Справа № 639/9632/13-ц
Провадження № 2/639/446/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2014 року Жовтневий районний
суд міста Харкова в складі:

головуючого - судді Гаврилюк С.М.,

при секретарі - Олійник Я.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа:
приватний нотаріус Харківського
міського нотаріального округу
Харківської області ОСОБА_3 про
визнання договору позики та договору
дарування удаваними та визнання їх
недійсними,

встановив:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом ,
який було уточнено у судовому
засіданні , до ОСОБА_2, третя особа:
приватний нотаріус Харківського
міського нотаріального округу
Харківської області ОСОБА_3 про
визнання договору позики та договору
дарування удаваними та визнання їх
недійсними, посилаючись на те, що 30.09.2011
року він уклав з ОСОБА_2 договір
дарування 40/100 частин комунальної
квартири АДРЕСА_1, посвідчений
приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_3 за №
292740, реєстраційний номер № 898. Того ж
дня 30.09.2011 року ОСОБА_1 уклав з ОСОБА_2
договір позики, посвідчений приватним
нотаріусом ХМНО ОСОБА_3 за № 292742,
реєстраційний № 901, перед укладенням
якого відповідач висунув ОСОБА_1 умову,
що він позичає грошові кошти
позивачеві тільки на підставі
укладення останнім договору дарування
40/100 частин комунальної квартири
АДРЕСА_1. Позивач погодився з вказаними
умовами, але попередив відповідача, що
повернути борг за позику він може
тільки з продажу вищезазначених 40/100
частин комунальної квартири АДРЕСА_1.
ОСОБА_2 запевнив ОСОБА_1, що він порядна
людина, приватний нотаріус ОСОБА_3 його
давня знайома і він як власник набутої
на підставі договору дарування спірної
нерухомості самостійно продасть
вказану кімнату та з суми продажу
вирахує тільки кошти позики, а
остаточну суму поверне ОСОБА_1, про що
ОСОБА_2 була складена розписка. Позивач
вважає договір дарування і договір
позики удаваними, оскільки з 30.09.2011 року
по 2013 рік ОСОБА_2, як позикодавець ні
одного разу не намагався стягувати з
ОСОБА_1 кошти в погашення суми позики у
розмірі 140 доларів США щомісячно до
25.03.2012 року , а позивач, як позичальник
не намагався виконувати вказані
зобов'язання за договором позики.
Позивач вважає, що розписка ОСОБА_2
свідчить про прихованість укладених
договорів дарування і позики , їх
удаваність. Окрім того, 26.09.2011 року
позивачу була призначена 1-а група «А»
інвалідності ПНЗ, що відноситься до
важких груп інвалідності. 30.09.2011 року
при укладанні договорів дарування і
позики позивач не повідомив ані
нотаріуса, ані ОСОБА_2 про те , що має
групу інвалідності ПНЗ. Таким чином,
ОСОБА_1 під впливом важкої хвороби ПНЗ
на момент укладення спірних договорів
не міг усвідомлювати правові наслідки
вказаних правочинів та правові
наслідки удаваності договору позики, у
зв'язку з чим позивач звернувся до суду
з вказаним позовом.

Судова повістка про виклик у судове
засідання, призначене на 26.03.2014 року,
була отримана представником позивача
- ОСОБА_5 своєчасно 14.03.2014 року , що
підтверджується матеріалами справи (
а.с. 19 том 2) .

Відповідно ч.5 ст. 76 ЦПК України
вручення судової повістки
представникові позивача, яка бере
участь у справі, вважається врученням
повістки і позивачеві.

Таким чином, позивач та його
представник ОСОБА_5 були повідомлені
належним чином про розгляд справи ,
призначений на 26.03.2014 року. Позивач у
судове засідання не з'явився, в
матеріалах справи міститься від нього
заява про розгляд справи за його
відсутності ( а.с. 188 том 1). Належним
чином повідомлена про час та місце
розгляду справи представник позивача
ОСОБА_5, що діє на підставі нотаріально
посвідченої довіреності, у судове
засідання також не з'явилась, подала
до суду заяву, в якій просила перенести
розгляд справи, у зв'язку з тим, що
інтереси позивача та його представника
буде представляти адвокат ОСОБА_6, з
якою сторони не уклали договір про
надання правової допомоги , також
представником позивача ОСОБА_5 подано
заяву про розгляд справи 26.03.2014 року за
її відсутності ( а.с. 26).

Прецедентна практика
Європейського суду з прав людини
виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод щодо
доступності правосуддя та
справедливого судового розгляду кожна
держава-учасниця цієї Конвенції вправі
встановлювати правила судової
процедури, в тому числі й процесуальні
заборони і обмеження, зміст яких - не
допустити судовий процес у безладний
рух.

З цього приводу прецедентними є
рішення Європейського суду з прав
людини у справах «Осман проти
Сполученого королівства» від 28.10.1998
року та «Круз проти Польщі» від 19
червня 2001 року.

У вказаних Рішеннях зазначено, що право
на суд не є абсолютним . Воно може бути
піддане обмеженням, дозволеним за
змістом, тому що право на доступ до суду
за самою своєю природою потребує
регулювання з боку держави.

Згідно ст. 157 ЦПК України суд розглядає
справи протягом розумного строку, але
не більше двох місяців з дня відкриття
провадження у справі.

З огляду на вищевказане суд вважає за
необхідне відповідно до вимог,
передбачених ст. 157, 169 ЦПК України
продовжити розгляд справи за
відсутності у судовому засіданні
позивача та його представника, якими
подано до суду відповідні заяви про
розгляд справи за їх відсутності. Окрім
того, суд враховує і ті обставини, що
матеріали цивільної справи станом на
26.03.2014 року не містять інших належних
документів щодо підтвердження надання
повноважень позивачем на
представництво його інтересів по даній
справі будь-якій іншій особі окрім
ОСОБА_5

Представник відповідача ОСОБА_7 , який
діє на підставі нотаріально
посвідченої довіреності, наполягав на
продовження розгляду справи у судовому
засіданні 26.03.2014 року, посилаючись на
вказані вище обставини та зловживання
представником позивача своїми
правами щодо неодноразові неявки до
суду і як наслідок перешкоджання
розгляду справи у строки, передбачені
законодавством України.

Представник відповідача ОСОБА_7 у
судовому засіданні проти позову
заперечував , посилаючись на його
необґрунтованість та пояснив, що 30.09.2011
року між позивачем і відповідачем
укладені договір позики №901 від 30.09.2011
року та договір дарування № 898 від
30.09.2011 року 40/100 частин комунальної
квартири АДРЕСА_1, які посвідчені
приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_3
Посилання позивача на важкі обставини,
безвихідний стан на момент укладення
вказаних договорів є неправдивими та
такими, що спростовують самі себе,
оскільки ОСОБА_1 особисто та в особі
свого представника ОСОБА_5 збирався
продати належні йому 40/100 частин
комунальної квартири АДРЕСА_1 та
отримати грошові кошти. В уточненому
позові ОСОБА_1 зазначає, що він
намагався це зробити вже після того, як
право власності за договором дарування
від 30.09.2011 року перейшло до ОСОБА_2
Представник відповідача зазначив, що
позивачеві ніщо не перешкоджало
замість укладення оспорюваних
договорів укласти з будь-якої іншою
фізичною або юридичною особою
кредитний договір та в його
забезпечення договір іпотеки, однак
ОСОБА_1 , маючи безліч альтернативних
варіантів вибору способу отримання
грошових коштів, уклав спірні договори
з ОСОБА_2 Відповідач позичив ОСОБА_1
грошові кошти без нарахування
відсотків, не маючи мету отримання
будь-якого прибутку. ОСОБА_2 повірив
позивачеві, що гроші потрібні йому на
лікування, і позивач добровільно в
якості подяки подарував відповідачеві
40/100 частин комунальної квартири
АДРЕСА_1. Представник відповідача
зазначив суду, що ОСОБА_1 навмисно
вводить суд в оману, перекручуючи
дійсні обставини справи та викладаючи
їх у вигідному для себе вигляді. Окрім
того, раніше Жовтневим районним судом
м. Харкова розглядалась позовна заява
ОСОБА_1 про розірвання договору
дарування від 30.09.2011 року , яку ухвалою
суду на підставі заяви представника
позивача залишено без розгляду.

ОСОБА_2 не відмовлявся від досягнутих
домовленостей і не звертався до суду з
позовом про стягнення з ОСОБА_1 коштів
за договором позики навіть після
спливу терміну виплат 30.03.2012 року, хоча
до теперішнього часу грошові кошти за
договором позики від 30.09.2011 року ОСОБА_2
позивачем не повернуто. І тільки після
того, як відповідачу стало відомо про
чергове звернення ОСОБА_1 до суду, він
був змушений відступитися від своїх
життєвих принципів та звернутися 22.10.2013
року до Жовтневого районного суду м.
Харкова із позовом до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості за договором
позики. Посилання позивача щодо
приятельських відносин між ОСОБА_2 та
приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_3
представник відповідача вважає
безпідставними і такими , що жодним
чином не стосуються предмету спору,
просить відмовити у задоволені позову,
оскільки в позовній заяві ОСОБА_1
безпідставно посилається на ст. 235 ЦК
України, відповідно до якої удаваним є
правочин, який вчинено сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили, однак позивачем не
зазначено та не доведено належними
доказами наявність іншого правочину,
який, на думку позивача, було приховано
оскаржуваними ОСОБА_1 правочинами.

Представник відповідача зазначив, що
вважає безпідставними посилання
позивача в обґрунтування позовних
вимог на постанову Пленуму Верховного
Суду УРСР № 3 від 28.04.1978 року «Про судову
практику в справах про визнання угод
недійсними», оскільки втратила
чинність згідно з постановою Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
року.

Представник відповідача також вважає
безпідставними посилання ОСОБА_1 на ст.
233 ЦК України, що оскаржувані правочини
були вчинені позивачем під впливом
тяжкої обставини, його хвороби та на
невигідних умовах, оскільки дане
твердження повністю спростовуються
пунктами договорів позики та
дарування, в яких зазначено, що вимоги
законодавства щодо змісту і правових
наслідків правочину, який укладений
між сторонами, роз'яснено нотаріусом,
сторони підтвердили, що мають повну
цивільну дієздатність, їх
волевиявлення вільне і відповідає їх
внутрішній волі, що договір не є
фіктивним чи удаваним, що він
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним,
в момент укладання цього договору
сторони усвідомлюють значення своїх
дій та можуть керувати ними. В договорі
дарування ОСОБА_1 зазначено , що
дарування здійснено ним за доброю
волею, без будь-яких погроз, примусу чи
насильства, як фізичного, так і
морального.

Третя особа приватний нотаріус ХМНО
ОСОБА_3 у судове засідання не з'явилась,
подала до суду заяву, в якій просила
розглядати справу за її відсутності, в
письмових заперечення зазначила, що 30
вересня 2011 року нею був посвідчений
договір дарування 40/100 частин
комунальної квартири АДРЕСА_1 за
реестром №898, укладений між ОСОБА_1
(дарувальник) та ОСОБА_2 (обдарований).
За посвідченням вказаного договору
ОСОБА_1 звернувся особисто, пред'явивши
паспорт громадянина України,
реєстраційний номер облікової картки
платника податків, правовстановлюючі
документи на 40/100 частин комунальної
квартири на своє ім'я. Попередньо
ознайомлений нотаріусом із загальними
вимогами, додержання яких є необхідним
для чинності правочину, підтвердивши,
що усвідомлює значення своїх дій та
вільне волевиявлення, прочитавши текст
договору уголос, погодившись зі
змістом договору дарування , підписав
його власноручно, про важкі обставини
та безвихідний стан ОСОБА_1 нотаріусу
не заявляв.

При посвідченні договору дарування 40/100
частин комунальної квартири
нотаріусом була встановлена особа та
дієздатність дарувальника - ОСОБА_1,
згідно главі 3 Порядку вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України,
перевірено паспорт громадянина
України, в якому на момент посвідчення
договору дарування, а саме станом на 30
вересня 2011 року відмітка про
недієздатність особи була відсутня.
При спілкуванні з сторонами договору
сумнівів щодо обсягу дієздатності,
хворобливого стану фізичних осіб
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 відповідно главі 4
Порядку вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, не виявлено.
Вказаний договір було посвідчено
відповідно до вимог цивільного
кодексу України та Порядку вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України.
В той же день 30 вересня 2011 року
приватним нотаріусом був посвідчений
договір позики грошових коштів за
реєстром №901 між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у
сумі 34937, 00 грн., з поверненням
позичених грошових коштів не пізніше 30
березня 2012 року. Попередньо
ознайомлений нотаріусом із загальними
вимогами, додержання яких є необхідним
для чинності правочину, підтвердивши,
що усвідомлює значення своїх дій та
вільне волевиявлення, прочитавши текст
договору уголос, погодившись із
змістом, ОСОБА_1 підписав його
власноручно. Про важкі обставини та
безвихідний стан ОСОБА_1 не заявляв.
Умови договору позики визначалися
сторонами самостійно, не було висунуто
а ні в усній формі, ні в письмовій
ніяких додаткових умов не прописаних у
вищевказаному договорі позики.
Вищевказаний договір не мав ознак
удаваного договору.

Суд , вислухавши пояснення
представника відповідача, дослідивши
матеріали справи, наявні в ній докази,
вважає що уточнений позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, виходячи з
принципу диспозитивності цивільного
судочинства, суд розглядає цивільні
справи на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Судом встановлено, що 30.09.2011 року
відповідно договору дарування,
посвідченого приватним нотаріусом
Харківського міського нотаріального
округу ОСОБА_3, зареєстрованого в
реєстрі № 898, ОСОБА_1 передав ОСОБА_2
безоплатно у власність 40/100 частин
квартири АДРЕСА_1 ( т. І а.с.24).

Відповідно договору позики грошей від
30.09.2011 року, посвідченого приватним
нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_3,
зареєстрованого в реєстрі №901, ОСОБА_2
передав у власність ОСОБА_1 грошові
кошти у розмірі 34 937 грн., що
еквівалентно 4340 доларів США ( т. І а.с.25).
Згідно умов вказаного договору
проценти за користування позикою не
нараховуються, позика повертається у
доларах США у розмірі 4340 , строк
повернення позики не пізніше 30.03.2012
року.

На підставі договору дарування ОСОБА_2
зареєстрував право власності на 40/100
частин квартири АДРЕСА_1, що
підтверджується витягом Комунального
підприємства «Харківське міське бюро
технічної інвентаризації» про
державну реєстрацію прав, технічним
паспортом на вказану частину
комунальної квартири ( т. І. а.с. 32,33-34).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.ч. 1-5 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна
мати необхідний обсяг цивільної
дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі. Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом.

Правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено,
що підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 235 ЦК України
удаваним є правочин, який вчинено
сторонами для приховання іншого
правочину, який вони насправді вчинили.

Згідно п. 11 договору дарування від
30.09.2011 року і п. 9 договору позики грошей
від 30.09.2011 року сторони підтверджують,
що вони мають цивільну дієздатність, їх
волевиявлення вільне і відповідає їх
внутрішній волі, що вказані договір
дарування та договір позики грошей не є
фіктивними чи удаваними, що вони
спрямовані на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним ,
в момент укладення вказаних договорів
сторони усвідомлюють значення своїх
дій та керувати ними, договори не
суперечить правам та інтересам
малолітніх чи непрацездатних дітей
сторін , при укладанні вказаних
договорів сторонами однаково
витлумачено зміст договорів, значення
слів, понять, а також загальноприйняте
у відповідній сфері відносин значення
термінів ( т. І а.с.24,25).

Частиною 1 ст. 60 ЦПК України
передбачено, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Частиною 2 тієї ж статті передбачено, що
докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.

Згідно до ст. 57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані на підставі яких
, суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків.
Показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко - і
відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно ст. 58 ЦПК України
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень.

Згідно ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими
доказами є будь-які документи, акти,
довідки, листування службового або
особистого характеру або витяги з них,
що містять відомості про обставини, які
мають значення для справи.

Відповідно до правової позиції
Верховного Суду України , зазначеної в
узагальненні Верховного Суду України
«Практика розгляду судами цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» від 24.11.2008 року , удаваним є
правочин, що вчинюється з метою
приховання іншого правочину, який
сторони насправді вчинили. Тому при
укладенні удаваного правочину до
відносин його учасників
застосовуються правила щодо правочину,
який сторони мали на увазі (який
сторони приховали). Суб'єкт, який
вимагає визнання правочину недійсним
як укладеного з метою приховати інший
правочин, повинен довести, що правочин
укладений з такою метою.

Воля сторін в удаваному правочині
спрямована на встановлення інших
цивільно - правових відносин, ніж ті,
які передбачені правочином (наприклад,
договір купівлі-продажу квартири, що
насправді є договором застави в
забезпечення повернення позики або
укладений з метою уникнути звернення
стягнення на заставлене майно в
судовому порядку). При цьому позивач
повинен вказати, який інший правочин
приховується з допомогою укладеного
правочину.

За удаваного правочину настають інші
права та обов'язки, ніж ті, що
передбачені правочином. За удаваним
правочином обидві сторони свідомо, з
певною метою, документально оформлюють
правочин, але насправді між ними
встановлюються інші правовідносини.

Закон не передбачає недійсність
удаваного правочину, а лише пропонує
застосовувати до відносин сторін
норми, що регулюють той правочин, який
сторони дійсно мали на увазі.

В порушення вказаних вище норм
цивільного процесуального
законодавства України позивачем та
його представником не наведено жодних
належних та допустимих доказів на
підтвердження удаваності і
недійсності спірних договорів
дарування і позики від 30.09.2011 року.

Посилання позивача на ст. 233 ЦК України
щодо вчинення позивачем спірних
правочинів під впливом тяжкої для
нього обставини і на вкрай невигідних
умовах, є безпідставними, з наступних
підстав.

Відповідно до вказаного вище
узагальнення Верховного Суду України
«Практика розгляду судами цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» від 24.11.2008 року, при
розгляді справ щодо визнання
правочинів недійсними на підставі ст.
233 ЦК України потрібно враховувати такі
фактори, як майновий і психічний стан
осіб та їх близьких напередодні й на
момент вчинення правочину;
співмірність наданих послуг із
вартістю переданого за правочином
майна; наявність іншого житла або
іншого місця помешкання в разі
відчуження житла, а також враховувати
їх вплив на формування волевиявлення
сторін.

Тяжкі обставини судді розуміють як не
будь-яке несприятливе матеріальне,
соціальне чи інше становище, а як його
крайні форми. Наприклад, важка хвороба
особи чи її близьких, смерть
годувальника, крайня нужденність її
сім'ї, загроза втратити заставлене
житло чи банкрутства, надзвичайно
низька винагорода за виконану роботу
або надану послугу, порівняно з
вартістю відчужуваної речі, та інші
обставини, для усунення чи пом'якшення
яких необхідно терміново укласти цей
правочин. Тяжка обставина є
оцінювальною категорією і має
визначатися судом з урахуванням всіх
обставин справи. Потерпілий, який
оскаржує правочин, повинен довести, що
за відсутності тяжких обставин він
взагалі або на зазначених умовах не
уклав би правочин. Визнання правочину
недійсним не може пов'язуватись з тим,
чи усвідомлювала сторона користь, яку
матиме від нього.

Відповідно довідки до акта огляду МСЕК
серія 10 АА № 625665, ОСОБА_1 з 26.09.2011 року
встановлено першу А групу інвалідності
за загальним захворюванням до жовтня
2013 року ( т.І а.с.29). З 01.10.2013 року
позивачеві встановлено першу А групу
інвалідності за загальним
захворюванням безстроково (т. І а.с.171).
30.09.2011 року при укладенні позивачем та
відповідачем договору дарування і
договору позики приватним нотаріусом
було встановлено дієздатність сторін,
що прямо зазначено у спірних договорах
та підтверджено письмовими
запереченнями третьої особи приватним
нотаріусом ХМНО ОСОБА_3

Позивачем та його представником не
надано доказів щодо підтвердження
вчинення вказаних правочинів під
впливом тяжкої для ОСОБА_1 обставини і
на вкрай невигідних умовах, а також
матеріали справи не містять належних
доказів, що є відповідно ст. 60 ЦПК
України обов'язком позивача, щодо
доведеності обставин згідно ст. 225 ЦК
України вчинення вказаних вище
правочинів ОСОБА_1 у момент, коли він
через свій стан здоров'я не
усвідомлював значення своїх дій та
(або) не міг керувати ними.

Аналізуючи викладене вище, суд не
вбачає законних підстав для
задоволення необґрунтованого позову
ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 5, 6,10, 57, 60, 88, 208,209, 212 -215
ЦПК України , ст. ст. 202, 203, 215, 225, 233, 235 ЦК
України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
третя особа: приватний нотаріус
Харківського міського нотаріального
округу Харківської області ОСОБА_3 про
визнання договору позики та договору
дарування удаваними та визнання їх
недійсними відмовити.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Харківської області через суд
першої інстанції шляхом подачі
апеляційної скарги протягом десяти
днів з дня його проголошення. Особами,
які брали участь у справі, але не були
присутні в судовому засіданні під час
проголошення судового рішення - шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги, рішення якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
С.М.Гаврилюк