пр.№ 2/464/28/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25.04.2014 Сихівський районний суд м.
Львова в складі:

головуючого судді Шашуріної Г.О.,

за участю секретаря Причини О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Львові
цивільну справу за позовом Сихівської
районної адміністрації Львівської
міської ради до ОСОБА_1, третя особа
Львівське комунальне підприємство
«Новий Львів», ОСОБА_2 про зобов'язання
демонтувати самочинно добудовану
металеву конструкцію та за зустрічним
позовом ОСОБА_1 до Сихівської районної
адміністрації Львівської міської ради,
ОСОБА_2, Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Львівській області, треті особи:
Львівське комунальне підприємство
"Новий Львів", Акціонерне товариство
закритого типу "будівельна компанія
"Львівторгбуд", ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 про визнання незаконним та
скасування розпорядження, визнання
права власності на металеву
конструкцію, визнання інформації
недостовірною,-

в с т а н о в и в:

позивач звернувся до суду з вказаним
позовом, посилаючись на те, що на
обслуговуванні ЛКП «Новий Львів»
знаходиться житлове приміщення
АДРЕСА_1, власником якого є ОСОБА_1
перевіркою Інспекції ДАБК у Львівській
області встановлено, що до квартири
АДРЕСА_1 влаштовано тимчасову споруду,
а саме металевий навіс без улаштування
фундаменту. Розпорядженням голови
Сихівської районної адміністрації від
30.05.2012 року № 257 затверджено висновок
міжвідомчої комісії про технічну
неможливість експлуатації самочинної
добудови до квартири АДРЕСА_1, яка
виконана без документів на
землекористування, належним чином
розробленої та погодженої проектної
документації, дозволу на виконання
будівельних робіт, чим порушено п. 9.1
ДБН А.2.2-3-2004, зобов'язано ОСОБА_1
демонтувати самочинно добудовану
металеву конструкцію з навісом до
квартири. 11.10.2012 року адміністративною
комісією Сихівської районної
адміністрації відповідача притягнуто
до адміністративної відповідальності.
В добровільному порядку виконати
розпорядження та демонтувати
самочинно добудовану металеву
конструкцію з навісом відповідач
відмовляється, що підтверджується
відповідними актами. На підставі
викладеного, позивач просив суд
відповідно до положень ст. 376 ЦК України
зобов'язати відповідача демонтувати
самочинно добудовану металеву
конструкцію з навісом розміром 7 х 1,5м.
(згідно плану) до квартири АДРЕСА_1.

ОСОБА_1 звернулась до суду з зустрічним
позовом до Сихівської районної
адміністрації Львівської міської ради
про визнання розпорядження Сихівської
районної адміністрації Львівської
міської ради за № 257 від 30.05.2012 року «Про
самочинну реконструкцію АДРЕСА_1»
незаконним і таким, що порушує її право
власності на майно. В обґрунтування
своїх вимог зазначала, що відповідачем
за зустрічним позовом не дотримана
форма ненормативного акту органу
місцевого самоврядування. Ні
Конституція, ні законодавство України
не передбачає таку форму акту органу
місцевого самоврядування, як
розпорядження. Крім того, оскаржуване
розпорядження підписане виконуючим
обов'язки голови Сихівської районної
адміністрації Львівської міської ради,
проте законодавство України не
передбачає підписання та прийняття
ненормативного акту виконуючими
обов'язки виконавчого органу місцевого
самоврядування. Вказувала, що п. 4
Положення про порядок надання дозволу
на виконання будівельних робіт,
затвердженого наказом Державного
комітету будівництва, архітектури та
житлової політики України від 05.12.2000
року № 273, визначено, що для виконання
робіт з улаштування тимчасових
будівель та споруд, зведення яких не
потребує виконання робіт з улаштування
фундаментів, не потрібен дозвіл на
виконання будівельних робіт. Згідно з
Інструкцією про порядок проведення
технічної інвентаризації об'єктів
нерухомого майна, затвердженої наказом
Державного комітету будівництва,
архітектури та житлової політики
України від 24.05.2001 року № 127, проведення
технічної інвентаризації об'єктів
нерухомого майна покладено на
підприємства бюро технічної
інвентаризації. При виявленні
самочинного будівництва бюро
технічної інвентаризації зобов'язане
повідомити про це місцеві органи
державної виконавчої влади чи органи
місцевого самоврядування. В Інструкції
відзначено, що не належать до
самочинного будівництва зведення
тимчасових будівель (навісів, палаток,
кіосків, накриття, літніх душових,
теплиць, покритих поліетиленовою
плівкою, споруд тощо), які не потребують
виконання робіт з улаштуванням
фундаментів. Таким чином, виявлення
самочинного будівництва покладено
лише на підприємства бюро технічної
інвентаризації і визначено, що
самочинним будівництвом не є тимчасові
будівлі. Також, зазначала, що даний
будинок не обслуговується ЛКП «Новий
Львів» і не знаходиться на його
балансі. Цей будинок перебуває у
власності громадян. Таким чином,
посилання в позовній заяві, що будинок
обслуговує ЛКП «Новий Львів» не
відповідає дійсності. Зазначала, що
незаконність оскаржуваного
розпорядження випливає з диспозиції ч.
7 ст. 376 ЦК України, згідно з якою рішення
про знесення самочинного будівництва
може прийматися лише судом за позовом
органу державної влади або органу
місцевого самоврядування. А тому,
приймаючи вказане розпорядження
Сихівська районна адміністрація
Львівської міської ради вийшла за межі
повноважень, наданих відповідною
нормою ЦК України. Стверджувала, що
відповідачем за зустрічним позовом не
було надано доказів, що встановлення
навісу призвело до порушення прав
власників інших квартир, порушень
санітарно-технічних вимог і правил
експлуатації будинку. Навпаки, даний
навіс покращив експлуатаційні вимоги
будинку та АДРЕСА_1, оскільки волога не
попадає до житлової кімнати АДРЕСА_1.

В подальшому ОСОБА_1 неодноразово
уточнювала свої вимоги та згідно з
заявою від 28.01.2014 року вказувала, що
оскаржуване розпорядження зобов'язує
її, як власника квартири АДРЕСА_1,
демонтувати самочинно добудовану
металеву конструкцію з навісом до
квартири. Проте, вона ніколи не була і
не є власником АДРЕСА_1 у даному
будинку, оскільки будинок перебуває у
спільній частковій власності п'яти
громадян та вона є співвласником цього
будинку. Таким чином, інформація, яка
наведена у розпорядженні і в
документах на підставі яких було
прийняте це оскаржуване розпорядження,
є неправдивою, недостовірною. У самому
розпорядженні відповідач за
зустрічним позовом самостійно і
безпідставно змінив правовий статус
об'єкта права власності (будинку) і
відповідно вийшов за межі наданих йому
повноважень. Зазначала, що вона
користується приміщенням АДРЕСА_1. Вхід
до приміщення (житлової кімнати)
відбувається знадвору і, відповідно,
опади у вигляді дощу та снігу попадали
до кімнати, що призводило до погіршення
експлуатаційних властивостей кімнати.
Для збереження майна та покращення
санітарно-технічних умов експлуатації
кімнати вона у 2009 році вимушена була
встановити над входом до приміщення
навіс. З урахуванням наведеного, ОСОБА_1
просила суд визнати розпорядження
Сихівської районної адміністрації
Львівської міської ради від 30.05.2012 року
№ 257 «Про самочинну реконструкцію
АДРЕСА_1» незаконним та скасувати його;
визнати за нею право власності на
металеву конструкцію з навісом, яка
призначена для обслуговування
приміщення АДРЕСА_1; визнати інформацію
ОСОБА_2, Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Львівській області та Сихівської
районної адміністрації Львівської
міської ради про те, що ОСОБА_1 є
власником АДРЕСА_1, а також, що у будинку
є квартири за АДРЕСА_2 недостовірною та
неправдивою; стягнути з відповідача
судові витрати.

В судовому засіданні представник
позивача за первісним позовом
Сихівської районної адміністрації
Львівської міської ради первісний
позов підтримав з підстав, викладених у
заяві, просив вимоги задовольнити в
повному обсязі. Зустрічний позов
ОСОБА_1 не визнав, просив відмовити у
його задоволенні за безпідставністю.

Представник позивача за зустрічним
позовом ОСОБА_1 в судовому засіданні
первісний позов Сихівської районної
адміністрації Львівської міської ради
не визнав, просив у задоволенні вимог
відмовити. Зустрічний позов підтримав
та просив задовольнити.

Треті особи та їх представники в судове
засідання не з*ились, про час та місце
розгляду справи повідомлялись
належним чином, причини неявки не
повідомили.

Враховуючи наведене, суд вважає за
можливе на підставі ст. 169 ЦПК України
провести розгляд справи за відсутності
осіб, що не з'явилися, на підставі
наявних у справі доказів.

Заслухавши пояснення сторін, їх
представників, з'ясувавши дійсні
обставини справи та перевіривши їх
доказами, суд приходить до висновку, що
в задоволенні первісного та
зустрічного позовів слід відмовити з
наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_1 на підставі договору
купівлі-продажу від 05.07.2002 року,
посвідченого приватним нотаріусом
Львівського міського нотаріального
округу ОСОБА_7 та зареєстрованого в
реєстрі за № 1867, на праві власності
належить приміщення АДРЕСА_1, яке
становить 13/100 ідеальної частки в праві
спільної сумісної власності на даний
будинок.

У відповідності до довідки ЛКП «Новий
Львів» від 11.07.2012 року № 1861 в квартирі
АДРЕСА_1 зареєстрована одна особа -
ОСОБА_3

Згідно з копією акту комісії в складі
співробітників ЛКП «Новий Львів» від
22.08.2012 року виходом на адресу АДРЕСА_1
встановлено, що ОСОБА_1 проживає за
даною адресою, але не зареєстрована.

Відповідно до листа Інспекції
державного архітектурно-будівельного
контролю у Львівській області від
05.04.2012 року № 7/13-6-1901, Інспекцією ДАБК у
Львівській області розглянуто
звернення ОСОБА_2 щодо незаконного
перепланування квартири та добудови
веранди та звернення Сихівської
районної адміністрації щодо
самочинних добудов до квартир АДРЕСА_1
ОСОБА_1 влаштовано тимчасову споруду, а
саме металевий навіс без улаштування
фундаменту.

Питання самочинної реконструкції з
добудовою до квартири АДРЕСА_1
розглядалося на засіданні міжвідомчої
комісії Сихівської районної
адміністрації 29.05.2012 року. Висновком
комісії (протокол від 29.05.2012 року № 11)
вирішено, що зазначена самочинна
реконструкція з добудовою до АДРЕСА_1
виконана без документів на
землекористування, без належним чином
розробленої та погодженої проектної
документації, дозволу на виконання
будівельних робіт, а тому підлягає
демонтажу.

Розпорядженням голови Сихівської
районної адміністрації від 30.05.2012 року
№ 257 затверджено висновок міжвідомчої
комісії (протокол від 29.05.2012 року № 11) та
зобов'язано ОСОБА_1 демонтувати
самочинно добудовану металеву
конструкцію з навісом до АДРЕСА_1.

У відповідності до п.п. 20.1, 20.2 Правил
благоустрою м. Львова, затверджених
ухвалою Львівської міської ради від
21.04.2011 року № 376, відповідно до положень
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні»
накладаються стягнення, передбачені
ст.ст. 82, 150, 152 КпАП України, за порушення
вимог цих Правил, правил експлуатації
житлових будинків, житлових приміщень
та інженерного обладнання.

Постановою адміністративної комісії
Сихівської районної адміністрації
Львівської міської ради від 11.10.2012 року
№ 222 на відповідача за первісним
позовом ОСОБА_1 накладено
адміністративне стягнення у вигляді
штрафу за самовільне встановлення
металевої конструкції з навісом до
квартири АДРЕСА_1.

Вимоги позивача за первісним позовом
Сихівської районної адміністрації
Львівської міської ради про
зобов'язання ОСОБА_1 демонтувати
самочинно добудовану металеву
конструкцію з навісом до квартири
обґрунтовано ст. 376 ЦК України.

Приписами ст. 376 ЦК України встановлено,
що житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи, чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил. У разі
істотного відхилення від проекту, що
суперечить суспільним інтересам або
порушує права інших осіб, істотного
порушення будівельних норм і правил
суд за позовом відповідного органу
державної влади або органу місцевого
самоврядування може постановити
рішення, яким зобов'язати особу, яка
здійснила (здійснює) будівництво,
провести відповідну перебудову. Якщо
проведення такої перебудови є
неможливим або особа, яка здійснила
(здійснює) будівництво, відмовляється
від її проведення, таке нерухоме майно
за рішенням суду підлягає знесенню за
рахунок особи, яка здійснила (здійснює)
будівництво. Особа, яка здійснила
(здійснює) самочинне будівництво,
зобов'язана відшкодувати витрати,
пов'язані з приведенням земельної
ділянки до попереднього стану.

Частиною 1 ст. 181 ЦК України визначено,
що до нерухомих речей (нерухоме майно,
нерухомість) належать земельні
ділянки, а також об'єкти, розташовані на
земельній ділянці, переміщення яких є
неможливим без їх знецінення та зміни
їх призначення.

Нормами ч. 1 ст. 28 Закону України «Про
регулювання містобудівної
діяльності», в редакції чинній на час
виникнення спірних відносин,
визначено, що мала архітектурна форма -
невелика споруда декоративного,
допоміжного чи іншого призначення, що
використовується для покращення
естетичного вигляду громадських місць
і міських об'єктів, організації
простору та доповнює композицію
будинків, будівель, їх комплексів. До
малих архітектурних форм належать,
зокрема: альтанки, павільйони, навіси.

В силу роз'яснень, наданих в п.п. 2, 7
Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012 року № 6 «Про практику
застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)», положення ст. 376 ЦК
України поширюються на випадки
самочинного будівництва нерухомого
майна (житлових будинків, будівель,
споруд тощо) та не можуть бути
застосовані при вирішенні спорів щодо
самочинного будівництва тимчасових
споруд.

За наведених обставин, враховуючи те,
що відповідачем за первісним позовом
ОСОБА_1 влаштовано тимчасову
конструкцію без улаштування
фундаменту, яка не є нерухомим майном,
до спірних правовідносин не підлягають
застосуванню норми ст. 376 ЦК України.

Водночас, положеннями ст. 152 ЖК України
визначено, що переобладнання і
перепланування жилого будинку
(квартири), що належить громадянинові
на праві приватної власності,
провадяться з дозволу виконавчого
комітету місцевої Ради народних
депутатів.

Згідно із пунктом 1.4.1 Правил утримання
жилих будинків та прибудинкових
територій, затверджених наказом
Державного комітету України з питань
житлово-комунального господарства № 76
від 17.05.2005 року, та пункту 4 Правил
користування приміщеннями житлових
будинків і гуртожитків, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
від 08.10.1992 року № 572, переобладнання і
перепланування жилих будинків, жилих і
нежилих у жилих будинках приміщень
дозволяється робити після одержання
дозволу виконавчого комітету місцевої
Ради народних депутатів відповідно до
законодавства.

Судом встановлено, що дозвіл на
встановлення металевої конструкції з
навісом Сихівською районною
адміністрацією Львівської міської
ради відповідачу за первісним позовом
ОСОБА_1 не видавався.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що відповідач за первісним позовом
самовільно здійснила перепланування
належного їй жилого приміщення шляхом
встановлення тимчасової металевої
конструкції з навісом без улаштування
фундаменту.

З урахуванням наведеного, належним
способом захисту порушених прав та
охоронюваних законом інтересів
позивача за первісним позовом в даному
випадку могли бути вимоги про
зобов'язання ОСОБА_1 поновити
планування належного їй жилого
приміщення, проте такі Сихівською
районною адміністрацією Львівської
міської ради не заявлялися, а суд в силу
засад диспозитивності цивільного
судочинства, визначених ст. 11 ЦПК
України, розглядає спори в межах
заявлених позовних вимог.

З огляду на зазначене, суд вважає
позовні вимоги позивача за первісним
позовом Сихівської районної
адміністрації Львівської міської ради
безпідставними та такими, що не
підлягають задоволенню.

Згідно з положеннями ст.ст. 10, 40 Закону
України «Про благоустрій населених
пунктів» самоврядний контроль у сфері
благоустрою населених пунктів
здійснюється сільськими, селищними,
міськими радами та їх виконавчими
органами. До повноважень сільських,
селищних і міських рад у сфері
благоустрою населених пунктів
належить: здійснення контролю за
станом благоустрою та утриманням
територій, інженерних споруд та
об'єктів, підприємств, установ та
організацій, їх озелененням, охороною
зелених насаджень, водних об'єктів
тощо.

У відповідності до ст. 30 Закону України
«Про місцеве самоврядування в Україні»
до відання виконавчих органів
сільських, селищних, міських рад
належать власні (самоврядні)
повноваження, серед яких: управління
об'єктами житлово-комунального
господарства, організація благоустрою
населених пунктів; здійснення контролю
за станом благоустрою населених
пунктів.

Частиною 8 ст. 59 Закону України «Про
місцеве самоврядування в Україні»
передбачено, що сільський, селищний,
міський голова, голова районної у
місті, районної, обласної ради в межах
своїх повноважень видає розпорядження.

Згідно з п. 5 Положення про порядок
врегулювання питань самочинного
будівництва у м. Львові, затвердженого
рішенням виконкому Львівської міської
ради від 09.09.2011 року № 835,
міжвідомчі комісії при районних
адміністраціях можуть приймати у
кожному конкретному випадку
самочинного будівництва рішення про
знесення у терміни, визначені
розпорядчими документами, самочинного
будівництва особою, яка здійснила
(здійснює) самочинне будівництво, за її
кошти.

За наведених обставин суд приходить до
висновку, що оскаржуване розпорядження
голови Сихівської районної
адміністрації Львівської міської ради
від 30.05.2012 року № 257 «Про самочинну
реконструкцію АДРЕСА_1» прийняте
відповідачем за зустрічним позовом в
межах наданих чинним законодавством
повноважень і компетенції та у
належній формі.

Посилання позивача за зустрічним
позовом ОСОБА_1 на норми Положення про
порядок надання дозволу на виконання
будівельних робіт, затвердженого
наказом Державного комітету
будівництва, архітектури та житлової
політики України від 05.12.2000 року № 273, в
обґрунтування власної позиції суд
вважає безпідставним, оскільки
вказаний нормативно-правовий акт
втратив чинність.

Крім того, безпідставними є і посилання
позивача за зустрічним позовом ОСОБА_1
на норми Інструкції про порядок
проведення технічної інвентаризації
об'єктів нерухомого майна,
затвердженої наказом Державного
комітету будівництва, архітектури та
житлової політики України від 24.05.2001
року № 127, згідно з якими не належать до
самочинного будівництва зведення на
земельній ділянці тимчасових будівель
(навісів, палаток, кіосків, накриття,
літніх душових, теплиць, покритих
поліетиленовою плівкою, споруд тощо),
які не потребують виконання робіт з
улаштуванням фундаментів, а відтак
проведення вищезазначених робіт не
потребує отримання дозволу виконкому
місцевої ради або будь-якого іншого
дозволу органів державної влади або
місцевого самоврядування, оскільки
вказані норми стосуються будівництва
будинків садибного типу.

Будь-яких належних та допустимих
доказів того, що житловий будинок по
АДРЕСА_1, співвласником якого є ОСОБА_1 і
в якому знаходиться належне їй жиле
приміщення, є садибним, позивачем за
зустрічним позовом суду не надано.

Суд також не приймає до уваги
твердження позивача за зустрічним
позовом щодо невірного зазначення в
оскаржуваному розпорядженні правового
статусу об'єкта права власності ОСОБА_1,
оскільки зазначена обставина не
впливає на сутність спірних
правовідносин - правомірність
перепланування жилого приміщення та не
є вирішальним чинником для визнання
оскаржуваного розпорядження
незаконним і його скасування.

В обґрунтування можливості
встановлення металевої конструкції з
навісом позивач за зустрічним позовом
ОСОБА_1 посилається на норми ч. 2 ст. 383 ЦК
України, згідно з якими власник
квартири може на свій розсуд
здійснювати ремонт і зміни у квартирі,
наданій йому для використання як
єдиного цілого, - за умови, що ці зміни
не призведуть до порушень прав
власників інших квартир у
багатоквартирному житловому будинку
та не порушать санітарно-технічних
вимог і правил експлуатації будинку.

Проте, як зазначалося судом, в силу
приписів Правил утримання жилих
будинків та прибудинкових територій,
Правил користування приміщеннями
житлових будинків і гуртожитків та ст.
152 ЖК УРСР переобладнання і
перепланування жилих будинків, жилих і
нежилих у жилих будинках приміщень
дозволяється робити після одержання
дозволу виконавчого комітету місцевої
ради народних депутатів відповідно до
законодавства.

За отриманням такого дозволу ОСОБА_1 не
зверталась та такий дозвіл їй
відповідачем за зустрічним позовом не
видавався.

Таким чином, суд приходить до висновку
про безпідставність вимог позивача за
зустрічним позовом в частині визнання
оскаржуваного розпорядження
незаконним і його скасування та
відмову у їх задоволенні. Крім того,
відмовляючи у задоволенні вказаних
вимог, суд враховую, що оскаржуване
розпорядження стосується не лише прав
та обов'язків ОСОБА_1, а й інших фізичних
осіб, проте позивачем за зустрічним
позовом заявлено вимоги про скасування
розпорядження в цілому.

Не підлягають задоволенню і вимоги
ОСОБА_1 про визнання права власності на
на металеву конструкцію з навісом, яка
призначена для обслуговування
приміщення АДРЕСА_1, оскільки вказана
конструкція встановлена позивачем за
зустрічним позовом шляхом
перепланування без отримання дозволу
виконавчого комітету місцевої ради
народних депутатів відповідно до
законодавства.

Крім того, ОСОБА_1 не були надані суду
відповідні висновки: технічний
висновок про відповідність виконаних
робіт будівельним нормам і правилам,
висновок про відповідність
перепланування
санітарно-епідеміологічним вимогам,
пропонованим до будинків і приміщень, і
правилам пожежної безпеки, що не
дозволяє дійти висновку про безпеку
експлуатації такої конструкції.

Вимоги позивача за зустрічним позовом
ОСОБА_1 про визнаня інформації ОСОБА_2,
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Львівській області та Сихівської
районної адміністрації Львівської
міської ради про те, що ОСОБА_1 є
власником АДРЕСА_1, а також, що у будинку
є квартири за АДРЕСА_2 недостовірною та
неправдивою, є безпідставними та не
підлягають задоволенню з огляду на
наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 277 ЦК України
фізична особа, особисті немайнові
права якої порушено внаслідок
поширення про неї та (або) членів її
сім'ї недостовірної інформації, має
право на відповідь, а також на
спростування цієї інформації.

Відповідно до п. 15 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27.02.2009 року
№ 1 «Про судову практику у справах про
захист гідності та честі фізичної
особи, а також ділової репутації
фізичної та юридичної особи» при
розгляді справ зазначеної категорії
суди повинні мати на увазі, що
юридичним складом правопорушення,
наявність якого може бути підставою
для задоволення позову, є сукупність
таких обставин: поширення інформації,
тобто доведення її до відома хоча б
одній особі у будь-який спосіб;
поширена інформація стосується певної
фізичної чи юридичної особи, тобто
позивача; поширення недостовірної
інформації, тобто такої, яка не
відповідає дійсності; поширення
інформації, що порушує особисті
немайнові права, тобто або завдає шкоди
відповідним особистим немайновим
благам, або перешкоджає особі повно і
своєчасно здійснювати своє особисте
немайнове право.

Під поширенням інформації слід
розуміти: опублікування її у пресі,
передання по радіо, телебаченню чи з
використанням інших засобів масової
інформації; поширення в мережі
Інтернет чи з використанням інших
засобів телекомунікаційного зв'язку;
викладення в характеристиках, заявах,
листах, адресованих іншим особам;
повідомлення в публічних виступах, в
електронних мережах, а також в іншій
формі хоча б одній особі.

Проте, судам необхідно враховувати, що
повідомлення оспорюваної інформації
лише особі, якої вона стосується, не
може визнаватись її поширенням, якщо
особа, яка повідомила таку інформацію,
вжила достатніх заходів
конфіденційності для того, щоб ця
інформація не стала доступною третім
особам.

Позивачем за зустрічним позовом не
вказано які її особисті немайнові
права порушено інформацією, наведеною
в оскаржуваному розпорядженні та
документах, що стали підставою для його
прийняття, або вказана інформація
якимось іншим чином перешкоджає ОСОБА_1
у повному та своєчасному здійсненні
свого особистого немайнового права.

Крім того, ОСОБА_1 не доведено факту
поширення відповідачем за зустрічним
позовом інформації, тобто доведення її
до відома хоча б одній особі у будь-який
спосіб.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 152
Житлового кодексу УРСР, ст.ст. 181, 277, 376,
383 Цивільного кодексу України, ст. 28
Закону України «Про регулювання
містобудівної діяльності», ст.ст. 10, 40
Закону України «Про благоустрій
населених пунктів», ст.ст. 30, 59 Закону
України «Про місцеве самоврядування в
Україні», Правилами утримання жилих
будинків та прибудинкових територій,
затвердженими наказом Державного
комітету України з питань
житлово-комунального господарства від
17.05.2005 року № 76, Правилами користування
приміщеннями житлових будинків і
гуртожитків, затвердженими постановою
Кабінету Міністрів України від 08.10.1992
року № 572, Положенням про порядок
врегулювання питань самочинного
будівництва у м. Львові, затвердженим
рішенням виконкому Львівської міської
ради від 09.09.2011 року № 835, п.п. 2, 7
Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30.03.2012 року № 6, п. 15 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
27.02.2009 року № 1, ст.ст. 10, 11, 58-60, 88, 169, 208, 209,
212-215, 218 Цивільного процесуального
кодексу України, суд, -

в и р і ш и в:

в задоволенні позову Сихівської
районної адміністрації Львівської
міської ради до ОСОБА_1, третя особа
Львівське комунальне підприємство
«Новий Львів», ОСОБА_2 про зобов'язання
демонтувати самочинно добудовану
металеву конструкцію - відмовити.

в задоволенні позову ОСОБА_1 до
Сихівської районної адміністрації
Львівської міської ради, ОСОБА_2,
Інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю у
Львівській області, треті особи:
Львівське комунальне підприємство
"Новий Львів", Акціонерне товариство
закритого типу "будівельна компанія
"Львівторгбуд", ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 про визнання незаконним та
скасування розпорядження, визнання
права власності на металеву
конструкцію, визнання інформації
недостовірною - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду Львівської області
через Сихівський районний суд м. Львова
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення або отримання
його копії.

Суддя: