У х в а л а

іменем україни

15 січня 2014 року м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Макарчука М.А.,

суддів: Мазур Л.М.,
Матвєєвої О.А.,

Нагорняка В.А., Писаної Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про визнання права власності на
Ѕ частини майна,

за касаційною скаргою ОСОБА_4 на
рішення апеляційного суду
Чернігівської області від 15 жовтня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду із позовом до ОСОБА_4, посилаючись
на положення ст. ст. 60, 69, 70, 71 СК України,
просила визнати за нею право власності
на Ѕ частини зупиночного комплексу -
павільйону із зупинкою для торгівлі
продуктами харчування, який
розташований по АДРЕСА_1.

На обґрунтування позовних вимог
посилалась на те, що, перебуваючи з
відповідачем у зареєстрованому шлюбі з
26 квітня 2001 року по 25 червня 2013 року, за
спільні кошти подружжя вони придбали
зупиночний комплекс - павільйон
із зупинкою для торгівлі продуктами
харчування, який розташований по
АДРЕСА_1.

Позивачка вважає придбаний зупиночний
комплекс - павільйон із зупинкою для
торгівлі продуктами харчування їх
спільним сумісним майном, у зв'язку з
чим просила визнати за нею право на Ѕ
частини вказаного зупиночного
комплексу - павільйону.

Рішенням Прилуцького міськрайонного
суду Чернігівської області від 15
серпня 2013 року у задоволенні позову
ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Чернігівської області від 15 жовтня
2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_3
задоволено, рішення Прилуцького
міськрайонного суду Чернігівської
області від 15 серпня 2013 року скасовано
та ухвалено нове рішення про
задоволення позову ОСОБА_3

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ
частини конструкції торговельного
павільйону зупинкового комплексу,
тимчасово розміщеного по АДРЕСА_1,
вартістю 35 000 грн.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_4, мотивуючи
свої доводи порушенням судом
апеляційної інстанції норм
процесуального права та неправильним
застосуванням норм матеріального
права, просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи касаційної скарги
та заперечення ОСОБА_3 на касаційну
скаргу, колегія суддів Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ дійшла висновку, що касаційна
скарга підлягає відхиленню з таких
підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 335 ЦПК України під
час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або (та) вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Суд першої інстанції, ухвалюючи
рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог, дійшов висновку, що
спірний торовельний павільйон, як мала
архітектурна форма, не є нерухомим
майном і державній реєстрації не
підлягає, а акт комісії про прийняття
стаціонарної малої архітектурної
форми в експлуатацію від 19 серпня 2005
року не є підставою для оформлення
права власності на зупинковий комплекс
та включення його до державної
статистичної звітності.

Суд апеляційної інстанції, скасовуючи
рішення місцевого суду та ухвалюючи
нове рішення про задоволення позову
ОСОБА_3, керувався положеннями ст. ст. 60,
69 СК України та виходив із того, що
сторони, перебуваючи у зареєстрованому
шлюбі, набули у спільну сумісну
власність конструкцію торговельного
павільйону зупинкового комплексу
вартістю 35 000 грн, а тому подальші дії
відповідача щодо отримання ним дозволу
на тимчасове розміщення цього майна в
межах строків дії договору оренди
земельної ділянки по АДРЕСА_1,
укладеного 04 жовтня 2010 року між
відповідачем та Прилуцькою міською
радою, не впливають на статус
торговельного павільйону зупинкового
комплексу як майна, що перебуває у
спільній сумісній власності сторін, і
належність останнього подружжю не
спростовують.

Колегія суддів касаційного суду
вважає, що рішення суду апеляційної
інстанції ухвалено із дотриманням норм
матеріального і процесуального права з
огляду на наступне.

Судами попередніх інстанцій
встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що сторони з 26
квітня 2001 року по 25 червня 2013
року перебували у зареєстрованому
шлюбі, який було розірвано рішенням
Прилуцького міськрайонного суду
Чернігівської області від 25
червня 2013 року (а.с. 9, 10).

Перебуваючи у зареєстрованому шлюбі,
сторони у 2005 році за спільні кошти
замовили та виготовили конструкцію
торговельного павільйону зупинкового
комплексу загальною вартістю 35 000 грн,
на який відповідач у подальшому
отримав дозвіл на його тимчасове
встановлення по АДРЕСА_1
та уклав 04 жовтня 2010 року із Прилуцькою
міською радою Чернігівської області
договір оренди терміном на п'ять років,
за яким отримав в оренду земельну
ділянку площею 51 кв. м для встановлення
торговельного павільйону (а.с. 11, 15,
26-28).

Актом технічної комісії про прийняття
стаціонарної малої архітектурної
форми в експлуатацію від 19 серпня 2005
року вирішено зупиночний комплекс по
АДРЕСА_1 прийняти в експлуатацію, проте
зазначено, що вказаний акт не є
підставою для оформлення права
власності на збудований об'єкт та
включення його до державної
статистичної звітності (а.с. 13, 14).

Згідно з правилами ст. 60 СК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині і чоловікові на праві
спільної сумісної власності.

Відповідно до ст. 69 СК України дружина і
чоловік мають право на поділ майна, що
належить їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу.

З огляду на викладене, колегія суддів
касаційного суду вважає, що суд
апеляційної інстанції скасовуючи
рішення суду першої інстанції та
ухвалюючи нове рішення про задоволення
позову, правильно встановив характер
правовідносин сторін у справі та
застосував до цих правовідносин норми
матеріального права, які їх регулюють,
вирішив спір з урахуванням меж
заявлених позовних вимог на підставі
наданих сторонами доказів з
дотриманням норм процесуального права,
дійшовши обґрунтованого висновку, що
конструкція торговельного павільйону
зупинкового комплексу, тимчасово
розміщеного відповідачем по АДРЕСА_1 не
є нерухомим майном, проте позивачка має
право на її Ѕ частини.

Проаналізувавши матеріали справи та
виходячи з предмета заявленого позову,
колегія суддів касаційного суду дійшла
висновку про відповідність вимогам
закону рішення апеляційного суду
Чернігівської області від 15
жовтня 2013 року.

Докази та обставини на які посилається
заявник в касаційній скарзі,
спростовуються матеріалами справи та
додаткового правового аналізу не
потребують, оскільки при їх
дослідженні та встановленні судом
апеляційної інстанції були дотримані
норми матеріального та процесуального
права.

Доводи, наведені в касаційній скарзі,
фактично зводяться до переоцінки
доказів та незгоди заявника з
висновками суду апеляційної інстанції
щодо їх оцінки.

На підставі вищевикладеного та
керуючись ст. ст. 336, 337, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду
Чернігівської області від 15 жовтня
2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
М.А. Макарчук

Судді:

Л.М. Мазур

О.А. Матвєєва

В.А Нагорняк

Т.О. Писана