У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 січня 2014 року
м. Київ

Суддя Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ Ступак О.В.,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_2 на
рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 02 грудня
2013 року у справі за позовом ОСОБА_3,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 до Миколаївської
міської ради, Управління
держземагентства у Миколаївському
районі Миколаївської області, ОСОБА_2
про визнання частково недійсним
рішення органу місцевого
самоврядування та державного акта на
право власності на землю,

в с т а н о в и в :

У грудні 2012 року ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5
звернулися до суду з указаним позовом,
обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 1954
року за житловим будинком з
господарськими будівлями і спорудами,
що розташовані по АДРЕСА_1, закріплено
земельну ділянку площею 767 кв. м.
Позивачі є співвласниками житлових та
нежитлових приміщень, розташованих по
АДРЕСА_1, яким надано окремі адреси:
АДРЕСА_1, АДРЕСА_2, АДРЕСА_3, та
користувачами зазначеної земельної
ділянки. Відповідач ОСОБА_2 є власником
житлового будинку, якому надано окрему
адресу: АДРЕСА_1, та співвласником разом
з ОСОБА_6, ОСОБА_7 та ОСОБА_8, 14/100 частини
житлового будинку по АДРЕСА_1, які
розташовані на цій же земельній
ділянці. На підставі державного акта
направо власності на землю від 26 червня
2012 року, виданого згідно з рішенням
Миколаївської міської ради № 12/51 від 23
грудня 2011 року, ОСОБА_2 є власником
земельної ділянки площею 430 кв. м, яка
надана за рахунок земель житлового
будинку з господарськими будівлями і
спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1.
Проте під час виготовлення технічної
документації межі та конфігурація
земельної ділянки ОСОБА_2 з позивачами
не погоджувалися та площа наданої їй у
власність земельної ділянки є більшою,
ніж її ідеальна частка в цьому будинку.
За таких обставин позивачі просили
визнати незаконним рішення
Миколаївської міської ради
№ 12/51 від 23 грудня 2011 року в частині п. п.
18, 18.1 про затвердження технічної
документації щодо відведення
земельної ділянки у власність ОСОБА_2, а
також визнати недійсним виданий
відповідачу на підставі цього рішення
державний акт на право власності на
землю.

Рішенням Центрального районного суду
м. Миколаєва від 15 жовтня 2013 року в
задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Миколаївської області від 02 грудня
2013 року рішення суду першої
інстанції скасовано, указаний позов
задоволено.

У касаційній скарзі відповідач ОСОБА_2
просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції, залишити в силі
рішення суду першої інстанції,
обґрунтовуючи свою вимогу порушенням
судом норм процесуального права та
неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Відповідно до пункту 5 частини 4 статті
328 ЦПК України суддя відмовляє у
відкритті касаційного провадження,
якщо касаційна скарга є
необґрунтованою і викладені у ній
доводи не викликають необхідності
перевірки матеріалів справи.

Статтею 335 ЦПК України встановлено, що
під час розгляду справи в
касаційному порядку суд перевіряє в
межах касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального
права і не може встановлювати або (та)
вважати доведеними обставини, що не
були встановлені в рішенні чи
відкинуті ним, вирішувати питання про
достовірність або недостовірність
того чи іншого доказу, про перевагу
одних доказів над іншими.

У відкритті касаційного провадження у
справі слід відмовити, оскільки із
матеріалів касаційної скарги,
оскаржуваного рішення апеляційного
суду вбачається, що скарга є
необґрунтованою і наведені в ній
доводи не дають підстав для висновків
щодо незаконності та неправильності
зазначеного рішення.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції про відмову в задоволенні
позову й ухвалюючи нове рішення про
задоволення позову, апеляційний суд,
дослідивши докази у справі й давши їм
належну оцінку в силу вимог ст. ст. 212, 303,
304 ЦПК України, а також, врахувавши
обставини справи, обґрунтовано виходив
з доведеності позову, оскільки як
встановив суд на підставі наявних у
справі доказів, при виготовленні
технічної документації проекту
землеустрою мала місце їх
невідповідність вимогам ст. ст. 106-107,
125-126, 152, 198 ЗК України, ст. ст. 2, 50, 55
Закону України «Про землеустрій», так
як ці документи не містять відомостей
про суміжних землекористувачів та
погодження з ними меж земельної
ділянки.

Суд дійшов правильного висновку про те,
що сама по собі відсутність у позивачів
правовстановлюючих документів на
земельну ділянку в силу вимог ст. 126 ЗК
України не свідчить про відсутність у
них права на захист порушених прав як
землекористувачів і власників
суміжних будинків.

Розглядаючи дану справу, апеляційний
суд правильно визначився з характером
спірних правовідносин та нормою
матеріального права, яка підлягає
застосуванню, повно та всебічно
дослідив обставини справи та наявні у
справі докази, в результаті чого
ухвалив законне й обґрунтоване
рішення, яке відповідає вимогам
матеріального та процесуального права,
підстави для його скасування відсутні.

Доводи касаційної скарги зводяться до
переоцінки доказів та на правильність
висновків апеляційного суду не
впливають.

Керуючись п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України,

у х в а л и в:

Відмовити ОСОБА_2 у відкритті
касаційного провадження у справі за
позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 до
Миколаївської міської ради, Управління
держземагентства у Миколаївському
районі Миколаївської області, ОСОБА_2
про визнання частково недійсним
рішення органу місцевого
самоврядування та державного акта на
право власності на землю, за касаційною
скаргою на рішення апеляційного суду
Миколаївської області від 02 грудня 2013
року.

Додані до касаційної скарги матеріали
повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Вищого спеціалізованого

суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ

О.В. Ступак