Ухвала

іменем україни

20 березня 2014 рокум.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Євграфової Є.П.,

суддів: Горелкіної Н.А.,
Журавель В.І.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання правочину
недійсним,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання правочину
недійсним.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 23 липня 2013 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду м. Києва
від 19 грудня 2013
року, в задоволенні позову відмовлено.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_1
просить зазначені судові рішення
скасувати, посилаючись на порушення
судами норм матеріального і
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Судом установлено, що 05 липня 2011 року
між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір
безпроцентної позики грошей, згідно з
яким позикодавець ОСОБА_2 передав у
власність, а позичальник ОСОБА_3
прийняв гроші в сумі 4 млн 240 тис. грн із
зобов'язанням повернути таку ж саму
суму у строк не пізніше 05 серпня 2011
року.

05 липня 2011 року ОСОБА_3 на ім'я ОСОБА_2
написав заяву про те, що він
підтверджує свої зобов'язання щодо
повернення до 05 серпня 2011 року грошей в
сумі 4 млн 240 тис. грн, отриманих за
договором безпроцентної позики грошей
від 05 липня 2011 року від ОСОБА_2 із
зобов'язанням повернути таку ж саму
суму у строк не пізніше 05 серпня 2011 року
включно, підпис ОСОБА_3 у заяві
посвідчено нотаріально.

Заочним рішенням Дарницького
районного суду м. Києва від 12 грудня 2012
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 27 червня
2013 року, позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
стягнення суми боргу за договором
позики з урахуванням трьох відсотків
річних від простроченої суми та
відсотків за користування чужими
грошима задоволено частково.

11 червня 2013 року позивач звернулася до
суду з указаним позовом до ОСОБА_2,
ОСОБА_3 про визнання правочину
недійсним, оскільки ОСОБА_3 уклав
договір в інтересах родини для
розвитку сімейного бізнесу.
Зобов'язання, які виникли у ОСОБА_3 за
договором позики грошей від 05 липня 2011
року, є спільним боргом подружжя, тому
при укладенні договору обов'язково
мала бути її письмова згода щодо
вчинення даного правочину.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції, з
висновком якого погодився апеляційний
суд, виходив з їх безпідставності.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про
те, що зобов'язання ОСОБА_3 з виконання
договору позики створюють для неї
обов'язки, апеляційний суд відхилив з
таких підстав.

Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України
договір, укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

У договорі позики, за яким ОСОБА_3
отримав грошові кошти, не зазначено, що
кошти отримані для потреб сім'ї.

Заочним рішенням Дарницького
районного суду м. Києва від 12 грудня 2012
року, яким стягнуто з ОСОБА_3 борг за
договором позики, не було встановлено,
що позика отримана ОСОБА_3 в інтересах
сім'ї.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Таким чином, судом вірно встановлено,
що зобов'язання ОСОБА_3 за договором
позики не створюють обов'язків для
позивача, отже, згода позивача на
укладення її чоловіком договору позики
потрібна не була.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Установлено й це вбачається з
матеріалів справи, що зазначені судові
рішення ухвалено з додержанням норм
матеріального та процесуального права;
наведені в касаційній скарзі доводи
висновків судів не спростовують.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів cудової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 23 липня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 19 грудня
2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Є.П.
Євграфова

судді:
Н.А. Горелкіна

В.І. Журавель