У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Писаної Т.О.,суддів:
Леванчука А.О., Маляренка А.В.,Нагорняка
В.А.,Юровської Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_7, Головного управління житлового
забезпечення виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації),
Головного управління земельних
ресурсів виконавчого органу Київської
міської ради (Київської міської
державної адміністрації), Київської
міської ради, Київської міської
державної адміністрації про визнання
недійсними свідоцтва, договору,
державних актів, визнання незаконними
та скасування частини рішення і наказу,
за касаційною скаргою ОСОБА_8, поданою в
інтересах ОСОБА_6, на рішення
Дарницького районного суду м. Києва від
29 квітня 2013 року та рішення
апеляційного суду м. Києва від 27 липня
2013 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2011 року позивач звернулася до
суду з вказаним позовом, в якому з
урахуванням уточнень до позовних вимог
просила визнати незаконним та
скасувати наказ Головного управління
житлового забезпечення виконавчого
органу Київської міської ради від 26
жовтня 2005 року в частині щодо свідоцтв
про право власності на 44/100 частини
жилого будинку АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_6
та на 56/100 частини вказаного будинку на
ім'я ОСОБА_7; визнати
нечинним свідоцтво про право власності
від 31 жовтня 2005 року, видане на 56/100
частини жилого будинку АДРЕСА_1 на ім'я
ОСОБА_7; визнати нечинним свідоцтво про
право власності від 31
жовтня 2005 року, видане на 44/100 частини
жилого будинку АДРЕСА_1 на ім'я ОСОБА_6;
визнати недійсним договір дарування,
укладений 24 лютого 2006 року між ОСОБА_7
та ОСОБА_7 щодо 56/100 частини
спірного жилого будинку; визнати
незаконним та скасувати пункт 4.1
рішення Київської міської ради 4-ої
сесії 5-ого скликання від 15 березня 2007
року №345-9/1006; визнати недійсним
державний акт про право власності на
земельну ділянку площею від 0,10 га,
розташовану по АДРЕСА_1, виданий на ім'я
ОСОБА_6 та державний акт про право
власності на земельну ділянку площею
від 0,10 га розташовану по АДРЕСА_1,
виданий на ім'я ОСОБА_7

В обґрунтування позову посилалася на
те, що в 1994 році їй та ОСОБА_7 на
праві власності належало 63/100 та 37/100
частин жилого будинку АДРЕСА_1
відповідно. В період з 2000 року по
2001 рік ОСОБА_7 без відповідних дозволів
здійснив добудову до своєї частини
вказаного жилого будинку. В 2005 році
позивач отримала свідоцтво про
право власності на 44/100 частини
зазначеного жилого будинку, а ОСОБА_7,
відповідно, на 56/100 частини вказаного
будинку.

У 2006 році ОСОБА_7 подарував свою частину
жилого будинку своєму сину - ОСОБА_7

Внаслідок зазначених дій відповідачі
неправомірно збільшили розмір своєї
ідеальної частки спірного житлового
будинку, чим порушили права позивача як
співвласника вказаного будинку.

Рішенням Дарницького районного суду м.
Києва від 29 квітня 2013 року в
задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду м. Києва від
27 липня 2013 року рішення суду першої
інстанції змінено в частині
застосування ст. 119 ЦК УРСР та ст. 30 ЗК
України (1990 року), вказавши, що спір
вирішено на підставі ст.ст. 357, 358 ЦК
України та ст. 120 ЗК України. В решті
рішення суду першої інстанції залишено
без змін.

Не погоджуючись із оскаржуваними
судовими рішеннями, позивач звернувся
із касаційною скаргою, в якій просив
скасувати оскаржувані судові рішення,
мотивуючи свої доводи порушенням
судами норм матеріального та
процесуального права.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, обговоривши викладені в
касаційній скарзі доводи та
перевіривши матеріали справи, дійшла
висновку, що скарга не підлягає
задоволенню з таких підстав.

Ухвалюючи оскаржуване судове рішення,
суд першої інстанції, з висновками
якого частково погодився апеляційний
суд, виходив з того, що перерозподіл
часток спірного житлового будинку було
проведено відповідно до вимог
законодавства, а відтак було
правомірно перерозподілено частки
земельної ділянки, на якій розміщений
вказаний житловий будинок. При цьому,
апеляційний суд зазначив, що суд першої
інстанції, вирішивши правильно спір по
суті, неправильно застосував норму
матеріального права.

З такими висновками апеляційного суду
колегія суддів суду касаційної
інстанції погоджується та вважає їх
такими, що зроблені за повним та
всебічним з'ясуванням всіх обставин по
справі та з дотриманням вимог закону,
виходячи з наступного.

Судами встановлено, що 22 липня 1994 року
між ОСОБА_10 та ОСОБА_6 було укладено
договір дарування, відповідно до умов
якого ОСОБА_10 подарував ОСОБА_6 63/100
частини житлового будинку АДРЕСА_1.
Цього ж дня між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 було
укладено договір дарування, відповідно
до умов якого ОСОБА_10 подарував ОСОБА_7
37/100 частини спірного житлового будинку

Відповідно до рішення Київської
міської ради від 03 лютого 2000 року №13/734
ОСОБА_6 було передано у приватну
власність 63/100 частини земельної
ділянки площею 0,1 га, що розташована по
АДРЕСА_1, а ОСОБА_7, відповідно, 37/100
частини вказаної земельної ділянки.

Встановлено також, що відповідно до
архітектурно-технічного паспорта
об'єкта архітектури, затвердженого
начальником управління
Держархбудконтролю м. Києва від 23
жовтня 2000 року, ОСОБА_7 по АДРЕСА_1 було
здійснено прибудову «А», літню кухню
«Е» та сарай-гараж «В». Відповідно до
технічного висновку вказані прибудови
відповідають встановленим
санітарно-гігієнічним нормам, придатні
для використання за своїм
призначенням, безпечні в експлуатації
і не шкодять навколишньому середовищу
та можуть бути допущені до
експлуатації.

Відповідно до дозволу від 24 жовтня 2000
року №292, наданого управлінням
державного архітектурно-будівельного
контролю, дозволено введення вказаних
прибудов в експлуатацію.

У червні 2005 року за письмовими заявами
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 Київське
міське БТІ здійснило перерахунок
дольової участі співвласників
житлового домоволодіння АДРЕСА_1 за
фактичним користуванням.

Встановлено, що 26 жовтня 2005 року на
підставі поданих ОСОБА_7 та
ОСОБА_6 заяв Головним управлінням
житлового забезпечення КМДА було
видано наказ №2039-С/ЖБ про оформлення та
видачу свідоцтва про право власності
власникам жилого будинку АДРЕСА_1,
відповідно до якого ОСОБА_6 є власником
44/100 частини вказаного будинку, а
ОСОБА_7, відповідно, є власником 56/100
частини будинку. Зазначений наказ
видано на підставі Положення «Про
порядок оформлення права власності на
об'єкти нерухомого майна» від 31 серпня
2001 року за №1820.

31 жовтня 2005 року ОСОБА_6 отримала
свідоцтво про право власності на 44/100
частини спірного жилого будинку, а
ОСОБА_7, відповідно, отримав свідоцтво
про право власності на 56/100 частини
вказаного будинку.

Відповідно до ч. 4 ст. 357 ЦК України
співвласник житлового будинку, іншої
будівлі, споруди може зробити у
встановленому законом порядку за свій
рахунок добудову (прибудову) без згоди
інших співвласників, якщо це не порушує
їхніх прав. Така добудова (прибудова) є
власністю співвласника, який її зробив,
і не змінює розміру часток
співвласників у праві спільної
часткової власності.

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право
спільної часткової власності
здійснюється співвласниками за їхньою
згодою. Співвласники можуть домовитися
про порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю.

Враховуючи ту обставину, що видача
оспорюваного наказу та свідоцтв про
право власності на жилий будинок
проводилась на підставі особистих заяв
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 як співвласників
спірного домоволодіння, які містили
вимоги щодо перерозподілу вказаного
будинку з у рахуванням прийнятих в
експлуатацію прибудов, вчинених обома
співвласниками, суди з врахуванням
вимог ст. ст. 357, 358 ЦК України дійшли
правильних висновків, що правові
підстави для визнання оспорюваного
наказу та свідоцтв про право власності
на жилий будинок такими, що порушують
права позивача, та такими що підлягають
визнанню недійсними, відсутні.

Отже, суди дійшли правильного
висновків про те, що вимоги про
визнання недійсним договору дарування
від 24 лютого 2006 року також не
підлягають задоволенню, оскільки є
похідними від вимог про визнання
недійсними оспорюваного наказу та
свідоцтва про право власності на жилий
будинок.

Що стосується вимог про визнання
недійсними п. 4.1 рішення Київської
міської ради 4-ої сесії 5-ого скликання
від 15 березня 2007 року №345-9/1006 та
виданих на його підставі оспорюваних
державних актів про право власності на
земельну ділянку, слід зазначити
наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 120 ЗК України (в
редакції закону, що був чинним на час
виникнення спірних правовідносин) при
переході права власності на будівлю та
споруду до кількох осіб право на
земельну ділянку визначається
пропорційно часткам осіб у вартості
будівлі та споруди, якщо інше не
передбачено у договорі відчуження
будівлі і споруди.

Встановлено, що 31 жовтня 2006 року ОСОБА_6
та ОСОБА_7 звернулись до Київського
міського голови із заявами про
внесення змін до рішення Київської
міської ради від 03 лютого 2000 року про
заміну цифр, що відповідають розмірам
їхніх частин земельної ділянки з 63/100 та
37/100 на 44/100 та 56/100 відповідно. На
підставі вказаних заяв рішенням
Київської міської ради від 15 березня
2007 року на додаток до рішення
Київміськради від 03 лютого 2000 року
зазначено про розмір частин земельної
ділянки «44/100» та «56/100» та вказано
замість «ОСОБА_7», відповідно, «ОСОБА_7».

На підставі вказаного рішення 16 квітня
2008 року ОСОБА_7 видано державний акт про
право власності на 56/100 частини
земельної ділянки по АДРЕСА_1, а 17
квітня 2008 року ОСОБА_6 було видано,
відповідно, державний акт про право
власності на 44/100 частини вказаної
земельної ділянки.

Таким чином, враховуючи, що видача
державних актів проводилася на
підставі особистих заяв позивача та
відповідача ОСОБА_7 та з урахуванням
визначених часток співвласників на
спірне домоволодіння по
АДРЕСА_1, суди дійшли правильних
висновків про необґрунтованість та
безпідставність позовних вимог в цій
частині позову. При цьому апеляційний
суд дійшов правильних висновків про
зміну рішення суду першої інстанції в
частині застосування норм
матеріального права та правильно
застосував відповідні норми з
урахуванням чинного на момент
виникнення спірних правовідносин
законодавства.

З урахуванням викладених обставин
оскаржуване судове рішення
апеляційного суду ухвалено за повного
та всебічного дослідження всіх
обставин по справі з дотриманням норм
матеріального та процесуального права,
а тому підстави для визнання його
незаконним та необґрунтованим
відсутні.

Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8, подану в
інтересах ОСОБА_6, відхилити.

Рішення апеляційного суду м. Києва від
27 липня 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Т.О. Писана Судді:А.О.
Леванчук А.В. Маляренко В.А. Нагорняк
Г.В. Юровська