Справа № 1306/8976/12
Головуючий у 1 інстанції: Коваль Р.Г.
Провадження № 22-ц/783/96/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2014 року Колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого:
Зверхановської Л.Д.

суддів: Шеремети Н.О.,
Штефаніци Ю.Г.

при секретарі:
Ясиновській Я.М.

з участю: позивача ОСОБА_2,
його представника - ОСОБА_3,
представника Снятинської сільської
ради - Потічної Н.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою
Самбірсько-Дрогобицької єпархії
Української греко-католицької церкви
на рішення Дрогобицького
міськрайонного суду Львівської
області від 15 травня 2013 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 15 травня 2013
року задоволено позов ОСОБА_2 до
Снятинської сільської ради,
Самбірсько-Дрогобицької єпархії
Української греко-католицької церкви,
з участю третіх осіб:
Сільськогосподарського підприємства
«Благовість» Самбірсько-Дрогобицької
єпархії Української греко-католицької
церкви, Дрогобицької районної
державної адміністрації, про визнання
рішення нечинним та визнання недійсним
Державного акту на право постійного
користування землею.

Поновлено строк позовної давності
ОСОБА_2.

Визнано нечинним та скасовано рішення
Снятинської сільської ради
Дрогобицького району Львівської
області №74 від 12.09.2001 року «Про
передачу у постійне користування
земельної ділянки із земель населеного
пункту сільської ради с.Снятинка
Самбірсько- Дрогобицькій єпархії для
ведення тепличного господарства».

Визнано недійсним Державний акт на
право постійного користування землею
серії ЛВ 52 від 12.11.2001 року, виданий
Снятинською сільською радою
підприємству по вирощуванню
сільськогосподарської продукції
Самбірсько-Дрогобицької єпархії
Української греко-католицької церкви
на право постійного користування
земельною ділянкою площею 15 га для
ведення підсобного сільського
господарства.

Рішення суду оскаржила
Самбірсько-Дрогобицька єпархія
Української греко-католицької церкви.

В апеляційній скарзі зазначає, що
оскаржуване рішення є незаконним, так
як при його ухваленні не враховано
рішення Апеляційного суду Львівської
області від 05.07.2012 року та ухвалу суду
касаційної інстанції від 31.10.2012 року.
Вказує, що суд не з'ясував наявність
доказів, що засвідчують право ОСОБА_2 на
володіння землею. Звертає увагу суду,
що під №2 від 28.11.1996 року існує два
рішення виконавчого комітету
Снятинської сільської ради і саме
цього числа виконком сільради прийняв
рішення про надання землі в оренду ДПРТ
"Каштан", директором якого був ОСОБА_2

Покликається на те, що в порушення ч.4
ст.338 ЦПК України суд не витребував, не
оглянув, не залучив документи, технічну
документацію, що засвідчує місце
розташування земельної ділянки
позивача, не витребував оригіналів
документів, які підтверджують право
(оренди) позивача на земельну ділянку,
та не залучив у справу їх копій,
посвідчених належним чином. Вважає, що
договір від 28 листопада 1996 року про
надання ОСОБА_2 в оренду земельної
ділянки не може вважатись доказом його
права на землю, позивач не має
юридичного права на землю у с.Снятинка
Дрогобицького району, більше того
такий договір припинив свою дію 28
листопада 2011 року.

Крім цього зазначає, що ОСОБА_2 заяви
про виділення йому земельної ділянки у
с. Снятинка не подавав, проекту відводу
землі не розробляв, договір оренди у
погосподарській книзі сільради не
зареєстрований та сам позивач у
сільській місцевості не проживав.
Вказує, що позивач не довів свого права
користування спірною земельною
ділянкою, а наявний в Самбірсько -
Дрогобицької єпархії Української
греко - католицької церкви Державний
акт підтверджує законність володіння
земельною ділянкою в розмірі 15 га.

Просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити в задоволенні позову
ОСОБА_2.

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що
оскаржуване рішення не відповідає
даним вимогам.

Районним судом встановлено, що 28.11.1996
року Снятинською сільською радою
Дрогобицької району було прийняте
рішення №27 «Про виділення земельної
ділянки та надання дозволу будівництва
побутових приміщень», згідно якого
ОСОБА_2 надано у тимчасове користування
на умовах оренди земельну ділянку
площею один гектар строком на 15 років з
наступним правом викупу.

На підставі вказаного рішення між
позивачем та Снятинською сільською
радою було укладено договір на право
тимчасового користування землею (в
тому числі на умовах оренди) від 28.11.1996
року.

12.09.2001 року Снятинська сільська рада
прийняла рішення №74 «Про передачу в
постійне користування земельної
ділянки із земель населеного пункту
сільської ради с. Снятинка
Самбірсько-Дрогобицькій єпархії для
ведення тепличного господарства»,
згідно якого Самбірсько-Дрогобицькій
єпархії передано в постійне
користування із земель населеного
пункту сільської ради с. Снятинка
земельну ділянку площею 15 га для
ведення тепличного господарства.

Крім того, судом встановлено, що на
підставі вищевказаного рішення 12.11.2001
року Снятинською сільською радою
видано Державний акт на право
постійного користування землею
підприємству по вирощуванню
сільськогосподарської продукції
Самбірсько-Дрогобицької єпархії
Української греко - католицької церкви
серії ЛВ 52, площею 15 га для ведення
підсобного сільського господарства.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, районний
суд виходив з того, що строк позовної
давності ним пропущено з поважних
причин, а оскільки оспорюваним
позивачем рішенням Снятинської
сільської ради №74 від 12.09.2001 року та
виданим на підставі цього рішення
Державним актом на право постійного
користування землею серії ЛВ 52 від
12.11.2001 року порушені його права та
охоронювані законом інтереси
землекористувача земельної ділянки, то
вони підлягають захисту.

Колегія суддів не погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції, так як він дійшов до них з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Відповідно до ст.5 ЦК України акти
цивільного законодавства регулюють
відносини, які виникли з дня набрання
ними чинності. Акт цивільного
законодавства не має зворотньої дії у
часі, крім випадків, коли він пом'якшує
або скасовує цивільну
відповідальність особи. Якщо цивільні
відносини виникли раніше і
регулювалися актом цивільного
законодавства, який втратив чинність,
новий акт цивільного законодавства
застосовується до прав та обовязків, що
виникли з моменту набрання ним
чинності.

Статтею 9 Земельного кодексу України 1990
року, яка була чинною на час виникнення
спірних правовідносин, визначено, що
до відання сільських, селищних і
міських районного підпорядкування
Рад народних депутатів у галузі
регулювання земельних відносин на їх
території належить:

1) передача земельних ділянок у
власність, надання їх у користування,
в тому числі на умовах оренди, у
порядку, встановленому статтями 17 і 19
цього Кодексу;

2) реєстрація права власності, права
користування землею і договорів на
оренду землі;

3) вилучення (викуп) земель відповідно
до статті 31 цього Кодексу;

4) справляння плати за землю та інше.

А тому колегія суддів вважає
помилковим висновок районного суду про
те, що Снятинська сільська рада,
ухвалюючи оскаржуване рішення №74 від
12.09.2001 року, перевищила свої
повноваження, так як розпорядилась
земельною ділянкою, яка знаходилась
поза межами населеного пункту с.
Снятин, оскільки згідно ст.9 ЗК України
1990 року вона мала право вирішувати
питання щодо земель, які знаходились на
її території.

Крім того, на думку судової колегії,
оцінюючи зібрані по справі докази, суд
не дотримався встановленого ст.212 ЦПК
України принципу оцінки доказів,
відповідно до якого суд на підставі
всебічного, повного й об'єктивного
розгляду обставин справи аналізує і
оцінює докази як кожен окремо, так і в
їх сукупності, у взаємозв'язку, в
єдності і протиріччі, і ця оцінка
повинна спрямовуватися на
встановлення достовірності чи
відсутності обставин, які
обґрунтовують доводи і заперечення
сторін, та не дав їм належної оцінки.

Так, згідно свідоцтва, посвідченого
26.06.2001 року приватним нотаріусом
Дрогобицького районного нотаріального
округу ОСОБА_5, Управлінню
Самбірсько-Дрогобицької єпархії
Української греко-католицької церкви
належить право власності на майно, яке
складається з побутового приміщення
тепличного господарства, яке
знаходиться по АДРЕСА_1 площею 147,2 кв.м ,
яке придбане за 24422,31 грн. на підставі
акту про проведення публічних торгів,
затвердженого ВДВС Дрогобицького РУЮ
29.05.2001 року, що раніше належало ОСОБА_2
на праві приватної власності.

На підставі даного свідоцтва за
Самбірсько-Дрогобицькою єпархією
Української греко-католицької церкви у
Дрогобицькому державному комунальному
міжміському бюро технічної
інвентаризації та експертної оцінки
зареєстроване право власності(т.2 а.с.78).

Відповідно до ст.30 ЗК України 1990 року
при переході права власності на
будівлю і споруду разом з цими
об'єктами переходить у розмірах,
передбачених статтею 67 цього Кодексу,
і право власності або право
користування земельною ділянкою без
зміни її цільового призначення і,
якщо інше не передбачено у договорі
відчуження - будівлі та споруди. У разі
зміни цільового призначення надання
земельної ділянки у власність або
користування здійснюється в порядку
відведення.

Однак, районним судом не встановлено,
якого розміру земельна ділянка
перейшла Самбірсько-Дрогобицькій
єпархії Української греко-католицької
церкви разом із переходом до неї права
власності на будівлі, споруджені
ОСОБА_2 відповідно до рішення
Снятинської сільської ради
Дрогобицького району №27 від 28.11.1996
року на земельній ділянці, переданій
йому в оренду.

Згідно ст.13 Закону України «Про оренду
землі», який був прийнятий 06.10.1998 року,
договір оренди землі - це договір, за
яким орендодавець зобов'язаний за
плату передати орендареві земельну
ділянку у володіння і користування на
певний строк, а орендар зобов'язаний
використовувати земельну ділянку
відповідно до умов договору та вимог
земельного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.21 цього ж
Закону орендна плата - це платіж, який
орендар вносить орендодавцеві за
користування земельною ділянкою.

Частиною 3 ст.24 даного Закону
визначено, що органи виконавчої влади
та органи місцевого самоврядування,
які укладають договори оренди землі,
повинні до 1 лютого надавати органу
державної податкової служби за
місцезнаходженням земельної ділянки
переліки орендарів, з якими укладено
договори оренди землі на поточний рік,
та інформувати відповідний орган
державної податкової служби про
укладення нових, внесення змін до
існуючих договорів оренди землі та їх
розірвання до 1 числа місяця, що настає
за місяцем, у якому відбулися зазначені
зміни.

Однак, суд першої інстанції,
вважаючи порушеними права позивача, не
дав оцінки тому, що договір оренди
земельної ділянки від 28.11.1996 року у
жодному органі не зареєстрований, що
ОСОБА_2 більше десяти років не сплачує
орендної плати(за його твердженнями -
із 1999 року, хоча ним не подано доказів
того, що він взагалі проводив таку
оплату), Снятинська сільська рада даних
щодо орендаря ОСОБА_2 до Державної
податкової інспекції у Дрогобицькому
районі не подавала.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три
роки(ст.257 ЦК України).

Згідно із ч.1 ст.261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.ч.3-5 ст.267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
за заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення. Сплив позовної
давності, застосування якої заявлено
стороною у спорі, є підставою для
відмови у позові. Якщо суд визнає
поважними причини пропущення позовної
давності, порушене право підлягає
захисту.

Поновляючи ОСОБА_2 строк позовної
давності, районний суд виходив з того,
що він пропустив строк звернення до
суду з поважних причин, хоча жодної з
таких причин в оскаржуваному рішенні
не наводить, а натомість вказує, що про
порушення свого права позивач дізнався
в ході проведення досудового слідства
по кримінальній справі №151-0127 про
обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні
злочину, передбаченого ч.2 ст.264 КК
України, а саме в 2010 році.

Однак, такі твердження суду суперечать
одні одним: або позивач пропустив
строк позовної давності з поважних
причин і він підлягає поновленню, або
він не пропустив строку позовної
давності, так як дізнався про порушення
свого права у 2010 році.

Проте, ОСОБА_2 в судовому засіданні
апеляційного суду пояснив, що він
дізнався про те, що земельна ділянка,
яка була передана йому в оренду,
знаходиться в користуванні
Самбірсько-Дрогобицької єпархії УГКЦ
у 2003 році, коли повернувся із
Почаївської Лаври, а до суду він
звернувся лише у 2011 році, оскільки до
того часу звертався за захистом своїх
прав у правоохоронні органи.

Згідно ст.30 ЦПК України сторонами в
цивільному процесі є позивач і
відповідач. Позивачами і відповідачами
можуть бути фізичні і юридичні особи, а
також держава.

Згідно з положеннями цивільного
процесуального законодавства
відповідач - це особа, яка має
безпосередній зв'язок зі спірними
матеріальними правовідносинами та, на
думку позивача, порушила, не визнала
або оспорила його права, свободи чи
інтереси і тому притягується до участі
у цивільній справі для відповіді за
пред'явленими вимогами.

Суд за клопотанням позивача, не
припиняючи розгляду справи, замінює
первісного відповідача належним
відповідачем, якщо позов пред'явлено не
до тієї особи, яка має відповідати за
позовом, або залучає до участі у справі
іншу особу як співвідповідача(ч.1ст.33
ЦПК України).

Відповідно до закріпленого в ст.11 ЦПК
України принципу диспозитивності
цивільного судочинства та за змістом
ч.1 ст.33 ЦПК України залучення судом до
участі у справі особи як
співвідповідача можливе лише як
результат вирішення судом клопотання
позивача про заміну первісного
відповідача належним відповідачем,
якщо позов пред'явлено не до тієї особи,
яка має відповідати за позовом.

Згідно із ст.15 ЦК України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання.

Відповідно п.11 постанови Пленуму
Верховного суду України від 18.12.2009 року
№14 «Про судове рішення у цивільній
справі» оскільки правом на звернення
до суду за захистом наділена особа в
разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів та осіб, яким надано
право захищати права, свободи та
інтереси інших осіб або державні та
суспільні інтереси (частини перша та
друга статті 3 ЦПК), то суд повинен
встановити, чи були порушені,
невизнані або оспорені права, свободи
чи інтереси цих осіб, а якщо були, то
вказати, чи є залучений у справі
відповідач відповідальним за це.

В рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004 року в
справі №1-10/2004 Конституційний суд
України визначив, що поняття
«охоронюваний законом інтерес», що
вживається в частині першій статті 4
Цивільного процесуального кодексу
України та інших законах України у
логічно-смисловому зв'язку з поняттям
"права", треба розуміти як прагнення до
користування конкретним
матеріальним та/або нематеріальним
благом, як зумовлений загальним
змістом об'єктивного і прямо не
опосередкований у суб'єктивному праві
простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового
захисту та інших засобів правової
охорони з метою задоволення
індивідуальних і колективних потреб,
які не суперечать Конституції і
законам України, суспільним інтересам,
справедливості, добросовісності,
розумності та іншим загальноправовим
засадам.

Виходячи з наведеного, колегія суддів
вважає, що оскільки
Сільськогосподарське підприємство
«Благовість» Самбірсько-Дрогобицької
єпархії Української греко-католицької
церкви до участі у справі в якості
відповідача не було залучено, хоча суд
вирішив питання про його права та
обов'язки, так як саме це підприємство є
власником спірної земельної ділянки, а
суд апеляційної інстанції згідно
чинного законодавства позбавлений на
стадії апеляційного розгляду
змінювати процесуальне положення будь
- кого з учасників процесу та залучати
до участі у справі осіб, які не приймали
участі у справі у суді першої
інстанції, то оскаржуване рішення слід
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позову
ОСОБА_2, що не позбавляє його можливості
у подальшому звернутись з даними
позовними вимогами і до
Сільськогосподарського підприємства
«Благовість» Самбірсько-Дрогобицької
єпархії Української греко-католицької
церкви.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314
ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу
Самбірсько-Дрогобицької єпархії
Української греко-католицької церкви
задовольнити.

Рішення Дрогобицького міськрайонного
суду Львівської області від 15 травня 2013
року скасувати та ухвалити нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позову ОСОБА_2 до Снятинської сільської
ради, Самбірсько-Дрогобицької єпархії
Української греко-католицької церкви,
з участю третіх осіб:
Сільськогосподарського підприємства
«Благовість» Самбірсько-Дрогобицької
єпархії Української греко-католицької
церкви, Дрогобицької районної
державної адміністрації, про визнання
рішення нечинним та визнання недійсним
Державного акту на право постійного
користування землею.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий :

Судді: