РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.09.2014 року

Вінницький міській суд Вінницької
області

в складі: головуючого Бар'яка А.С.,

за участі секретаря Сивенюк
О.М.,

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

відповідача ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в Вінницькому міському суді
Вінницької області справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна, за
зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1
про припинення права на частку у
спільному майні, визнання права
власності на квартиру,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом
до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя,
зазначивши, що 26.11.1998 року вони уклали
між собою шлюб, за час проживання в
якому за спільні кошти придбали
трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1, проте
23.05.2005 року відповідний шлюб було
розірвано, але право власності на дану
квартиру оформлено та зареєстровано на
відповідача, в силу чого, позивач
змушений звернутись до суду та просить
суд визнати за ним право власності на 1/2
частки квартири АДРЕСА_1.

ОСОБА_3 звернувся до суду з
зустрічним позовом до ОСОБА_1 про
припинення права на частку у спільному
майні, визнання права власності на
квартиру, зазначивши, що під час шлюбу
із відповідачем, який було розірвано в
23.05.2005, мати позивача подарувала йому
однокімнатну квартиру АДРЕСА_3, яку
згодом з метою поліпшення житлових
умов було продано та придбано
трьохкімнатну квартиру АДРЕСА_1 та
зареєстровано на позивача. Оскільки
квартиру було придбано не лише за
спільні кошти подружжя, а й за особисті
кошти позивача, то частка відповідача
є незначною, в силу чого позивач
просить суд визнати за ним право
приватної власності на квартиру
АДРЕСА_1, стягнувши з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_1 вартість 23/100 частки зазначеної
квартири, припинивши її право
власності на дану квартиру.

Згодом, під час розгляду справи по
суті, представник ОСОБА_3 подала до
суду заяву про зменшення позовних
вимог за зустрічним позовом, в
результаті чого позовна вимога про
визнання права власності на квартиру
була зменшена, в силу чого в цій частині
вимог позивач за зустрічним позовом
просив визнати за ним право власності
на 77/100 частки квартири АДРЕСА_1, а за
ОСОБА_1 право власності на 23/100 частки
даної квартири.

Позивач та представник позивача по
первісному позову в судовому засіданні
підтримали позовні вимоги
обгрунтувавши їх обставинами,
викладеними в позовній заяві, при цьому
в судовому засіданні додатково
зазначили, що ОСОБА_1 не знала про те, що
однокімнатна квартира була оформлена
на її чоловіка як дарунок, оскільки
існували певні грошові правовідносини
та домовленості між батьками подружжя.
Про належність чоловікові
однокімнатної квартири як подарованої
дізналась лише при її продажу, однак не
придала значення даним обставинам, так
як думала, що дані обставини не є дуже
важливими, адже, у будь-якому випадку,
такі дії спрямовані в інтересах їхньої
сімї. Зазначили, що при купівлі
трикімнатної квартири були залучені
кошти від продажу однокімнатної
квартири, та кошти, які позивач змушена
була позичити, при цьому позичені кошти
були також витрачені на проведення
ремонту в придбаній квартирі.
Зазначили, що відповідач поїхав за
кордон заробляти кошти для того щоб
віддати борги, однак, згодом, позивачка
була змушена переслати чоловікові
кошти для повернення додому, оскільки
чоловікові не вдалось
працевлаштуватись за кордоном. Після
повернення сімейні стосунки між
сторонами не склались і відповідач
знову залишив сім'ю, не підтримуючи
жодного зв'язку. В послідуючому,
позичені кошти на придбання квартири
та проведення в ній ремонту, позивач
особисто повернула позикодавцю за
рахунок власних коштів. Позивач та
представник позивача вважають, що
особистий вклад позивача щодо
особистого повернення позичених
коштів на придбання квартири та коштів,
витрачених на ремонт в квартирі, вказує
на належність їй 1/2 частки в праві
власності на таку квартиру, право
власності на яку просять визнати за
позивачем. Проти зустрічного позову
заперечували та просили в його
задоволенні відмовити.

Відповідач та представник відповідача
по первісному позову в судовому
засіданні заперечували проти
задоволення первісного позову,
зазначивши, що в липні 2013 року
відповідач повернувся додому із-за
кордону, однак позивач його до квартири
не впустила, хоча квартира є їх
спільною власністю. Пояснили, що дану
квартиру було придбано з залученням
особистих коштів відповідача від
продажу однокімнатної квартири, яка
належала йому на праві особистої
приватної власності та коштів, які
давали спільні родичі, а тому вважають,
що частка позивача становить половину
від спільних коштів при придбанні
трикімнатної квартири, що на їх думку
становить 23/100. ОСОБА_3, будучи позивачем
за зустрічним позовом, та його
представник ОСОБА_4 просили
задовольнити зустрічний позов
повністю.

Дослідивши матеріали справи, взявши до
уваги пояснення сторін, суд визначив,
встановив та дослідив слідуючі докази,
обставини та відповідні
правовідносини:

Договір дарування від 19.12.1991 року,
посвідчений державним нотаріусом
Третьої вінницької державної
нотаріальної контори Хоменко Л.В.,
зареєстрований в реєстрі за № 2-5530,
вказує, що ОСОБА_6 подарувала, а ОСОБА_3
прийняв у дар квартиру АДРЕСА_3 ( а. с.
132-133).

Згідно Договору купівлі-продажу від
22.03.1995 року, посвідченого державним
нотаріусом Третьої вінницької
державної нотаріальної контори
Хоменко Л.В., зареєстрований в реєстрі
за № 2-ІІ04, вказано, що ОСОБА_3 продав, а
ОСОБА_7 купив квартиру АДРЕСА_3, продаж
вчинено за 120 000 000 карбованців. (а.с.
134-135).

Згідно договору купівлі-продажу від
22.03.1995 року, посвідченого державним
нотаріусом Третьої Вінницької
державної нотаріальної контори за
реєстровим № 2-1106, ОСОБА_3 придбав
трикімнатну квартиру АДРЕСА_1,
зареєструвавши своє право власності в
Вінницькому обласному об'єднаному бюро
технічної інвентаризації, продаж
вчинено за 220 000 000 крб., стягнуто
державного мита 11 000 000 крб. (а. с. 6-7, 116).

Зміст рішення Ленінського районного
суду м. Вінниці, ухваленого 23.05.2005 року
по справі № 2-1666/05 за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_3 про розірвання шлюбу та
стягнення аліментів, вказує, що шлюб
між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, зареєстрований
26.11.1988 року у міському відділі
реєстрації актів громадянського стану
управління юстиції Вінницької області
актовий запис № 3273 - розірвано (а.с. 29).

Свідоцтво про розірвання шлюбу серія
НОМЕР_1, видане 01.11.2005 року відділом РАЦС
Вінницького МУЮ Вінницької області,
зазначає, що шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_1
розірвано, актовий запис № 1345 від 01.11.2005
року (а.с. 30).

Таким чином, судом встановлено, що між
ОСОБА_3 та ОСОБА_1 26.11.1988 року був
укладений та зареєстрований шлюб у
міському відділі реєстрації актів
громадянського стану управління
юстиції Вінницької області актовий
запис № 3273, який 01.11.2005 року було
розірвано, що підтверджується
відповідним свідоцтвом про розірвання
шлюбу, виданим відділом РАЦС
Вінницького МУЮ Вінницької області
актовий запис № 1345 від 01.11.2005 року, під
час зазначеного шлюбу 22.03.1995 року
ОСОБА_8 продає належну йому на праві
особистої приватної власності
однокімнатну квартиру, що знаходиться
у АДРЕСА_3, за 120 000 000,00 крб. і в цей же
день, у того ж самого нотаріуса, зі
своєю дружиною ОСОБА_1 придбавають
трикімнатну квартиру, що знаходиться у
АДРЕСА_1, за 220 000 000,00 крб., оплативши
державне мито в розмірі 11 000 000,00 крб.,
тобто загальні витрати по придбанню
трикімнатної квартири становили 231 000
000,00 крб., оформивши та зареєструвавши
право власності на придбану
трикімнатну квартиру на ім'я ОСОБА_8

Зміст Розписки від 20.03.1995 року,
зазначає, що ОСОБА_9 надала ОСОБА_1
грошові кошти у позику в розмірі 1000
дол. США, що в еквіваленті становило 147
450 000, 00 крб., для купівлі квартири, та
містить зазначення про повернення
боргу повністю 23.11.2006 року (а.с. 172).

Допитаний в судовому засіданні як
свідок ОСОБА_9 суду показала, що сім'ю
ОСОБА_1 знає з 1992 року, ОСОБА_1 позичила
у неї гроші у сумі 1000 дол. США про що
була написана розписка, на той час це
були дуже великі кошти, гроші позичали
для купівлі квартири. На той час ОСОБА_8
не працював, коштів не було і він разом
з її чоловіком поїхав закордон в
Португалію, однак в зв'язку з тим, що
заробітків не було - її чоловік
повернувся додому, після чого вони
звернулись до ОСОБА_1 з вимогою
повернути кошти, при цьому чоловік
ОСОБА_1 перебував за кордоном. Ліана,
згодом, особисто повернула кошти, про
що було зроблено запис у розписці.

Акт № 147 від серпня місяця 1995 року та
зміст квитанції до прибуткового
касового ордеру № 28 від 18.08.1995 року
вказують, що на об'єкті - квартира, де
замовником виступила ОСОБА_1, були
здійсненні будівельно-монтажні роботи
на суму 22 723 586,00 крб.

Зміст накладної № 76/5 від 03.06.1995 року
зазначає, що ОСОБА_1 придбала двері,
лутки та паркет на загальну суму 25 037
380,00 крб.

Відповідно до частини 7 статті 57 СК
України, якщо у придбання майна
вкладені крім спільних коштів і кошти,
що належали одному з подружжя, то
частка у цьому майні, відповідно до
розміру внеску, є його особистою
приватною власністю.

Особистою приватною власністю дружини,
чоловіка є майно, набуте нею, ним за час
шлюбу, але за кошти, які належали їй,
йому особисто (пункт 3 частини 1 статті 57
СК України).

Таким чином, оцінюючи докази у їх
сукупності, взявши до уваги пояснення
відповідача за первісним позовом, який
не заперечував та визнав обставини
залучення коштів від інших осіб для
купівлі квартири, а також визнавав
обставини проведення ремонту в
придбаній квартирі, судом встановлено,
що ОСОБА_1 з метою придбання квартири
отримала 20.03.1995 року у позику 147 450 000, 00
крб., які, в послідуючому були витрачені
на придбання трикімнатної квартири, що
знаходиться у АДРЕСА_1, в частині
різниці між сумою коштів одержаних від
продажу однокімнатної квартири та
сумою коштів, які були витрачені на
придбання та оформлення трикімнатної
квартири, що в сумі становить 111 000 000,00
крб. (220 000 000,00 - 120 000 000,00 + 11 000 000,00 = 111 000
000,00), а також вище зазначені кошти, що
були отримані ОСОБА_1 в позику, були
витрачені на ремонт придбаної
трикімнатної квартири в сумі 47 760 966,00
крб.(22 723 586,00 + 25 037 380,00 = 47 760 966,00). Отже,
загальна сума коштів, які ОСОБА_1
отримала в позику, витративши їх на
придбання та проведення ремонту в
трикімнатній квартирі, що знаходиться
у АДРЕСА_1 - становить 158 760 966,00 крб. (111 000
000,00 + 47 760 966,00), які в послідуючому були
повернуті позикодавцю особисто ОСОБА_1
за рахунок власних коштів, оскільки
станом на день повернення позики, шлюб
між сторонами був розірваний і вони
проживали окремо, при цьому відповідач
в судовому засіданні не надав жодного
доказу стосовно повернення ним коштів,
які були залучені подружжям для
придбання квартири та проведення в ній
ремонту, що беззаперечно вказує на
належність вище вказаних коштів в
розмірі 158 760 966,00 крб., які були
витрачені на придбання трикімнатної
квартири та проведення в ній ремонту,
ОСОБА_1 на праві особистої приватної
власності.

Зміст ст. 24 КпШС (в редакції, чинній на
час одержання ОСОБА_3 в дар
однокімнатної квартири) зазначає, що
майно, яке належало кожному з подружжя
до одруження, а також одержане ним під
час шлюбу в дар або в порядку
успадкування, є власністю кожного з
них.

Частина 1 ст. 22 КпШС (в редакції, чинній
на час придбання трикімнатної квартири
подружжям ОСОБА_3) прописує, що майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що
кожна річ, набута за час шлюбу, крім
речей індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Норма ч. 1 ст. 68 СК України прописує, що
розірвання шлюбу не припиняє права
спільної сумісної власності на майно,
набуте за час шлюбу.

Враховуючи встановлені судом вище
зазначені обставини та з огляду на вище
наведені норми законодавства, суд
приходить до висновку, що спірне майно,
а саме: трикімнатна квартира АДРЕСА_1,
була придбана та зареєстрована на ім'я
одного із подружжя в період шлюбу,
тобто належить дружині та чоловікові
на праві спільної сумісної власності
та є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Частина 2 ст. 372 ЦК України
зазначає, що у разі поділу майна, що є у
спільній сумісній власності,
вважається, що частки співвласників у
праві спільної сумісної власності є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними або законом.

Відповідно до норми ч. 1 ст. 70 СК України,
у разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Згідно ч. 4 п. 30 Постанови Пленуму
Верховного суду України № 11 від 21.12.2007
року "Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та
поділ майна подружжя" зазначає, що при
вирішенні спору про поділ майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, суд згідно з
частинами 2, 3 ст. 70 СК в окремих
випадках може відступити від засади
рівності часток подружжя, враховуючи
обставини, що мають істотне значення
для справи.

Враховуючи встановлені судом
вище зазначені обставини та з огляду на
дослідженні в судовому засіданні
докази, оцінюючи їх в сукупності та за
своїм внутрішнім переконанням, суд
вважає, що хоча частка особистих коштів
відповідача за первісним позовом у
придбанні спірної трикімнатної
квартири становила 120 000 000,00 крб., які
були отримані за продаж належної
відповідачу на праві особистої
приватної власності однокімнатної
квартири, проте частка особистих
коштів позивача ОСОБА_1 з врахуванням
повернутої нею позики в частині суми
коштів, які були нею залучені в позику
для придбання та подальшого поліпшення
згаданого спірного майна, становить 158
760 966,00 крб., що перевищує частку
відповідача, виходячи із меж позовних
вимог, де позивач просить визнати за
ним право власності лише на половину
спірного майна, а тому суд приходить до
переконання про необхідність поділу
даного спірного майна між сторонами в
рівних частках, в силу чого первісний
позов є обґрунтований та підлягає до
задоволення повністю з розподілом
судових витрат згідно вимог ст. 88 ЦПК
України.

Щодо заявленої заяви
представником відповідача про
застосування позовної давності (а.с. 124)
- то суд вважає, що в даних
правовідносинах, з врахуванням норми
ст. 72 СК України та з огляду на те, що
спір за дане майно виник між сторонами
лише в липні 2013 року, коли відповідач
повернувся додому із-за кордону, тобто
від дня, коли один із співвласників
дізнався про порушення свого права
власності на дане майно, три роки не
пройшло, а тому позовна давність в
даному випадку застосуванню не
підлягає.

При вирішені зустрічного позову
суд виходить із наступного:

В судовому засіданні суд в
порядку ч.4 ст. 10 ЦПК України роз'яснив
стороні позивача за зустрічним позовом
про необхідність внесення позивачем на
депозитний рахунок суду коштів
відповідно до вартості частки особи,
яку позивач вимагає припинити.

Висновок експерта за результатами
проведення будівельно-технічної
експертизи № 87, наданого Подільським
центром судових експертиз від 16.06.2014
року, вказує, що ринкова вартість
трикімнатної квартири АДРЕСА_1, станом
на дату оцінки визначена за
порівняльним підходом, складає - 439627
грн. Ринкова вартість 23/100 частки
квартири АДРЕСА_1, станом на дату оцінки
визначена за порівняльним підходом,
складає - 101114 грн. (а.с. 150-157).

Відповідно до вимог ст. 365 ЦК
України право особи на частку у
спільному майні може бути припинене
за рішенням суду на підставі позову
інших співвласників, якщо: 1) частка є
незначною і не може бути виділена в
натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне
володіння і користування майном є
неможливим; 4) таке припинення не
завдасть істотної шкоди інтересам
співвласника та членам його сім'ї. Суд
постановляє рішення про припинення
права особи на частку у спільному майні
за умови попереднього внесення
позивачем вартості цієї частки на
депозитний рахунок суду.

Жодної, передбаченої ст. 365 ЦК
України, умови позивачем за зустрічним
позовом доведено в судовому засіданні
не було, як і не було внесено на депозит
суду відповідної вартості частки, яку
позивач вимагає позбавити відповідача,
що унеможливлює задовольнити вимогу
позивача за зустрічним позовом про
припинення права власності ОСОБА_1 на
квартиру АДРЕСА_1, в силу чого в цій
частині зустрічний позов задоволенню
не підлягає.

Натомість, позовна вимога про
визнання права власності за позивачем
на 77/100 частки відповідної квартири, а
за відповідачем - на 23/100 частки,
підлягає до часткового задоволення із
визнанням за позивачем за зустрічним
позовом права власності на 1/2 частки
квартири АДРЕСА_1, оскільки, враховуючи
встановленні в судовому засіданні
обставини щодо особистого внеску
сторін під час придбання такого житла,
де кошти в розмірі 120 000 000,00 крб. були
внесені ОСОБА_3 за рахунок продажу
однокімнатної квартири, що належала
йому на праві особистої приватної
власності, враховуючи обставини
залучення коштів подружжям від інших
осіб для придбання квартири та
проведення в ній ремонту, які в
послідуючому були особисто повернуті
відповідачем за рахунок власних коштів
в розмірі 158 760 966,00 крб., що беззаперечно
вказує на належність таких коштів до
особистих коштів ОСОБА_1, виходячи із
того, що відповідач не заявляє свої
права на дане майно в розмірі частки, що
перевищує 1/2, в силу чого суд вважає за
можливе розподілити дане майно між
сторонами в рівних частках.

Оскільки право власності
позивача за зустрічним позовом на
квартиру АДРЕСА_1 підтвердилось в
розмірі 1/2 частки, що не заперечувалось
відповідачем, тобто в цій частині
спірних правовідносин не було,
враховуючи, що і інша частина позовних
вимог за зустрічним позовом не була
доведена в судовому засіданні, в силу
чого суд вважає, що понесені позивачем
за зустрічним позовом судові витрати
не підлягають стягненню на його
користь з відповідача.

На підставі викладеного та керуючись
ст. 22, 24 КпШС, ст.ст. 60, 68, 70 СК України,
ст.ст. 365, 372 ЦК України, ст.ст. 60, 88, 212, 213,
215 ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про поділ майна -
задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, в порядку поділу
спільного сумісного майна, придбаного
в період шлюбу з ОСОБА_3, право
власності на 1/2 частку трьохкімнатної
квартири, що розташована за адресою:
АДРЕСА_1, яка була зареєстрована на ім'я
ОСОБА_3.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_1 1 400 грн. понесених судових
витрат.

Зустрічний позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1
про припинення права на частку у
спільному майні, визнання права
власності на квартиру - задовольнити
частково.

Визнати за ОСОБА_3, в порядку
поділу спільного сумісного майна,
придбаного в період шлюбу з ОСОБА_1,
право власності на 1/2 частку
трьохкімнатної квартири, що
розташована за адресою: АДРЕСА_1, яка
була зареєстрована на ім'я ОСОБА_3.

В частині інших вимог за
зустрічним позовом - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні
у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя