Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Пащенко Л.В.
Справа № 435/6631/13-ц
Провадження № 22ц/782/907/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Луганської області у
складі:

головуючого - Пащенко Л.В.

суддів: Медведєвої Л.П., Соловей Р.С

при секретарі - Арутюнян Р.А.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Луганську справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м.
Луганська від 10 лютого 2014 року

у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_2, третя особа - Управління
Державної міграційної служби України у
Луганської області про розірвання
договору найму, виселення і зняття з
реєстрації та за зустрічним позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання права
власності на ? частину квартири та
визнання договору дарування недійсним
, -

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із позовом до ОСОБА_2, в
обґрунтування якого зазначив, що він є
власником квартири АДРЕСА_1, у якій
зареєстрована відповідачка. Просив суд
розірвати договір найму житлового
приміщення квартири АДРЕСА_1,
укладеного 14 червня 2001 року між ним та
ОСОБА_2; позбавити ОСОБА_2 права
користування вказаною квартирою
шляхом виселення; виселити ОСОБА_2 з
вищевказаної квартири та зобов'язати
УДМС України у Луганської області
зняти відповідачку з реєстраційного
обліку за вищевказаною адресою, так як
внаслідок її незаконних дій порушені
права позивача , як власника в
користуванні і розпорядженні своїм
майном.

ОСОБА_2 звернулася до суду першої
інстанції із зустрічним позовом до
ОСОБА_3, в обґрунтування якого
зазначила, що вона з лютого 1995 року по
березень 2001 року мешкала з батьком
позивача ОСОБА_4 у м. Северодонецьку, а
потім в квартирі за адресою АДРЕСА_1.
Між ними в усній формі був укладений
договір про сумісну діяльність на
поліпшення побутових умов. ІНФОРМАЦІЯ_1
її чоловік ОСОБА_4 помер та після його
смерті вона продовжувала проживати у
даній квартирі та розпоряджатися нею.
ОСОБА_2 просила суд визнати договір
дарування квартири АДРЕСА_1, укладений
між ОСОБА_4 і ОСОБА_3 від 14 червня 2001
року, посвідченим приватним
нотаріусом Луганського міського
нотаріального округу ОСОБА_5, за
реєстровим № 993, недійсним та визнати
за нею право власності на 1/2 частку
вищевказаної квартири.

Рішенням Жовтневого районного суду
м.Луганська від 10 лютого 2014 року
позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_2 було
задоволено, а у задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про визнання права власності на ?
частину квартири та визнання договору
дарування недійсним було відмовлено
за необґрунтованістю.

Не погодившись з рішенням суду
ОСОБА_2 звернулася з апеляційною
скаргою, в якій просить скасувати
рішення суду першої інстанції, з
приводу неправильного застосування
норм матеріального і процесуального
права та постановити нове рішення,
яким задовольнити її позовні вимоги в
повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи і
обговоривши доводи апеляційної скарги,
судова колегія вважає за необхідне
апеляційну скаргу відхилити.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених такими доказами, які
були досліджені у судовому засіданні.

В ст. 303 ЦПК України зазначено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції було
встановлено, що 22 березня 2001 року
ОСОБА_4 була придбана квартира АДРЕСА_1,
відповідно до договору купівлі -
продажу квартири серії АВР № 973503 від 22
березня 2001 року, посвідченого
приватним нотаріусом Луганського
міського нотаріального округу
Луганської області ОСОБА_6, за
реєстровим № 453(а. с. 59).

Також судом першої інстанції
встановлено, що у квітні 2001 року
відповідачку ОСОБА_2 було
зареєстровано в спірній квартирі та в
листопаді 2001 року зареєстровано шлюб
між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, згідно з
свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1
від 13 листопада 2001 року,
зареєстрованого відділом реєстрації
актів громадянського стану Жовтневого
районного управління юстиції м.
Луганська, актовий запис № 660.

14 червня 2001 року ОСОБА_4 як власник
даної квартири подарував вищевказану
квартиру сину ОСОБА_3, внаслідок чого
останній став власником квартири
АДРЕСА_1 на кварталі Левченко в м.
Луганську, що підтверджується
договором дарування квартири серії
ЛЕВ № 025710 від 14 червня 2001 року,
посвідченим приватним нотаріусом
Луганського міського нотаріального
округу Луганської області ОСОБА_6, за
реєстровим № 993 /а. с. 14/. В квартирі
були зареєстровані та проживали
ОСОБА_4 та ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_1 батько позивача - ОСОБА_4
помер, що підтверджується свідоцтвом
про смерть серії НОМЕР_2 від 31 липня 2012
року, зареєстрованим та виданим
Жовтневим відділом державної
реєстрації актів цивільного стану
Луганського міського управління
юстиції у Луганській області, актовий
запис № 1192 /а. с. 11/

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_3
суд першої інстанції прийшов до
висновку, що з моменту набуття ОСОБА_3
права власності на вищевказану
квартиру, його батько - ОСОБА_4 і
відповідачка ОСОБА_2 стали проживати в
квартирі як наймачі, між ними склалися
правовідносини, які виникають із
договору найму житлового приміщення,
т.б. між сторонами було укладено
договір найму.

Відповідно до ч. 1 ст. 153 ЦК
Української РСР 1963 року , який був
чинним на момент виникнення спірних
правовідносин, договір вважається
укладеним, коли між сторонами в
потрібній у належних випадках формі
досягнуто згоди по всіх істотних
умовах.

У відповідності до ч. З ст. 825 ЦК
України, договір найму частини будинку,
квартири, кімнати (частини кімнати)
може бути розірваний на вимогу
наймодавця у разі необхідності
використання житла для проживання
самого наймодавця та членів його сім'ї.
Наймодавець повинен попередити
наймача про розірвання договору не
пізніше ніж за два місяці.

11 квітня 2013 року ОСОБА_3 поштовою
кореспонденцією було направлено
ОСОБА_2 повідомлення про розірвання
договору найму квартири АДРЕСА_1 з 16
червня 2013 року, у зв'язку з тим, що
вказана квартира необхідна йому для
власного мешкання і мешкання членів
його сім'ї /а. с. 12/.

Відповідно до ст. 150 ЖК України,
громадяни, які мають у приватній
власності будинок (частину будинку),
квартиру, користуються ним (нею) для
особистого проживання і проживання
членів їх сімей і мають право
розпоряджатися цією власністю на свій
розсуд: продавати, дарувати,
заповідати, здавати в оренду,
обмінювати, закладати, укладати інші
не заборонені законом угоди.

Відповідно до ст. 169 ЖК України, у разі
припинення договору найму жилого
приміщення в будинку (квартирі), що
належить громадянинові на праві
приватної власності, наймач і особи,
які проживають разом з ним, зобов'язані
звільнити жиле приміщення, а в разі
відмовлення - підлягають виселенню в
судовому порядку без надання іншого
жилого приміщення.

Згідно ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу
України, власникові належать права
володіння, користування та
розпоряджання своїм майном.

Згідно з ч. 2 ст. 319 Цивільного кодексу
України, власник має право вчиняти щодо
свого майна будь-які дії, які не
суперечать закону. Відповідно, вимоги
про зняття з реєстрації місця
проживання та виселення колишнього
власника і членів його сім'ї з
житлового будинку, що належить
позивачу на праві власності є
результатом реалізації його права як
власника нерухомості.

У відповідності до ст. 109 Житлового
кодексу України, виселення із
займаного жилого приміщення
допускається з підстав, установлених
законом. Виселення проводиться
добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні» від 11.12.2003 № 1382-IV та абзацу 3 п.
3.1. розділу III Порядку реєстрації місця
проживання та місця перебування
фізичних осіб в Україні та зразків
необхідних для цього документу,
затвердженого Наказом МВС України від
22.11.2012 № 1077 та зареєстрованого в
Міністерстві юстиції України 18 грудня
2012 р. за № 2109/22421, зняття з реєстрації
місця проживання особи здійснюється на
підставі: судового рішення, яке набрало
законної сили, про позбавлення права
власності на житлове приміщення або
права користування житловим
приміщенням, про виселення, про
визнання особи безвісно відсутньою або
оголошення її померлою.

Відповідно до п.1.3. розділу І Порядку
реєстрації місця проживання та місця
перебування фізичних осіб в Україні та
зразків необхідних для цього
документу, реєстрація/зняття з
реєстрації місця
проживання/перебування здійснюється
управліннями, відділами (секторами)
Державної міграційної служби України
(далі - ДМС України) в районах, районах у
містах, містах обласного,
республіканського (Автономної
Республіки Крим) значення (далі
територіальний підрозділ ДМС України)
у день подання особою документів.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 Цивільного
кодексу України власник майна має
право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпоряджання своїм майном.

Таким чином, судом першої інстанції
вірно встановлено, що ОСОБА_3 є
власником вищевказаного житлового
будинку, проте позбавлений можливості
у повній мірі використовувати своє
право власності та розпоряджатись
нерухомим майном, у зв'язку з чим є всі
підстави для задоволення його позову.

Доводи апелянта судова колегія
вважає такими, що не заслуговують на
увагу, оскільки матеріалами справи
підтверджено, що будь - яких договорів,
щодо придбання та оформлення права
власності на квартиру ОСОБА_4 і ОСОБА_2
між собою не укладали, доказів того, що
спірна квартира була придбана за
рахунок спільної праці ОСОБА_2 суду
надано не було.

Отже, доводи апелянта у апеляційній
скарзі не знайшли свого належного
підтвердження та не спростовують
висновків суду. При встановленні
фактів, на яких ґрунтується рішення,
суд не припустив таких порушень норм
матеріального чи процесуального права,
що давали б підстави для скасування
рішення суду.

Вирішуючи даний спір, який виник
між сторонами, суд першої інстанції
з'ясував предмет та підстави заявлених
вимог, встановив характер спірних
правовідносин, визначив відповідно до
цього, які права, свободи чи інтереси
було порушено і яким чином вони можуть
бути відновлені.

За таких обставин, судова колегія
вважає, що доводи апеляційної скарги не
є суттєвими і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи, а тому
апеляційна скарга підлягає відхиленню,
а рішення суду залишенню без змін .

Згідно з вимогами ст. 308 ЦПК
України апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
суду без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права. Не може бути
скасоване правильне по суті і
справедливе рішення суду з одних лише
формальних міркувань.

Керуючись ст. 209,308 ЦПК України,
судова колегія,-

У Х В А Л И Л
А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Жовтневого районного
суду м.Луганська від 10 лютого 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно,
але може бути оскаржена у касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом 20-ти днів
після її проголошення.

Головуючий:

Судді: