АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження №22-ц/774/536/14
Головуючий в I інстанції -
Справа № 203/618/13
Доповідач - Городнича В.С.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2014 року Колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Дніпропетровської
області в складі:

головуючого -
Городничої В.С.

суддів -
Лаченкової О.В., Варенко О.П.

при секретарі - Косенко
І.Л.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення
Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 16 серпня 2013 року
по справі за позовом ОСОБА_1 до
Дніпропетровського обласного
відділення Фонду соцільного
страхування з тимчасової втрати
працездатності, третя особа - ОСОБА_2
про визнання звільнення незаконним,
скасування наказів, поновлення на
роботі, стягнення середньої заробітної
плати за час вимушеного прогулу,
відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

28 січня 2013 року позивач звернувся до
суду з позовом до відповідача про
визнання незаконними та скасування
наказів, поновлення на роботі,
відшкодування моральної шкоди в сумі 5
000,00 грн. (а.с.1 - 5), обґрунтувавши свої
позовні вимоги тим, що з листопада 2012
року позивач працював у відповідача на
посаді завідувача відділом експертизи
тимчасової непрацездатності та
надання матеріального забезпечення.
05.12.2012 р. наказом відповідача йому було
оголошено догану, а 04.01.2013 р. позивача
було звільнено за появу на роботі у
нетверезому стані. Вказані накази
позивача вважає незаконними. 20 лютого
2013 року позивач уточнив заявлені
позовні вимоги й просив визнати
звільнення незаконним, скасувати
накази про оголошення догани та
звільнення, поновити його на роботі,
стягнути середній заробіток за час
вимушеного прогулу в сумі 10 836,22 грн.,
відшкодувати моральну шкоду в сумі 5
000,00 грн. (а.с. 115 - 121). 27 березня 2013 року
суд своєю ухвалою замінив відповідача
у справі Дніпропетровським обласним
відділенням Фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності та залучив до участі у
справі в якості третьої особи ОСОБА_2 30
квітня 2013 року позивач збільшив
позовну вимогу про стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу до 19 870,92 грн. (а.с. 244 - 248). 13
червня 2013 року позивач повторно
збільшив позовну вимогу про стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу до 26 739,88 грн. (а.с. 260).

Рішенням Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 16.08.2013 року у
задоволенні позовних вимог позивача
відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, позивач
подав апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду та постановити
нове рішення, посилаючись на порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

Розглянувши матеріали справи,
перевіривши законність та
обґрунтованість судового рішення в
межах доводів апеляційної скарги і
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає відхиленню,
а рішення суду залишенню без змін з
наступних підстав.

Ухвалюючи судове рішення, суд першої
інстанції керувався положеннями п. 7 ч. 1
ст. 40 КЗпП України, ч. 1 ст. 43 КЗпП
України, ст. 57 КЗпП України , ч. 1 ст. 147
КЗпП України, а також виходив з
наступного.

Судом встановлено, що позивач з 15.11.2012 р.
працював у відповідача на посаді
завідувача відділом експертизи
тимчасової непрацездатності та
надання матеріального забезпечення.

03 грудня 2012 року у приміщенні
Виконавчої дирекції
Дніпропетровського обласного
відділення Фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності позивач під час
обідньої перерви та одразу після неї
вживав з іншими працівниками (ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8)
спиртні напої, про що свідчать акт від
03.12.2012 р., пояснювальні записки ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8,
їх показання в якості свідків,
показання свідка ОСОБА_9, а також
пояснювальна записка позивача (а.с. 11, 68
- 74).

Того ж дня позивач до закінчення
робочого дня, о 17.00 год., самовільно
залишив робоче місце, що також
підтверджується актом від 03.12.2012 р.,
актом від 04.12.2012 р., пояснювальними
записками ОСОБА_10, ОСОБА_8 та
визнавальними поясненнями позивача
(а.с. 11, 12, 79, 80).

03 грудня 2012 року, о 18.10 год., позивач
самостійно пройшов медичний огляд на
стан сп'яніння, у результаті якого
ознак сп'яніння виявлено не було (а.с.10,
215 - 220).

05 грудня 2012 року наказом № 223-к на
позивача, у тому числі за безпідставну
відсутність на робочому місці у
робочий час 03.12.2012 р. було накладено
дисциплінарне стягнення у вигляді
догани (а.с. 16, 17).

20 грудня 2012 року профспілковим
комітетом Виконавчої дирекції
Дніпропетровського обласного
відділення Фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності за відповідним
поданням було ухвалене рішення про
надання згоди на звільнення позивача
на підставі пункту 7 статті 40 Кодексу
законів про працю України (а.с. 13).

04 січня 2013 року наказом № 04-к позивача
було звільнено за появу на роботі у
нетверезому стані на підставі пункту 7
статті 40 КЗпП (а.с. 15).

У відповідності з пунктом 3.2 розділу 3
Правил внутрішнього трудового
розпорядку для працівників виконавчої
дирекції Дніпропетровського обласного
відділення Фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності, затверджених
загальними зборами трудового
колективу 25.06.2011 р. (протокол № 1), з
якими позивач ознайомлений, робочий
день починається о 08.00 год. і
закінчується о 18.00 год.

Пунктом 4.1 розділу 4, пунктом 6.1 розділу 6
Правил передбачено, що працівник
зобов'язаний бути на робочому місці
впродовж всього робочого дня.
Працівник несе відповідальність за
порушення трудової дисципліни, у тому
числі за: прогул, появу на роботі у
нетверезому стані, розпивання спиртних
напоїв на робочому місці тощо (а.с.82 - 86).

Судом встановлено, що 03.12.2012 р. позивач
до закінчення робочого дня, о 17.00 год.,
самовільно залишив робоче місце,
порушивши таким чином Правила.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог суд першої інстанції виходив з
того, що наказ від 05.12.2012 р. про
оголошення догани ОСОБА_1 є цілком
обґрунтованим, оскільки в судовому
засіданні знайшов своє підтвердження
факт щодо відсутності позивача на
робочому місці 03.2.2012 року та з того, що
факт перебування на роботі позивача у
нетверезому стані є доведеним, а
подальше його звільнення - законним.
При цьому, відповідачем було дотримано
вимоги закону щодо попереднього
узгодження такого звільнення з
профспілковим організацією
відповідача.

З'ясувавши в достатньо повному обсязі
права та обов'язки сторін, обставини по
справі, перевіривши доводи сторін та
давши їм правову оцінку, суд
постановив рішення, що відповідає
вимогам закону. Висновки суду
достатньо обґрунтовані і підтверджені
наявними в матеріалах справи
письмовими доказами

Колегія суддів відхиляє доводи
апелянта стосовно того, що суд першої
інстанції при ухваленні рішення
безпідставно керувався Інструкцією
про виявлення у водіїв транспортних
засобів ознак алкогольного,
наркотичного чи іншого сп'яніння або
перебування під впливом лікарських
препаратів, що знижують увагу та
швидкість реакції, затвердженої
спільним наказом Міністерства
внутрішніх справ України та
Міністерства охорони здоров'я України
від 09.09.2009 р. № 400/666, оскільки вони
спростовуються приписами частини 8
статті 8 ЦПК України, у відповідності з
якою, якщо спірні відносини не
врегульовані законом, суд застосовує
закон, що регулює подібні за змістом
відносини (аналогія закону). Згідно з
пунктом 2.9 розділу 2 вказаної
Інструкції з метою забезпечення
достовірності результатів огляду
водіїв транспортних засобів, які мають
бути оглянуті в закладах охорони
здоров'я, уповноважена особа
Державтоінспекції МВС забезпечує
доставку цих осіб до найближчого
закладу охорони здоров'я не пізніше ніж
протягом двох годин з моменту
виявлення підстав для його проведення.
З огляду на викладене висновок № 93 не
був судом відхилений, як помилково
вважає позивач, а був вивчений судом та
прийнятий як доказ з урахуванням вимог
п. 3.22 Інструкції № 400/666. У відповідності
з пунктом 3.22 розділу 3 Інструкції
висновки щодо результатів медичного
огляду осіб на стан сп'яніння, складені
з порушенням вимог цієї Інструкції,
вважаються недійсними. Суд дійшов
обґрунтованого висновку, що з часу
вживання позивачем спиртних напоїв до
часу проходження медичного огляду
минуло більше трьох годин, отже
медичний висновок про відсутність
03.12.2012 р. у позивача ознак сп'яніння є
недійсним. А також, надання Висновку №
93 не спростувало факту знаходження
позивача на роботі в нетверезому стані.
Факт появи на роботі позивача в
нетверезому стані зафіксований актом
відповідача від 03.12.2012 року, який
складений за участю представників
громадськості, а саме голови та члена
профспілкового комітету (відповідно
статті 1 ЗУ «Про професійні спілки, їх
права та гарантії діяльності»
професійна спілка - громадська
організація) Воловицької Л.Ю. та Браги
Л.М. Згідно постанови пленуму ВС
України від 06.11.1992 року № 9 «Про
практику розгляду судами трудових
спорів» п.25 «Вирішуючи позови про
поновлення на роботі осіб, трудовий
договір з якими розірвано за п. 7 ст. 40
КЗпП України, суди повинні мати на
увазі, що з цих підстав можуть бути
звільнені з роботи працівники за появу
на роботі у нетверезому стані, у стані
наркотичного або токсичного сп'яніння
в будь-який час робочого дня, незалежно
від того, чи були вони відсторонені від
роботи, чи продовжували виконувати
трудові обов'язки. Нетверезий стан
працівника або наркотичне чи токсичне
сп'яніння можуть бути підтверджені як
медичним висновком, так і іншими видами
доказів (ст. 27 ЦПК України), в тому числі
і актом, складеним у довільній формі, в
якому зазначаються всі зовнішні ознаки
нетверезого стану, яким суд має дати
відповідну оцінку».

Посилання позивача на те, що показання
свідків, допитаних в суді першої
інстанції,

є недійсними, оскільки вони є
працівниками відповідача та
знаходяться в його підпорядкованості,
а тому знаходяться в його залежності, є
суб'єктивною думкою позивача та нічим
об'єктивно не підтверджені.

Інші доводи апеляційної скарги є
необґрунтованими та безпідставними та
зводяться до переоцінки доказів і
незгоди з висновками суду по їх оцінці
та особистого тлумачення апелянтом
норм матеріального та процесуального
права.

Порушень матеріального чи
процесуального закону, які могли б
призвести до скасування рішення суду
судом апеляційної інстанції не
встановлено.

Вирішуючи спір між сторонами, суд
першої інстанції в достатньо повному
об'ємі з'ясував права та обов'язки
учасників спору, обставини справи,
перевірив доводи сторін та давши їм
належну правову оцінку, ухвалив
рішення, яке відповідає вимогам закону.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Кіровського районного суду м.
Дніпропетровська від 16 серпня 2013 року -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Судді:

.