АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22 - ц/796/6974/2014 Головуючий
у 1 - й інстанції: ПономаренкоН.В.
Доповідач - Ратнікова В.М.
І М Е Н Е М У К Р А
03 липня 2014 року колегія суддів
Судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду м.
головуючого судді - Ратнікової В.М.
суддів - Семенюк Т.А.
при секретарі - Пилипчук В.Є.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою позивача ОСОБА_3
на рішення Шевченківського районного
суду міста Києва від 31 березня 2014 року
в справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа: Служба у справах дітей
Шевченківської районної в місті Києві
державної адміністрації про надання
згоди на тимчасовий виїзд дитини за
кордон без згоди батька,-
в с т а н о в и л а:
Рішенням Шевченківського районного
суду міста Києва від 31 березня 2014 в
задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
третя особа: Служба у справах дітей
Шевченківської районної в місті Києві
державної адміністрації про надання
згоди на тимчасовий виїзд дитини за
кордон без згоди батька відмовлено.

Не погоджуючись з таким рішенням суду,
позивач ОСОБА_3 звернулась з
апеляційною скаргою, в якій просить
рішення Шевченківського районного
суду міста Києва від 31 березня 2014 року
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення позову в повному обсязі.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що
рішення суду постановлене з порушенням
норм матеріального та процесуального
права, висновки суду не відповідають
фактичним обставинам справи. Зазначає,
що відмовляючи в задоволенні її
позовних вимог, суд першої інстанції
не врахував, що відповідач є
громадянином Російської федерації, ще
в 2002 році виїхав до міста Москви і з
того часу сином не цікавиться і участі
в його вихованні та утриманні не
приймає. Конкретне місце знаходження
відповідача їй не відоме, а тому
отримання разового дозволу на одну
конкретну поїздку є неможливим.
Розгляд вказаного питання в суді
також займає конкретний проміжок часу.
Вказані обставини перешкоджають їй у
виїзді з дитиною за кордон на
відпочинок та оздоровлення, що
призводить до порушення прав та
інтересів дитини.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3
повністю підтримала доводи
апеляційної скарги та просила її
задовольнити.

Представник Служби у справах дітей
Шевченківського району міста Києва
просив задовольнити апеляційну скаргу
та надати дозвіл позивачу на виїзд з
дитиною за кордон без дозволу батька
на 2014 рік.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання
не з'явився, про день та час слухання
справи судом повідомлений у
встановленому законом порядку, причину
неявки суду не повідомив, а тому,
колегія судів вважає можливим слухати
справу в його відсутності.

Заслухавши доповідь судді Ратнікової
В.М., пояснення позивача та
представника третьої особи: Служби у
справах дітей Шевченківського району
м.Києва , перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з слідуючих підстав.

Судом встановлено, що відповідно до
свідоцтва про народження, виданого
Відділом реєстрації актів
громадянського стану Шевченківського
районного управління юстиції у м.Києві
22 травня 2001 року, ІНФОРМАЦІЯ_1 року у
ОСОБА_3 та ОСОБА_4 народився син ОСОБА_6,
актовий запис про народження № 485.

02.12 2013 року ОСОБА_3 звернулась до
Шевченківського районного суду м.Києва
з позовними вимогами до ОСОБА_4 про
надання згоди на тимчасовий виїзд за
кордон без згоди батька сина ОСОБА_6 у
супроводі його матері, тимчасово у
будь-які держави світу строком до 14.04.2019
року.

Зазначала, що відповідач є батьком
неповнолітнього ОСОБА_6, який народися
ІНФОРМАЦІЯ_1 року. В квітні 2002 року
відповідач виїхав до м. Москви РФ і до
цього часу не повертався, місце
знаходження його невідоме, з дитиною
він не спілкується, участі в вихованні
дитини не приймає, аліменти не
виплачує, відносини з родиною не
підтримує. ОСОБА_6 навчається у
Технічному ліцеї Шевченківського
району м.Києва, приймає участь у
багатьох кружках та секціях, вивчає
іноземну мову, в зв'язку з чим виникла
необхідність направити його до
мовного літнього табору за межами
України, а також для лікування за
кордоном, проте, отримати згоду батька
неможливо через його відсутність в
Україні та відсутність даних про його
місце перебування в місті Москві, а
тому вказане питання можливо вирішити
лише в судовому порядку.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа:
Служба у справах дітей Шевченківської
районної в місті Києві державної
адміністрації про надання згоди на
тимчасовий виїзд дитини за кордон без
згоди батька, суд 1-ї інстанції
посилався на те, що відповідно до вимог
до ч. 1 ст. 157 СК України питання
виховання дитини вирішується батьками
спільно. Сімейне законодавство
виходить із принципу повної
рівноправності обох батьків батька і
матері у всіх правах і обов'язках
відносно своїх дітей. Надання за
рішенням суду дозволу на майбутнє на
постійні виїзди дитини за кордон до
досягнення нею шістнадцятирічного
віку та без згоди одного із батьків,
суперечить вищевказаним нормам
матеріального права. Окрім того, чинним
законодавством передбачено можливість
вирішувати питання про надання дозволу
саме на конкретний виїзд дитини за
кордон без згоди батька (одноразовий), з
визначенням його початку і закінчення.
Адже допустимість неодноразових
виїздів дитини за кордон без згоди
батька на підставі одного рішення суду
є грубим порушенням права одного з
батьків на спілкування з дитиною та на
участь у її вихованні.

Колегія суддів вважає, що такий
висновок суду першої інстанції
зроблений на підставі повного та
об'єктивного встановлення дійсних
обставин справи, наданих сторонами
доказів та з дотриманням норм
матеріального та процесуального права.

Так, відповідно до ст. 155 Сімейного
кодексу України, здійснення
батьківських прав та виконання
обов'язків мають ґрунтуватися на
повазі до прав дитини та її людської
гідності. Батьківські права не можуть
здійснюватися всупереч інтересам
дитини.

Згідно зі ст.3 Конвенції ООН «Про права
дитини» від 20 листопада 1989 року,
ратифікованої Постановою Верховної
Ради України від 27.02.1991 р. №789-ХІІ, в усіх
діях щодо дітей, незалежно від того,
здійснюються вони державними чи
приватними установами, що займаються
питаннями соціального забезпечення,
судами, адміністративними чи
законодавчими органами, першочергова
увага приділяється якнайкращому
забезпеченню інтересів дитини.

Відповідно до ст.18 даної Конвенції,
батьки несуть основну
відповідальність за виховання і
розвиток дитини. Найкращі інтереси
дитини є предметом їх основного
піклування.

Згідно зі ст. 8 Закону України "Про
охорону дитинства" № 2402-III від 26.04.2001
року, кожна дитина має право на рівень
життя, достатній для її фізичного,
інтелектуального, морального,
культурного, духовного і соціального
розвитку. Батьки або особи, які їх
замінюють, несуть відповідальність за
створення умов, необхідних для
всебічного розвитку дитини, відповідно
до законів України.

Відповідно до ст. 33 Конституції України
кожному, хто на законних підставах
перебуває на території України,
гарантується свобода пересування,
вільний вибір місця проживання, право
вільно залишати територію України, за
винятком обмежень, які встановлюються
законом.

Статтею 25 ЦК Українивстановлено, що
здатність мати цивільні права та
обов'язки (цивільну правоздатність)
мають усі фізичні особи. Цивільна
правоздатність фізичної особи виникає
у момент її народження. У випадках,
встановлених законом, здатність мати
окремі цивільні права та обов'язки може
пов'язуватися з досягненням фізичною
особою відповідного віку.

Відповідно до частини 3 статті 313 ЦК
України здатність фізичної особи, яка
не досягла шістнадцяти років, мати
право на виїзд за межі України
обумовлена згодою на це батьків
(усиновлювачів), піклувальників та
їхнім супроводом або супроводом осіб,
які уповноважені ними.

Порядок оформлення документів для
виїзду громадян України за кордон
визначається Законом України "Про
порядок виїзду і в'їзду в Україну
громадян України" №3858-Х11 від 21.01.1994
року.

Частиною 2 статті 4 вказаного Закону
встановлено, що оформлення проїзного
документа дитини провадиться на
підставі нотаріально засвідченого
клопотання батьків або законних
представників батьків чи дітей у разі
потреби самостійного виїзду
неповнолітнього за кордон. За
відсутності згоди одного з батьків
виїзд неповнолітнього громадянина
України за кордон може бути дозволено
на підставі рішення суду.

Згідно з п.2 ч.4 Правил перетинання
державного кордону громадянами
України, затверджених Постановою
Кабінету Міністрів України №57 від 27
січня 1995 року зі змінами, внесеними
постановою Кабінету Міністрів України
№932 від 11 липня 2007 року, виїзд за межі
України громадян України, які не
досягли 16-річного віку, у супроводі
одного з батьків або в супроводі осіб,
які уповноважені одним з батьків за
нотаріально посвідченою згодою, без
нотаріально посвідченої згоди другого
з батьків здійснюється у разі
пред'явлення оригіналу або нотаріально
посвідченої копії рішення суду про
надання дозволу на виїзд за межі
України громадянина, який не досяг
16-річного віку, без згоди та супроводу
другого з батьків.

Відповідно до підп. 1 п. 4 Правил
перетинання державного кордону
громадянами України, виїзд за межі
України громадян, які не досягли
16-річного віку, у супроводі одного з
батьків або у супроводі осіб, які
уповноважені одним із батьків за
нотаріально посвідченою згодою,
здійснюється за нотаріально
посвідченою згодою другого з батьків
із зазначенням держави прямування та
відповідного часового проміжку
перебування у цій державі, якщо другий
з батьків не перебуває у пункті
пропуску через державний кордон.

Статтею 141 СК Українивизначена
рівність прав і обов'язків батьків
відносно дитини.

З позовних вимог ОСОБА_3 вбачається,
що вона просить суд надати дозвіл на
оформлення проїзного документу дитини
на виїзд за кордон неповнолітньому
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 без згоди батька
ОСОБА_4 та надати дозвіл ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_1 на тимчасовий виїзд за
кордон у будь-які держави світу за межі
України без згоди батька ОСОБА_4
строком до 14 квітня 2019 року.

Враховуючи фактичні обставини
справи та вказані вимоги закону,
колегія суддів вважає, що відмовляючи в
задоволенні позову ОСОБА_3, суд першої
інстанції вірно послався на
необґрунтованість вимог позивачки, в
яких відсутні зазначення держави
прямування та часовий проміжок
перебування дитини в цій державі, що
суперечить Правилам перетинання
державного кордону громадянами
України. Не надано позивачем також
доказів на підтвердження того, що вона
зверталась до відповідача з проханням
надати дозвіл на виїзд дитини за кордон
України, а останній такого дозволу не
надав та чинить у цьому перешкоди.

Доводи апеляційної скарги про те, що
висновки суду не відповідають
фактичним обставинам справи та що,
відмовляючи в задоволенні її позовних
вимог, суд першої інстанції не
врахував, що відповідач є громадянином
Російської федерації, ще в 2002 році
виїхав до міста Москви і з того часу
сином не цікавиться і участі в його
вихованні та утриманні не приймає, а
конкретне місце знаходження
відповідача їй не відоме, колегія
суддів вважає безпідставними, так як
відповідно до вимог ст.. 60 ЦПК України,
вони повинні бути підтвердженими
належними та допустимими доказами, а
таких доказів позивач суду не надала.

Не спростовують правильність
висновків суду і доводи апеляційної
скарги про те, що отримання разового
дозволу на одну конкретну поїздку на
підставі рішення суду займає досить
тривалий проміжок часу, що перешкоджає
їй у виїзді з дитиною за кордон на
відпочинок та оздоровлення, оскільки
такий порядок надання дозволу на виїзд
дитини за кордон без дозволу одного з
батьків передбачений Законом України
"Про порядок виїзду і в'їзду в Україну
громадян України" та Правилами
перетинання державного кордону
громадянами України, затвердженими
Постановою Кабінету Міністрів України
№57 від 27 січня 1995 року зі змінами,
внесеними постановою Кабінету
Міністрів України №932 від 11 липня 2007
року

Рішення суду відповідає вимогам
закону, зібраним доказам, обставинам
справи і підстав для його скасування з
мотивів, викладених в апеляційній
скарзі, не вбачається

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313- 315 ЦПК
України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_3
відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Києва від 31 березня 2014 року
залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий :
Судді :