідачем та
позивачем, відповідно до якого
відповідач передав в іпотеку позивачу
спірну земельну ділянку (а.с.14-19).

Оскільки ОСОБА_4 свої зобов'язання по
Кредитному договору не виконує, в
результаті чого має заборгованість
перед позивачем у розмірі 35 630,21
доларів США та 25 664,56 грн., суд дійшов
правомірного і обґрунтованого
висновку про необхідність задоволення
позовних вимог ПАТ «Марфін Банк».

Що стосується зустрічного позову, то
колегія суддів зазначає, що суд
безпідставно відмовив у задоволенні
зустрічного позову через сплив строку
позовної давності, ухилившись від
розгляду зустрічного позову по суті
заявлених вимог.

Так, позовна давність не є часовою
межею для звернення з позовом до суду,
її пропущення має своїм наслідком
розгляд і вирішення справи по суті, яке
полягає у відмові в задоволенні
позовних вимог. Сплив позовної
давності не може бути підставою для
відмови у прийнятті позовної заяви,
закриття провадження у справі або
залишення заяви без розгляду.

Якщо в результаті дослідження доказів
у судовому засіданні буде встановлено,
що право позивача порушено і строк
позовної давності пропущено без
поважних причин, суд на підставі ст.267
ЦК України ухвалює рішення, яким
відмовляє в позові у зв'язку із
закінченням строку позовної давності,
а при визнанні причин пропущення
такого строку поважними, порушене
право має бути захищене.

Якщо ж буде встановлено, що право
позивача, про захист якого він просить,
не порушено, ухвалюється рішення про
відмову в задоволенні позову саме із
цих підстав, а не через пропущення
строку позовної давності.

Положення закону про правові наслідки
спливу позовної давності можуть
застосовуватися лише у тих випадках,
коли буде доведено існування самого
суб'єктивного цивільного права і факт
його порушення або оспорювання. Якщо ж
під час розгляду справи буде
встановлено, що у позивача немає
суб'єктивного права, про захист якого
він просить, або ж воно не порушувалось
чи не оспорювалось, суд повинен
відмовити в позові не через пропуск
строку позовної давності, а за
безпідставністю матеріально-правової
вимоги.

Суд не може достеменно зробити
висновок про закінчення строку
позовної давності, він може лише
встановити, що з моменту, на який вказує
позивач, минуло більше трьох років.

Для того, щоб зробити висновок про те,
що позовна давність спливла, необхідно
встановити чи належало позивачу
суб'єктивне право, про захист якого він
просить, чи воно порушувалося
відповідачем, і якщо так, то з якого
моменту про це дізналася або повинна
була дізнатися особа, чи не зупинявся
або не переривався строку давності, і
нарешті, чи не було поважних причин
його пропущення.

Враховуючи, що судом не було
встановлено факту порушення
відповідачами суб'єктивного
цивільного права позивача за
зустрічним позовом, суд мав відмовити у
задоволенні зустрічних позовних вимог
через їх безпідставність.

Разом з тим, вирішуючи питання щодо
обґрунтованості зустрічних позовних
вимог, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити, що зустрічний
позов є частково обґрунтованим.

Так, п. 29 Договору іпотеки, укладений
між ОСОБА_3 і ВАТ «Морський
транспортний банк» 25 березня 2008 року, є
таким, що не відповідає вимогам чинного
цивільного законодавства, оскільки як
було зазначено вище, у відповідності до
ч.1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у
разі невиконання боржником основного
зобов'язання іпотекодержатель вправі
задовольнити свої вимоги за основним
зобов'язанням шляхом звернення
стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, іпотекодавець відповідає
за зобов'язання боржника лише в межах
предмета іпотеки та його вартості і не
може відповідати іншим майном, що
належить йому на праві власності.

Із пояснень представника позивача в
суді апеляційної інстанції слідує, що в
даному пункті мова йде про боржника, а
не про іпотекодавця, тобто при
укладенні Договору іпотеки була
допущена описка.

Разом з тим, враховуючи, що при
укладенні договору про внесення змін
№1 до Договору іпотеки від 30.06.2009 року,
зазначена описка не була виправлена та
до теперішнього часу має місце, колегія
суддів вважає за необхідне визнати п. 29
Договору іпотеки недійсним.

Інші порушення прав іпотекодавця, на
які він посилається в обґрунтування
своїх зустрічних позовних вимог, були
усунуті при укладенні вищезазначеного
договору про внесення змін № 1 до
Договору іпотеки.

В іншій частині зустрічний позов є
необгрунтованим, а тому правових
підстав для визнання Договору іпотеки
недійсним матеріали справи не містять.

При цьому колегія суддів виходить із
того, що відповідно до п.3 ч. 1 ст. 3 та ст.
627 ЦК України сторони є вільними в
укладенні договору, виборі
контрагента, визначенні умов договору
з урахуванням вимог цього Кодексу,
інших актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

У відповідності до ст. 628 ЦК України
зміст договору становлять умови,
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

Згідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України істотними
умовами є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

За змістом спірного Договору іпотеки,
ОСОБА_3 усвідомлював, що умови Договору
іпотеки для нього зрозумілі,
відповідають його інтересам, є
розумними та справедливими. Було
погоджено, що з укладанням спірного
Договору іпотеки сторони досягли згоди
з усіх його істотних умов.

Також позивачу роз'яснено порядок
державної реєстрації іпотеки та
порядок задоволення забезпечених
іпотекою вимог за рахунок предмета
іпотеки (а.с.17-звор.)

Таким чином, доводи заявника
апеляційної скарги ОСОБА_3 про те, що
він не усвідомлював правових наслідків
укладення Договору іпотеки і про те, що
в якості забезпечення боргових
зобов'язань ОСОБА_4, який є його зятем, у
нього можуть відібрати земельну
ділянку, є безпідставними і
спростовуються наявними у справі
доказами.

Також слід зазначити, що у разі відмови
ОСОБА_3 укласти Договір іпотеки,
фактично було б неможливим укладення
Кредитного договору з ОСОБА_4, що ОСОБА_3
усвідомлював та підтвердив в суді
апеляційної інстанції.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник
апеляційної скарги лише частково надав
суду достатні, належні і допустимі
докази існування обставин, на які він
посилається як на підставу своїх
заперечень проти первісних позовних
вимог, своїх зустрічних позовних вимог
та доводів апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

У зв'язку з викладеним, колегія суддів
вважає за необхідне оскаржуване
рішення суду змінити, в частині відмови
у задоволенні зустрічного позову та
мотивів такої відмови, у зв'язку з чим у
мотивувальній частині рішення вказати,
що підставою для часткової відмови у
задоволенні зустрічного позову є не
перебіг строку позовної давності, а
відсутність правових підстав для його
задоволення.

Абзац третій резолютивної частини
рішення підлягає викладенню в
наступній редакції:

«Зустрічний позов ОСОБА_3 задовольнити
частково. Визнати недійсним п. 29
Договору Іпотеки, укладеного між
ОСОБА_3 і Відкритим акціонерним
товариством ВАТ «Морський
транспортний банк» 25 березня 2008 року.

В іншій частині зустрічного позову
відмовити».

В іншій частині рішення підлягає
залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.3 ч.1 ст. 307, п.4 ч. 1
ст. 309, ст.ст. 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України,
колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Овідіопольського районного
суду Одеської області від 07 лютого 2014
року змінити, в частині відмови у
задоволенні зустрічного позову та
мотивів такої відмови, у зв'язку з чим у
мотивувальній частині рішення вказати,
що підставою для часткової відмови у
задоволенні зустрічного позову є не
перебіг строку позовної давності, а
відсутність правових підстав для його
задоволення.

Абзац третій резолютивної частини
рішення викласти в наступній редакції:

«Зустрічний позов ОСОБА_3 задовольнити
частково. Визнати недійсним п. 29
Договору Іпотеки, укладеного між
ОСОБА_3 і Відкритим акціонерним
товариством ВАТ «Морський
транспортний банк» 25 березня 2008 року.

В іншій частині зустрічного позову
відмовити».

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення апеляційного суду Одеської
області набирає законної сили з
моменту його проголошення, однак може
бути оскаржено шляхом подачі
касаційної скарги протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді апеляційного суду Одеської
області: С.М.
Сегеда

Л.Є. Виноградова

Н.А. Кононенко