Єдиний унікальний номер 224/27/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/2784/2014
Головуючий в I інстанції Попович Т.М.
суддя доповідач Безрученко Ю.О.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2014 року
Апеляційний суд Донецької області в
складі:

Головуючого судді Краснощокової
Н.С.

суддів Безрученко Ю.О.,
Могутової Н.Г.

при секретарі Папченко М.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення
Дебальцевського міського суду від 01
листопада 2013 року по цивільній справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3,
Світлодарської міської ради, третя
особа Дебальцевський міський сектор
Головного управління державної
міграційної служби України в Донецькій
області про усунення перешкод у
користуванні квартирою, визнання
приватизації квартири незаконною,
визнання свідоцтва про приватизацію
квартири та державну реєстрацію права
власності на квартиру недійсним,
поновлення реєстрації та вселення до
квартири, стягнення моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

В січні 2013 року позивач ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1,
ОСОБА_3, Світлодарської міської ради,
третя особа Дебальцевський міський
сектор Головного управління державної
міграційної служби України в Донецькій
області про усунення перешкод у
користуванні квартирою, визнання
приватизації квартири незаконною,
визнання свідоцтва про приватизацію
квартири та державну реєстрацію права
власності на квартиру недійсним,
поновлення реєстрації та вселення до
квартири, стягнення моральної шкоди.
Свої вимоги обґрунтував тим, що заочним
рішенням Дебальцевського міського
суду від 25 жовтня 2010 року його було
незаконно визнано таким, що втратив
право користування житловим
приміщенням за адресою АДРЕСА_1.
Ухвалою Дебальцевського міського суду
від 20 липня 2011 року задоволено його
заяву про перегляд заочного рішення та
06 грудня 2012 року рішенням
Дебальцевського міського суду позов
ОСОБА_4 до нього про визнання таким, що
втратив право користування житловим
приміщенням залишено без розгляду.
Протягом часу судового розгляду ОСОБА_1
звернулась до виконавчого комітету
Світлодарської міської ради з метою
приватизації їх спільної квартири,
приховавши факт наявності свідоцтва
про право власності на житло від 07
лютого 1997 року, відповідно до якого
квартира належить йому на праві
спільної сумісної власності разом з
колишньою дружиною ОСОБА_5 та спільним
сином ОСОБА_3 Через ці обставини, 15
грудня 2010 року виконкомом
Світлодарської міської ради було
незаконно видано свідоцтво на право
власності на житло, що позбавило його
законного права власності на його
частку у спільній квартирі. Позивач
просив суд зобов'язати ОСОБА_1 та ОСОБА_3
не чинити перешкод у користуванні
квартирою АДРЕСА_1 Визнати
приватизацію квартири ОСОБА_1 та ОСОБА_3
незаконною, а свідоцтво про право
власності на житло, видане 15 грудня 2010
року виконавчим комітетом
Світлодарської міської ради на
квартиру на ім'я ОСОБА_4 - 1/2 частину, та
ОСОБА_3 - 1/2 частину недійсним.
Зобов'язати Дебальцевський міський
сектор Головного управління державної
міграційної служби України в Донецькій
області зареєструвати (поновити його
реєстрацію) в квартирі АДРЕСА_1
Стягнути з ОСОБА_1 на його користь
моральну шкоду в сумі 10 000,00 грн.

Рішенням Дебальцевського міського
суду від 01 листопада 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_3,
Світлодарської міської ради, третя
особа Дебальцевський міський сектор
Головного управління державної
міграційної служби України в Донецькій
області про усунення перешкод у
користуванні квартирою, визнання
приватизації квартири незаконною,
визнання свідоцтва про приватизацію
квартири та державну реєстрацію права
власності на квартиру недійсним,
поновлення реєстрації та вселення до
квартири, стягнення моральної шкоди
задоволено частково. Зобов'язано
ОСОБА_1, ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_2
перешкод у користуванні квартирою
АДРЕСА_1. Визнано незаконним
Розпорядження органу приватизації
Виконавчого комітету Світлодарської
міської ради № 1013 від 15 грудня 2010 року
щодо приватизації квартири за адресою
АДРЕСА_1 Визнано недійсним Свідоцтво
про право власності на житло від 15
грудня 2010 року виданого за
Розпорядженням органу приватизації
Виконавчого комітету Світлодарської
міської ради №1013 від 15 грудня 2010 ркоу
щодо приватизації квартири за адресою
АДРЕСА_1 Стягнуто з ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_2 в рахунок відшкодування
моральної шкоди грошову суму 1 000,00 грн.
В іншій частині позовних вимог
відмовлено та вирішено питання щодо
розподілу судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням ОСОБА_1
подала апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення та ухвалити
нове, яким відмовити в задоволенні
позову в повному обсязі. В обгрунтвання
скарги зазначає, що позивачем не надано
суду доказів на підтвердження того, що
вона чинить йому перешкоди в
користуванні квартирою. У суду не було
підстав для стягнення з неї моральної
шкоди. Свідоцтво про право власності не
є належним доказом по справі, оскільки
воно не зареєстроване в БТІ.

В судовому засіданні апеляційного суду
ОСОБА_1 підтримала доводи апеляційної
скарги та просила її задовольнити.

В судове засідання апеляційного суду
ОСОБА_2 не з'явився, про час і місце
розгляду справи повідомлявся належним
чином листом і телефонограмою №1671,
зареєстрованою у відповідному порядку
від 05 березня 2014 року (а.с.159), відповідно
до заяви просив розглянути справу у
його відсутність (а.с. 166), що не
перешкоджає розгляду справи
відповідно до ст. 305 ЦПК України.

В судове засідання апеляційного суду
представник Світлодарської міської
ради не з'явився, про час і місце
розгляду справи повідомлявся належним
чином листом і телефонограмою №1672,
зареєстрованою у відповідному порядку
від 05 березня 2014 року (а.с.160), згідно
клопотання просили розглянути справу у
відсутність їх представника (а.с. 164-165),
що не перешкоджає розгляду справи
відповідно до ст. 305 ЦПК України.

В судове засідання апеляційного суду
представник Дебальцевського міського
сектору Головного управління
державної міграційної служби України в
Донецькій області не з'явився, про час і
місце розгляду справи повідомлявся
належним чином листом і телефонограмою
№1673, зареєстрованою у відповідному
порядку від 05 березня 2014 року (а.с.161), що
не перешкоджає розгляду справи
відповідно до ст. 305 ЦПК України.

В судове засідання апеляційного суду
ОСОБА_3 не з'явився, про час і місце
розгляду справи повідомлявся належним
чином листом і телефонограмою №1719,
зареєстрованою у відповідному порядку
від 05 березня 2014 року (а.с.163), відповідно
до заяви просив розглянути справу у
його відсутність (а.с. 166), що не
перешкоджає розгляду справи
відповідно до ст. 305 ЦПК України.

Заслухавши доповідача, сторін, що
з'явилися, перевіривши матеріали
справи та доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд вважає, що апеляційна
скарга підлягає відхиленню з наступних
підстав.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідач ОСОБА_1 порушила право
позивача на проживання в спірній
квартирі, що було відновлено
відповідно до рішення Дебальцевського
міського суду від 06 грудня 2012 року про
відмову в задоволенні позову ОСОБА_4 до
ОСОБА_2 про визнання особи такою, що
втратила право користування житлом.
Вимоги про визнання приватизації
квартири незаконною підлягають
задоволенню, оскільки станом на 15
грудня 2010 року спірна квартира вже була
приватизована. Позовні вимоги щодо
зобов'язання Дебальцевського міського
сектору Головного управління
державної міграційної служби України в
Донецькій області зареєструвати
(поновити) реєстрацію в спірній
квартирі задоволенню не підлягають,
оскільки позивачем не надано доказів
звернення із заявою про реєстрацію і
доказів, що його права на реєстрацію в
квартирі були порушені. Зазначені
обставини спричинили позивачу
моральну шкоду, яку суд стягнув з
відповідача в розмірі 1 000,00 грн.

З таким висновком суду в оскаржуваній
його частині можна погодитися.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Так, відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК
України передбачено, що під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції в
оскаржуваній його частині зазначеним
вимогам закону відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що
07 лютого 1997 року органом приватизації
Вуглегірська ТЕС було видано свідоцтво
№ 264 про право власності на житло, на
посвідчення того, що квартира яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
належить на праві спільної власності
ОСОБА_2 - 1/3 частина, ОСОБА_5 - 1/3 частина,
ОСОБА_3 - 1/3 частина.

Свідоцтво видане згідно з
розпорядженням від 07 лютого 1997 року за
№ 264, відмітки про реєстрацію права
власності та скасування такого
свідоцтва не має в матеріалах справи
(а.с.5, 33).

15 грудня 2010 року було видано ще одне
свідоцтво про право власності на житло,
яким посвідчено, що квартира, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.,
належить на праві приватної спільної
власності ОСОБА_4 - 1/2 частина та членам
її сім'ї ОСОБА_3 - 1/2 частина (а.с.6).

Рішенням Дебальцевського міського
суду від 06 грудня 2010 року по справі №
2/0511/30/2012 позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про
визнання особи такою, що втратила право
користування житлом, був залишений без
задоволення (а.с.9).

Ухвалою апеляційного суду Донецької
області від 11 березня 2013 року
апеляційна скарга ОСОБА_1, була
відхилена, рішення Дебальцевського
міського суду від 06 грудня 2012 року
залишено без змін (а.с.99). В рішенні від 06
грудня 2012 року Дебальцевський міський
суд встановив, що право власності на
квартиру №82 будинку №42 м.
Світлодарська виникло у ОСОБА_2, ОСОБА_4
ОСОБА_3 з моменту видачі свідоцтва про
право власності. На момент отримання
свідоцтва про право власності на житло
в 1997 році, законодавством не
передбачалася додаткова реєстрація
права власності. Згідно свідоцтва про
право власності на житло №264 від 07
лютого 1997 року ОСОБА_2, ОСОБА_5, ОСОБА_3
стали власниками по 1/3 частини квартири
АДРЕСА_1. З зазначеними висновками суду
першої інстанції погодився
апеляційний суд Донецької області в
своїй ухвалі від 11 березня 2013 року.

Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлені ці обставини.

Тому обставини, встановлені ухвалою
апеляційного суду Донецької області
від 11 березня 2013 року, не підлягають
доказуванню при розгляді цієї справи.

Згідно ч. 2 ст. 15 ЦК України кожна особа
має право на захист свого інтересу,
який не суперечить загальним засадам
цивільного законодавства, але
відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦК України при
здійснені своїх прав особа зобов'язана
утримуватися від дій, які могли б
порушити права інших осіб.

Зі змісту статті 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 65-1 ЖК України, наймачі
жилих приміщень у будинках державного
чи громадського житлового фонду можуть
за згодою всіх повнолітніх членів
сім'ї, які проживають разом з ними,
придбати займані ними приміщення у
власність на підставах, передбачених
чинним законодавством. (Кодекс
доповнено статтею 65-1 згідно із Законом
N 3187-12 від 6 травня 1993 року).

Законом України «Про приватизацію
державного житлового фонду» визначено,
що приватизація державного житлового
фонду - це відчуження квартир
(будинків), кімнат у квартирах та
одноквартирних будинках, де мешкають
двоє і більше наймачів, та відповідних
господарських споруд і приміщень
(підвалів, сараїв тощо) державного
житлового фонду на користь громадян
України.

Відповідно до положень ст. ст. 215, 216 ЦК
України вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним та
про застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Вимога про застосування наслідків
недійсності нікчемного правочину може
бути пред'явлена будь-якою
заінтересованою особою (ч. 5 ст. 216 ЦК
України).

За таких обставин, вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним та
про застосування наслідків його
недійсності може бути заявлена як
однією із сторін правочину, так і іншою
заінтересованою особою, права та
законні інтереси якої порушено
вчиненням правочину.

Як роз'яснено у п. 5 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 6
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», особа, яка не є
стороною договору, може вимагати
визнання його недійсним у тому разі,
якщо вона не домагається повернення їй
переданого на виконання цього договору
майна, а її порушене право може бути
відновлене шляхом повернення сторін
цього договору до первісного стану.

Позовна вимога про застосування
наслідків недійсності правочину може
бути заявлена як одночасно з вимогою
про визнання оспорюваного правочину
недійсним чи про встановлення
нікчемності правочину, так і у вигляді
самостійної вимоги за наявності
рішення про визнання оспорюваного
правочину недійсним. Якщо позивач
посилається на нікчемність правочину
для обґрунтування вимоги про
застосування наслідків недійсного
правочину, суд не вправі посилатися на
відсутність судового рішення про
встановлення нікчемності правочину, а
повинен дати оцінку таким доводам
позивача.

Відповідно до ч.1 ст. 10, ч.1 ст. 11 ЦПК
України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд
оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів в їх сукупності.

Частиною 3 ст. 10 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених законом.

Суд першої інстанції, частково
задовольняючи позов, правильно
визначив характер правовідносин між
сторонами, вірно застосував норми
матеріального права, що їх регулюють,
та дійшов вірного висновку про те, що
позов заявлено саме щодо відновлення
порушеного права ОСОБА_3 шляхом
повернення сторін оспорюваного
договору до первісного стану, оскільки
останній незаконно була позбавлений
права власності спірної квартири, при
повторній приватизації якої був
порушений порядок її проведення,
визначений законом.

Щодо доводів апеляційної скарги про
безпідставне стягнення моральної
шкоди, то такі доводи є
необґрунтованими, оскільки
відповідачка порушила право власності
позивача, що підтверджено відповідними
матеріалами справи та відповідає
положенням частини третьої статті 386 ЦК
України.

Суд першої інстанції у відповідності
вимог ст. 212-214 ЦПК України, на
вищезазначені норми закону звернув
увагу, вірно витлумачив закон, що
підлягає застосуванню до спірних
правовідносин, врахував, що
відповідачка скрила про вже існуючу
наявність свідоцтва права власності на
житло на спірну квартиру внаслідок її
приватизації ще 07 лютого 1997 року та не
проживання у спірній квартирі її
співвласника, який в ній
зареєстрований, не є підставою для
позбавлення його права власності та не
дає підстави на повторну приватизацію
спірної квартири, що відповідає
положенням п. 5 ст. 5 Закону України "Про
приватизацію державного житлового
фонду", згідно якого кожний громадянин
України має право приватизувати
займане ним житло безоплатно в межах
номінальної вартості житлового чеку
або з частковою доплатою один раз.

Таким чином рішення суду першої
інстанції є законним та обґрунтованим,
а тому апеляційна скарга підлягає
відхиленню із залишенням судового
рішення без змін, що відповідає
положенням статті 308 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313-315 ЦПК України,
Апеляційний суд

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дебальцевського міського суду
від 01 листопада 2013 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання чинності.

Судді: