Справа № 345/5182/13-ц
Провадження № 22-ц/779/114/2014
Головуючий у 1 інстанції Якимів Р. В.
Суддя-доповідач Ковалюк Я.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 січня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Ковалюка Я.Ю.

суддів:
Горблянського Я.Д., Девляшевського В.А.

секретаря
Петріва Д.Б.

з участю: апелянта ОСОБА_2, його
представника - ОСОБА_3; позивача ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання права
власності на спадкове майно, за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Калуського міськрайонного суду від 04
жовтня 2013 року,-

в с т а н о в и л а :

Позивач звернувся в суд із зазначеним
позовом посилаючись на те, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його батько ОСОБА_6
На день відкриття спадщини йому
належало спадкове майно, а саме:
земельні ділянки розміром 0,20га та 0,33га,
які розташовані в с. Кадобна Калуського
району. Він своєчасно вступив в
управління та володіння спадковим
майном, яким користується до цього
часу.

Рішенням Калуського міськрайонного
суду від 04 жовтня 2013 року задоволено
позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про визнання
права власності на спадкове майно.

Визнано право власності на спадкове
майно за ОСОБА_4 після смерті його
батька ОСОБА_6, а саме: земельну ділянку
розміром 0,20га для обслуговування
господарських будівель та земельну
ділянку розміром 0,33га для ведення
підсобного господарства, які
знаходяться в с. Кадобна Калуського
району.

На дане рішення ОСОБА_2 подав
апеляційну скаргу, в якій посилається
на порушення судом норм матеріального
і процесуального права та
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Апелянт зазначає, що в судовому
засіданні першої інстанції він участі
не брав, однак оскаржуваним рішенням
порушено його права, оскільки визнано
за позивачем право власності на
земельну ділянку, частина якої
перебуває у нього на праві власності.

Апелянт також вказує, що суд не міг
визнавати право власності на земельні
ділянки, як на спадкове майно, оскільки
відсутні будь-які підтвердження
перебування земельних ділянок у
власності спадкодавця.

Вважає, що суд першої інстанції
перейняв на себе повноваження органу
місцевого самоврядування і при
відсутності будь-яких доказів
перебування у власності спадкодавця
земельної ділянки у відповідній площі
та конфігурації - незаконно визнав
право власності на земельну ділянку за
ОСОБА_4, частина якої є його власністю.

На думку апелянта, суд даним обставинам
не дав належної оцінки та ухвалив
рішення з порушенням вимог закону.

З вище наведених підстав просив
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким в задоволенні позовних вимог
відмовити.

В судовому засіданні апелянт та його
представник доводи апеляційної скарги
підтримали з мотивів поданих у
апеляційній скарзі, просили про їх
задоволення.

Позивач апеляційну скаргу заперечив,
вважає її безпідставною, а рішення суду
законним та обґрунтованим.

Відповідач в судове засідання не
з'явилася, хоча належним чином
повідомлялася про час й місце розгляду
справи, що у відповідності до ч.2 ст.305
ЦПК України не перешкоджає розглядові
справи.

Вислухавши доповідача, пояснення
учасників процесу, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає до задоволення з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; як розподілити між
сторонами судові витрати; чи є підстави
допустити негайне виконання судового
рішення; чи є підстави для скасування
заходів забезпечення позову.

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України, що викладені в
п. 2 постанови №14 від 18.12.2009 року «Про
судове рішення у цивільній справі»
рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК
України, вирішив справу згідно з
нормами матеріального права, що
підлягають застосуванню до даних
правовідносин відповідно до статті 8
ЦПК України, а також правильно
витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених доказами,
які були досліджені в судовому
засіданні і які відповідають вимогам
закону про їх належність і
допустимість, або обставин, що не
підлягають доказуванню, а також якщо
рішення містить вичерпні висновки
суду, що відповідають встановленим на
підставі достовірних доказів
обставинам, які мають значення для
вирішення справи.

Рішення суду першої інстанції не
відповідає зазначеним вимогам,
оскільки не ґрунтується на повному і
об'єктивному розгляді в судовому
процесі всіх обставин справи в
сукупності.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову суд першої інстанції дійшов
висновку про те, що позивач вступив у
володіння спадковим майном після
смерті його батька і спору з іншими
спадкодавцями немає.

З даним висновком суду першої
інстанції колегія суддів не
погоджується з таких міркувань.

Апеляційним судом встановлено, що
апелянт ОСОБА_2 участі у розгляді
справи не брав, однак вказує, що
оскаржуваним рішенням порушені його
права, оскільки визнано право
власності на земельну ділянку за
ОСОБА_4, право власності на частину якої
існує у нього.

У відповідності до вимог ч.1 ст. 292 ЦПК
України, сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, а також особи,
які не брали участі у справі, якщо суд
вирішив питання про їх права та
обов'язки, мають право оскаржити в
апеляційному порядку рішення суду
першої інстанції повністю або
частково.

Із матеріалів справи вбачається, що
батько позивача - ОСОБА_6, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_1, був зареєстрований в с.
Кадобна Калуського району
Івано-Франківської області.

Згідно рішення 5-ї сесії 1-го скликання
Кадобнянської сільської ради від 29.12.1993
року, ОСОБА_6 передано у приватну
власність земельні ділянки: розміром
0,20га для обслуговування господарських
будівель та 0,33га для ведення
підсобного господарства, які
розташовані в с. Кадобна Калуського
району. Відповідно до рішення 25-ї сесії
6-го скликання Кадобнянської сільської
ради від 05.07.2013 року, позивачу ОСОБА_4
передано у користування земельні
ділянки розміром 0,53га, які розташовані
в с. Кадобна Калуського району. Згідно
повідомлення Калуської районної
державної нотаріальної контори,
позивачу відмовлено у вчиненні
нотаріальної дії - видачі свідоцтва про
право на спадщину через наявність
спадкоємця ОСОБА_5 та відсутність
правовстановлюючих документів на
майно.

Апелянт являється співвласником
будинковолодіння по АДРЕСА_2. Вказане
будинковолодіння розташоване на
земельній ділянці площею 0,2500га, право
власності на яку належить ОСОБА_2, що
підтверджується державним актом на
право власності на земельну ділянку
серії ЯМ №671636 від 10.12.2012року.

На вказаній земельній ділянці
розміщені - належний йому та членам
його сім'ї житловий будинок та частина
господарських будівель. Інша частина
господарських будівель перебуває у
користуванні ОСОБА_4, а саме:
господарські будівлі літери: Р, Н, О, П,
М, Т. Вказані обставини підтверджуються
технічним паспортом на вказане
будинковолодіння по АДРЕСА_2 та
довідкою Кадобнянської сільської ради.

Суд першої інстанції визнав за ОСОБА_4
право власності на земельну ділянку
площею 0,20га для обслуговування
господарських споруд, не врахувавши
тих обставин, що право власності на
частину цієї земельної ділянки визнано
за ОСОБА_2, про що видано відповідний
державний акт.

Окрім того, судом визнано право
власності на земельні ділянки за
ОСОБА_4 без встановлення відповідної
конфігурації цих земельних ділянок,
без виготовлення проектної
документації, тощо.

Згідно оскаржуваного рішення
вбачається, що правовстановлюючі
документи на земельні ділянки
відсутні. Відтак, місцевий суд не міг
визнавати право власності на земельні
ділянки як на спадкове майно, оскільки
відсутні будь-які підтвердження
перебування земельних ділянок у
власності спадкодавця.

Відповідно до ст. 1225 ЦК України - право
власності на земельну ділянку
переходить до спадкоємців на загальних
підставах, із збереженням її цільового
призначення. До спадкоємців житлового
будинку, інших будівель та споруд
переходить право власності або право
користування земельною ділянкою, на
якій вони розміщені. До спадкоємців
житлового будинку, інших будівель та
споруд переходить право власності або
право користування земельною ділянкою,
яка необхідна для їх обслуговування,
якщо інший її розмір не визначений
заповітом.

Про необхідність додержання вказаної
норми Закону зазначено і в п. 22-1
постанови Пленуму Верховного Суду
України №17 від 16.04.2004року «Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ».

Суд першої інстанції за відсутності
будь-яких доказів перебування у
власності спадкодавця господарських
споруд та про розмір земельної ділянки,
необхідної для обслуговування цих
споруд передав спадкоємцеві ОСОБА_4 у
власність земельну ділянку площею
0,20га. для обслуговування господарських
будівель. Суд не дав оцінки тим
обставинам, що відсутні будь-які докази
перебування у власності спадкодавця
самої земельної ділянки.

Окрім того, відповідно до ст. 116
Земельного кодексу України - громадяни
та юридичні особи набувають права
власності та права користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.

Натомість суд першої інстанції
перейняв на себе повноваження органу
місцевого самоврядування, і при
відсутності будь-яких доказів
перебування у власності спадкодавця
земельної ділянки у відповідній площі
та конфігурації незаконно визнав
право власності на земельну ділянку за
ОСОБА_4, тим більше що частина такої
земельної ділянки являється власністю
апелянта.

Колегія суддів вважає, що за таких
обставин оскаржуване рішення порушує
права апелянта, який не був залучений
до участі в справі. Однак, апеляційний
суд законодавчо позбавлений права в
такому разі скасувати рішення з
направленням справи на новий розгляд.

Разом з тим, враховуючи положення ст. 303
ЦПК України щодо перевірки апеляційним
судом законності та обґрунтованості
рішення суду лише в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції, колегія суддів
приходить до висновку, що ухвалене
рішення не може залишатися в силі та
підлягає до скасування з ухваленням
нового рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 218, 307, 309, 313, 314, 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Калуського міськрайонного
суду від 04 жовтня 2013 року скасувати та
ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5
про визнання права власності на
спадкове майно - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий
Я.Ю. Ковалюк

Судді:
Я.Д. Горблянський

В.А. Девляшевський