АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа №22-ц/791/608/2014
інстанції Крапівіна О.П.
Доповідач: Пузанова Л.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2014 року квітня місяця 29 дня колегія
суддів судової палати з розгляду
цивільних справ апеляційного суду
Херсонської області в складі:

Головуючого:Пузанової
Л.В.Суддів:Фурман Т.Г. Чиркової К.Г.При
секретарі: З участю адвокатаБараш Ю.М.
ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Херсоні
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_6 на рішення Генічеського
районного суду Херсонської області від
02 грудня 2013 року в справі за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7, Генічеської міської
ради Херсонської області про визнання
недійсними рішень органу місцевого
самоврядування, договору суперфіцію та
додаткової угоди до нього,

В С Т А Н О В И Л А :

В серпні 2013 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з позовом до ОСОБА_7, третя особа -
Генічеська міська рада, про визнання
договору суперфіцію недійсним та його
скасування, зазначаючи, що їй на праві
власності належить 189/300 частин
житлового будинку по АДРЕСА_1 Інша
частина житлового будинку належить
відповідачці.

Розташований житловий будинок з
належними до нього будівлями та
господарськими спорудами на земельній
ділянці, що перебуває у користуванні
його власників.

Однак у 2012 році відповідачка почала
проводити будівельні роботи на
земельній ділянці загального
користування, повідомивши, що вся
земельна ділянка по АДРЕСА_1 передана
їй у користування для здійснення
будівництва.

На її звернення Генічеська міська рада
повідомила про укладення з ОСОБА_7
договору суперфіцію на земельну
ділянку по АДРЕСА_1 площею 0,0910га для
будівництва житлового будинку,
господарських будівель і споруд, в який
рішенням ради №553 від 20 грудня 2012 року
внесено зміни щодо площі переданої
відповідачці земельної ділянки із її
зменшенням до 256 кв.м згідно схеми
землекористування.

Посилаючись на те, що рішення
Генічеської міської ради, на підставі
яких укладалися договір та зміни до
нього і самі угоди порушують її права,
як співвласника будинку по АДРЕСА_1,
прийняті та укладені без врахування
рішення суду від 18.07.1969 року щодо
визначення порядку користування
спірною земельною ділянкою, що
фактично позбавляє її вільно та
безперешкодно користуватися частиною
переданої їй у користування земельної
ділянки, позивачка, з врахуванням
уточнень в процесі розгляду справи,
просила суд визнати недійсними рішення
Генічеської міської ради №466 від 24.07.2012
року та №553 від 20.12.2012 року в частині
надання дозволу ОСОБА_7 на укладення
договору суперфіцію та додаткового до
нього договору, а також укладені з
ОСОБА_7 договір суперфіцію та
додаткового до нього договору
відповідно 30 липня та 03 січня 2013 року.

Ухвалою від 07 жовтня 2013 року суд
залучив Генічеську міську раду до
участі в справі в якості
співвідповідача.

Рішенням суду від 02 грудня 2013 року з
врахуванням ухвали від 18 лютого 2014 року
в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить
рішення суду скасувати і ухвалити нове
рішення про задоволення заявлених нею
вимог, зазначаючи, що висновки суду
щодо визнання оспорених нею угод
неукладеними не відповідають
обставинам справи, зокрема, щодо їх
наслідків, в тому числі при вирішенні
питання про видачу ОСОБА_7 будівельного
паспорту забудови земельної ділянки та
початку будівельних робіт.

Письмові заперечення на апеляційну
скаргу до суду не надходили.
Відповідачі, будучи повідомленими про
час і місце судового розгляду в судове
засідання не з'явилися, що відповідно
до вимог ст. 305 ЦПК України не
перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідача, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду в межах, визначених ст. 303 ЦПК
України, колегія суддів прийшла до
висновку, що апеляційна скарга
підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
виходив з того, що укладені
відповідачами угоди, як такі, що не
зареєстровані в установленому законом
порядку, є неукладеними, а тому не
можуть бути визнаними недійсними.

Проте до такого висновку суд прийшов,
допустивши порушення норм
матеріального та процесуального права,
що призвело до неправильного вирішення
спору.

Так, вважаючи оспорені позивачкою
договір суперфіцію та додаткову до
нього угоду неукладеними з підстав,
передбачених ст.ст. 210,640 ЦК України, суд
в обґрунтування свого висновку
послався на Закон України «Про
державну реєстрацію речових прав та їх
обтяжень», який передбачає обов'язкову
державну реєстрацію права забудови
земельної ділянки, а не договору, на
підставі якого таке право виникає.

Згідно ж зі ст. 210 ЦК України правочин
підлягає державній реєстрації лише у
випадках, встановлених законом. Такий
правочин є вчиненим з моменту його
державної реєстрації.

Глава 34 ЦК України та ст.102-1 Земельного
кодексу України, які регулюють питання
щодо підстав набуття і зміст права
користування чужою земельною ділянкою
для забудови (суперфіцій), не
передбачають державну реєстрацію
договору суперфіцію, як і не
передбачають для нього обов'язкової
нотаріальної форми, а тому висновки
суду щодо моменту укладення договорів
є помилковими.

Відповідно до вимог ст. 102-1 ЗК України в
редакції, що діяла на час виникнення
спірних правовідносин, право
користування чужою земельною ділянкою
для забудови (суперфіцій) виникає на
підставі договору між власником
земельної ділянки та особою, яка
виявила бажання користуватися цією
земельною ділянкою для таких потреб,
відповідно до Цивільного кодексу
України.

Укладення договору про надання права
користування земельною ділянкою для
забудови здійснюється з урахуванням
вимог Земельного кодексу України.

За змістом ст. 413 ЦК України в редакції,
що діяла на час виникнення спірних
правовідносин, договір суперфіцію
передбачає реалізацію власником
земельної ділянки права надати її в
користування іншій особі для
будівництва промислових, побутових,
соціально-культурних, житлових та
інших споруд і будівель.

Отже, наведені норми матеріального
права передбачають можливість
виникнення права на користування чужою
земельною ділянкою, в тому числі
земельною ділянкою державної або
комунальної власності, на підставі
договору суперфіцію, укладення якого у
спірних правовідносинах, враховуючи
суб'єкт права власності на землю,
повинно здійснюватися із врахуванням
положень ст.ст. 123,134 ЗК України, які
регулюють порядок надання земельних
ділянок державної або комунальної
власності у користування та
передбачають обов'язковість продажу
земельних ділянок або прав на них (в
тому числі суперфіцій) на конкурентних
засадах.

Надання земельних ділянок державної
або комунальної власності у
користування здійснюється, в даному
випадку органами місцевого
самоврядування, які приймають
відповідні рішення на підставі
проектів землеустрою щодо відведення
земельних ділянок, або на підставі
технічної документації із землеустрою
щодо складання документа, що посвідчує
право користування земельною ділянкою.

Із змісту рішень Генічеської міської
ради №466 від 24.07.2012 року та №553 від 20.12.2012
року вбачається, що дозвіл на укладення
договору суперфіцію з ОСОБА_7 надавався
без врахування положень ст. 123 ЗК
України щодо надання земельної ділянки
у користування на умовах суперфіцію і
без складання відповідно проекту
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки чи необхідної технічної
документації із землеустрою.

Більше того, дозвіл на укладення
договору суперфіцію надавався радою
щодо земельної ділянки, яка уже
перебувала у користуванні ОСОБА_7 з
підстав набуття нею права на частину
житлового будинку з відповідною
частиною надвірних будівель та споруд,
що розташовані на цій земельній
ділянці по АДРЕСА_1.

Документи, на підставі яких земельна
ділянка по АДРЕСА_1 виділялася для
індивідуального будівництва
первісним власникам в матеріалах
справи відсутні і договір суперфіцію
на такі документи посилання не містить.

Разом з тим судом встановлено і
сторонами не заперечується, що будинок,
який розташований за наведеною вище
адресою належить на праві спільної
часткової власності ОСОБА_7 та ОСОБА_6,
частка якої становить 189/300ч. (63/100), /а.с.
11/.

Передавши за договором суперфіцію всю
закріплену за будинком по АДРЕСА_1
земельну ділянку лише ОСОБА_7,
Генічеська міська рада не врахувала
права позивачки на користування цією
земельною ділянкою, як не врахувала цих
прав і при укладенні 03 січня 2013 року
додаткової угоди до договору,
зменшивши площу виділеної ОСОБА_7 для
забудови земельної ділянки із 910 кв.м до
256 кв.м /а.с. 69-72/.

Зменшуючи цю площу, рада посилалася на
схему користування вище зазначеної
земельної ділянки, якою сторони
вважають схему, виготовлену техніком
бюро технічної інвентаризації 26.03.1969
року, що покладена в основу рішення
народного суду Генічеського району від
23 липня 1969 року у справі за позовом
ОСОБА_8 до ОСОБА_9 і ОСОБА_10 про знесення
сараю /а.с. 28-29,31/.

Однак за цією схемою судовим рішенням
співвласнику будинку по АДРЕСА_1,
правонаступником якого вказана ОСОБА_7,
виділено в користування земельну
ділянку площею 339 кв.м і частина
земельної ділянки площею 131 кв.м
залишена в спільному користуванні
власників, правонаступниками яких
вказані ОСОБА_7 та ОСОБА_6 /а.с. 31/.

Земельна ділянка, що передана ОСОБА_7
для забудови за договором суперфіцію,
як самостійний об'єкт
цивільно-правових відносин сформована
радою не була, місце її розташування у
виділеній співвласникам будинку по
АДРЕСА_1 для будівництва житлового
будинку, господарських будівель і
споруд не визначено, як не визначено і
необхідність укладення оспорених
позивачкою угод, зважаючи на наведені
вище обставини і строк в один рік, на
який ці угоди укладені.

Враховуючи наведені вище обставини,
колегія суддів приходить до висновку,
що рішення щодо укладення з ОСОБА_7
договору суперфіцію та додаткової до
нього угоди прийняті з порушенням
положень діючого в Україні земельного
законодавства та прав позивачки, як
землекористувача, а тому є недійсними,
як це передбачено ст. 21 ЦК України та ст.
152 ЗК України, а звідси - недійсними є
укладені на підставі цих рішень угоди
відповідно до ст. 203 ЦК України.

Отже, ухвалене судом першої інстанції
рішення підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про
задоволення заявлених ОСОБА_6 позовних
вимог з наведених вище підстав.

На підставі викладеного, ст.ст. 120,123,134,152
ЗК України, ст.203 ЦК України, керуючись
ст.ст. 303,307,309 ЦПК України, колегія
суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задовольнити.

Рішення Генічеського районного суду
Херсонської області від 02 грудня 2013
року скасувати і ухвалити нове рішення.

Рішення Генічеської міської ради
Херсонської області №466 від 24 липня 2012
року в частині надання ОСОБА_7 дозволу
на укладення договору суперфіцію;
рішення Генічеської міської ради
Херсонської області від 20 грудня 2012
року №553 в частині надання згоди на
укладення з ОСОБА_7 додаткової угоди до
договору суперфіцію від 30 липня 2012
року; договір суперфіцію, укладений між
Генічеською міською радою Херсонської
області та ОСОБА_7 30 липня 2012 року за №172
та укладену тими ж особами додаткову
угоду до договору суперфіцію від 03
січня 2013 року визнати недійсними.

Рішення набирає законної сили з дня
його проголошення і може бути
оскаржено в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подання касаційної скарги
безпосередньо до суду касаційної
інстанції.

Головуючий: (підпис)

Судді: (два підписи)

З оригіналом згідно:

Суддя
Л.В.Пузанова