Справа № 201/2472/14-ц
Провадження 2/201/1056/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2014 року
Жовтневий районний суд м.
Дніпропетровська

у складі: головуючого судді - Трещова
В.В. при секретарі - Горбатенко Д.К.

розглянувши за участю позивача,
відповідача та їх представників у
відкритому судовому засіданні в
м.Дніпропетровську цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
права власності,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернулася з даним
позовом до суду в обґрунтування якого
зазначила, що 28 липня 1991 року вона
уклала шлюб з відповідачем ОСОБА_2 27
червня 2003 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2
придбали квартиру АДРЕСА_1. за
договором купівлі-продажу. Оскільки
сімейні стосунки між позивачем та
відповідачем є складними позивач
просила суд визнати за нею право
власності на ? частину квартири
АДРЕСА_1.

Позивач та представник позивача у
судовому засіданні позовні вимоги
підтримали та просили позов
задовольнити.

Відповідач та представник
відповідача у судовому засіданні проти
задоволення позову заперечували,
посилаючись на його безпідставність та
необґрунтованість, пояснили, що кошти
на які було придбано спірну квартиру
належали не лише позивачу та
відповідачу, а й іншим особам.

Вислухавши сторони та їх
представників, дослідивши матеріали
даної цивільної справи, суд приходить
до наступного.

Згідно частин 1-3 ст. 10 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін. Сторони
та інші особи, які беруть участь у
справі, мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог або заперечень, крім
випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

У відповідності до ст.60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень.
Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі, і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватись на припущеннях.

Судом встановлено, що 28 липня 1991
року між позивачем та відповідачем
було укладено шлюб, який було
зареєстровано Жовтневим відділом
реєстрації актів громадського стану у
м.Дніпропетровську, про що зроблений
актовий запис № 792, що підтверджується
копією свідоцтва про шлюб (а.с. 5).

Під час шлюбу 27 червня 2003 року ОСОБА_1
та ОСОБА_2 придбали квартиру АДРЕСА_1, що
підтверджується копією договору
купівлі-продажу наявною в матеріалах
справи (а.с.8,9).

Відповідно до п. 3 договору
купівлі-продажу вартість квартири
складає 27251,32 гривень, таким чином
вартість ? частини квартири складає 13
625,66 гривень, що підтверджується копією
договору купівлі-продажу від 27.06.2003
року (а.с. 8,9).

Право власності на вищезазначену
квартиру зареєстровано на ім'я ОСОБА_3,
що підтверджується копією технічного
паспорту (а.с.10-13).

Правовідносини, що виникли між
сторонами даної справи врегульовано
нормами КпШС України, ЦК УРСР, оскільки
вони виникли під час дії вказаних
нормативних актів, а також нормами
діючого СК України, ЦК України,
оскільки спір виник під час дії діючого
ЦК та СК України.

Відповідно до ст. 22 КпШС, майно,
нажите подружжям за час шлюбу, є його
спільною сумісною власністю. Кожен з
подружжя має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном. Подружжя користується рівними
правами на майно і в тому разі, якщо
один з них був зайнятий веденням
домашнього господарства, доглядом за
дітьми або з інших поважних причин не
мав самостійного заробітку.

Відповідно до ст. 28 КпШС, в разі
поділу майна, яке є спільною
сумісною власністю подружжя, їх
частки визнаються рівними. В окремих
випадках суд може відступити від
начала рівності часток подружжя,
враховуючи інтереси неповнолітніх
дітей або інтереси одного з подружжя,
що заслуговують на увагу. Суд може
визнати майно, нажите кожним із
подружжя під час їх роздільного
проживання при фактичному припиненні
шлюбу, власністю

кожного з них.

Відповідно до ст. 29 КпШС, якщо між
подружжям не досягнуто згоди про
спосіб поділу спільного майна, то за
позовом подружжя або одного з них суд
може постановити рішення: про поділ
майна в натурі, якщо це можливо без
шкоди для його господарського
призначення; про розподіл речей між
подружжям з урахуванням їх вартості та
частки кожного з подружжя в спільному
майні; про присудження майна в натурі
одному з подружжя, з покладенням на
нього обов'язку компенсувати другому з
подружжя його частку грішми. При цьому
суд також бере до уваги інтереси
неповнолітніх дітей або інтереси
одного з подружжя, що заслуговують на
увагу. Поділ спільного майна подружжя
може бути проведений як під час
перебування в шлюбі, так і після
розірвання шлюбу. Для вимоги про поділ
майна, яке є спільною сумісною
власністю розведеного подружжя,
встановлюється трирічний строк
позовної давності.

Відповідно до ст.60 СК України, майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ст. 115 ЦК УРСР, кожний з
учасників спільної часткової
власності має право вимагати виділу
своєї частки з спільного майна. Якщо
угоди про спосіб виділу не досягнуто,
то за позовом будь-кого з учасників
майно ділиться в натурі, коли це
можливо без нерозмірної шкоди для його
господарського призначення. В
противному разі власник, що
виділяється, одержує грошову
компенсацію.

Відповідно до положень ч. 1, 3 ст. 368
ЦК України, спільна власність двох або
більше осіб без визначення часток
кожного з них у праві власності є
спільною сумісною власністю.

Майно, набуте подружжям за час
шлюбу, є їхньою спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 372 ЦК України
майно, що є у спільній сумісній
власності, може бути поділене між
співвласниками за домовленістю між
ними. У разі поділу майна, що є у
спільній сумісній власності,
вважається, що частки співвласників у
праві спільної сумісної власності є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними або законом.

Згідно п. 22 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 21.12.2007 року
№11 поділ спільного майна подружжя
здійснюється за правилами
встановленими ст.ст. 69-72 СК України та
ст. 372 ЦК України.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 69 СК
України, дружина і чоловік мають право
на поділ майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності, незалежно
від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік
мають право розділити майно за
взаємною згодою.

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України,
у разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Відповідно до ч. 1, 2, 4 ст. 71 СК
України, майно, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
ділиться між ними в натурі. Якщо
дружина та чоловік не домовилися про
порядок поділу майна, спір може бути
вирішений судом.

Оцінюючи критично, у сукупності з
іншими доказами у справі доводи
відповідача та його представника в
частині того, що спірну квартиру
сторони придбали за кошти , що належали
не лише позивачу та відповідачу, а й
іншим особам, оскільки ними не надано
суду належних та достатніх доказів цих
тверджень, крім того згідно договору
купівлі-продажу квартири від 27 червня
2003 року покупцем за цим договором є
відповідач ОСОБА_2, яким і було сплачено
кошти , жодних інших осіб у договорі
зазначено не було (а.с.8,9).

Оцінивши надані докази,
дослідивши матеріали справи, суд
вважає позовні вимоги обґрунтованими і
підлягаючими задоволенню, оскільки
спірну квартиру було придбано
подружжям під час шлюбу, тобто вона є
спільною власністю подружжя і підлягає
поділу між ними з визнанням права
власності позивача на 12 частину
спірної квартири.

Таким чином, суд вважає необхідним
визнати за ОСОБА_1 право власності на ?
частину квартири АДРЕСА_1.

Вирішуючи питання розподілу судових
витрат у відповідності до ст. 88 ЦПК
України, суд вважає за необхідне
стягнути з відповідача на корись
позивача 2640 гривень судового збору,
тобто 1% від ціни позову, як зі сторони
проти якої постановлено рішення.

На підставі вищенаведеного,
керуючись ст.ст. 212-215, ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити у повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на ?
частку квартири АДРЕСА_1.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 2640
гривень у якості компенсації судових
втрат по сплаті судового збору.

Рішення суду набирає законної сили в
порядку передбаченому ст. 223 ЦПК
України.

Рішення може бути оскаржено протягом 10
днів з дня проголошення рішення шляхом
подання апеляційної скарги до
Апеляційного суду Дніпропетровської
області через Жовтневий районний суд
м.Дніпропетровська .

Суддя

В.В.Трещов