Головуючий у 1 інстанції: Бойко О.М.
Провадження № 22-ц/783/2345/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2014 року Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого:
Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П.,
Шеремети Н.О.

секретаря: Ясиновської
Я.М.

з участю: позивачки ОСОБА_2, її
представника - ОСОБА_3, представника
відповідачки ОСОБА_4 - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Львові цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4
на рішення Сихівського районного суду
м. Львова від 31 січня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням Сихівського
районного суду м. Львова від 31 січня 2014
року задоволено позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
треті особи: ОСОБА_6, Львівська міська
рада, про погодження меж земельної
ділянки.

Визнано погодженою із ОСОБА_4 межі
закріпленої на місцевості земельної
ділянки по АДРЕСА_1 згідно акту
обстеження та показу меж земельної
ділянки від 01.06.2013 року без її підпису
на документі як суміжного користувача
земельної ділянки по АДРЕСА_1.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржила відповідачка
ОСОБА_4.

В апеляційній скарзі зазначає, що
рішення суду першої інстанції є
незаконним та необґрунтованим,
винесене з порушенням норм
матеріального і процесуального права,
має місце неповне з'ясування обставин,
що мають значення для справи, та
невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Апелянт вважає, що районний суд не
розглянув в сукупності надані нею
докази та не надав їм належної оцінки.
Зазначає, що вона не могла погодити акт
узгодження меж від 01.06.2013 року, оскільки
межі між будинковолодіннями АДРЕСА_1 не
визначені жодними межовими знаками.
Вказує, що саме позивач, приступивши у
2008 році до використання земельної
ділянки без одержання документу, що
посвідчує право на цю земельну ділянку
та без його державної реєстрації,
порушив ч.3 ст.125 ЗК України, самочинно
збудував житловий будинок та гараж,
якому в 2012 році присвоєно поштову
адресу: АДРЕСА_1. Звертає увагу суду на
те, що в резолютивній частині
оскаржуваного рішення не зазначено,
яку саме межу чи межі визнано судом
погодженою із ОСОБА_4, а також не
вказано, якої саме закріпленої на
місцевості земельної ділянки та не
вказано без підпису на якому документі.

Просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити у задоволенні позову
ОСОБА_2

Заслухавши суддю-доповідача,
перевіривши матеріали справи та доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню, виходячи із наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обгрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване
рішення не відповідає даним вимогам.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, районний
суд виходив з того, що відповідачка
безпідставно не погоджує позивачці меж
земельної ділянки, перешкоджаючи їй у
реалізації права на приватизацію
такої.

Колегія суддів не погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції, так як він дійшов до них з
порушенням норм матеріального та
процесуального права.

Земельні відносини щодо володіння,
користування і розпорядження землею
регулюються Конституцією України,
Земельним Кодексом України, а також
прийнятими відповідно до них
нормативно - правовими актами.

Згідно із ч.1 ст.18 ЗК України до земель
України належать усі землі в межах її
території, в тому числі острови та
землі, зайняті водними об'єктами, які за
основним цільовим призначенням
поділяються на категорії.

Перелік категорій земель
визначений ст.19 ЗК України і одними з
них є землі сільськогосподарського
призначення, землі житлової та
громадської забудови, землі
природно-заповідного та іншого
природоохоронного призначення та інші.

Згідно із ст.39 ЗК України
використання земель житлової та
громадської забудови здійснюється
відповідно до генерального плану
населеного пункту, іншої містобудівної
документації, плану земельно -
господарського устрою з дотриманням
будівельних норм, державних стандартів
і норм, регіональних та місцевих правил
забудови.

Земля в Україні може перебувати у
приватній, комунальній та державній
власності(ч.3 ст.78 ЗК України).

Відповідно до ст.83 ЗК України
землі, які належать на праві власності
територіальним громадам сіл, селищ,
міст, є комунальною власністю. У
комунальній власності перебувають усі
землі в межах населених пунктів, крім
земель приватної та державної
власності, а також земельні ділянки за
їх межами, на яких розташовані об'єкти
комунальної власності. До земель
комунальної власності, які не можуть
передаватись у приватну власність,
належать, зокрема, землі загального
користування населених
пунктів(майдани, вулиці, проїзди, шляхи,
набережні, пляжі, парки, сквери,
бульвари, кладовища, місця
знешкодження та утилізації відходів
тощо).

Районним судом встановлено, що ОСОБА_2
на праві приватної власності належить
житловий будинок площею 99,3 кв.м. та
гараж площею 43,4 кв.м. по АДРЕСА_1, що
стверджується свідоцтвом про право
власності №С-05186 від 08.08.2012 року.

Розпорядженням Сихівської районної
адміністрації Львівської міської ради
від 02.07.2012 року вказаному будинку
присвоєно окремий поштовий номер -
АДРЕСА_1.

Ухвалою Львівської міської ради №2207
від 28.02.2013 року ОСОБА_2 надано дозвіл
на виготовлення технічної
документації із землеустрою щодо
становлення(відновлення) меж земельної
ділянки по АДРЕСА_1.

Частиною 1 ст.116 ЗК України визначено, що
громадяни та юридичні особи набувають
право власності та право користування
земельними ділянками із земель
державної або комунальної власності за
рішенням органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування в
межах їх повноважень, визначених цим
Кодексом або за результатами аукціону.

Статтею 12 ЗК України встановлено, що
розпорядження землями територіальної
громади віднесено до повноважень
сільських, селищних, міських рад.

Відповідно до ст. 152 ЗК України держава
забезпечує громадянам та юридичним
особам рівні умови захисту прав
власності на землю. Власник земельної
ділянки або землекористувач може
вимагати усунення будь-яких порушень
його прав на землю, навіть якщо ці
порушення не пов'язані з позбавленням
права володіння земельною ділянкою, і
відшкодування завданих збитків. Захист
прав громадян та юридичних осіб на
земельні ділянки здійснюється шляхом:
визнання прав; відновлення стану
земельної ділянки, який існував до
порушення прав, і запобігання вчиненню
дій, що порушують права або створюють
небезпеку порушення прав; визнання
угоди недійсною; визнання недійсними
рішень органів виконавчої влади або
органів місцевого самоврядування;
відшкодування заподіяних збитків;
застосування інших, передбачених
законом, способів.

Згідно довідки Управління Держкомзему
у місті Львові від 02.10.2012 року згідно
земельно- кадастрових даних земельна
ділянка НП АДРЕСА_1(згідно
представленого плану земельної
ділянки) площею 0,2250 га знаходиться в
користуванні ОСОБА_6 без належно
оформлених правовстановлюючих
документів на
землекористування(згідно списку
землекористувачів та землевласників
Галицького району м. Львова,
затвердженого рішенням виконкому
Львівської міської ради від 06.02.1998 року
№51»Про інвентаризацію земель». За
категорією земель дана земельна
ділянка відноситься до земель житлової
та громадської забудови(а.с.10).

Така інвентаризація проводилась ДП
«Західгеодезкартографія» згідно угоди
№1/196 від 27.01.1996 року із Львівською
міською радою і ці роботи носили лише
інформативний характер, тобто
визначали усіх власників і
користувачів земельними ділянками, а
тому межі земельних ділянок на
місцевості виносились із словесних
показів користувачів, актів погодження
і встановлення меж не вимагалось, а
також не вимагалось юридичного
підтвердження права користування
земельними ділянками, що
підтверджується листом ДП
«Західгеодезкартографія» №1/457 від
26.11.2013 року(а.с.47).

З технічного паспорта на житловий
будинок АДРЕСА_1 вбачається, що він
належить на праві спільної часткової
власності ОСОБА_4.(53/100 частки) та
ОСОБА_6.(47/100).

Рішенням Сихівського районного суду м.
Львова від 21.11.2012 року між цими двома
співвласниками проведено реальний
поділ даного житлового будинку. Однак,
при цьому між ними не встановлено
порядку користування земельною
ділянкою, на якій розташований цей
житловий будинок.

З планів земельної ділянки по АДРЕСА_1,
які знаходяться на а.с.38,41, вбачається,
що житловий будинок, який належить на
праві приватної власності позивачці,
також знаходиться на цій же земельній
ділянці.

У порушення вимог ч.3 ст.10 ЦПК України,
ч.1 ст.60 ЦПК України позивачкою не
доведено, що їй у встановленому законом
порядку передано у користування
частину даної земельної ділянки та
якого розміру.

Виходячи з наведеного, колегія суддів
вважає, що оцінюючи зібрані по справі
докази, суд не дотримався
встановленого ст.212 ЦПК України
принципу оцінки доказів, відповідно до
якого суд на підставі всебічного,
повного й об'єктивного розгляду
обставин справи аналізує і оцінює
докази як кожен окремо, так і в їх
сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і
протиріччі, і ця оцінка повинна
спрямовуватися на встановлення
достовірності чи відсутності обставин,
які обґрунтовують доводи і заперечення
сторін, та не дав їм належної оцінки,
внаслідок чого дійшов помилкового
висновку про підставність позовних
вимог ОСОБА_2

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Відповідно п.11 постанови Пленуму
Верховного суду України від 18.12.2009 р. №14
«Про судове рішення у цивільній
справі» оскільки правом на звернення
до суду за захистом наділена особа в
разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів та осіб, яким надано
право захищати права, свободи та
інтереси інших осіб або державні та
суспільні інтереси (частини перша та
друга статті 3 ЦПК), то суд повинен
встановити, чи були порушені,
невизнані або оспорені права, свободи
чи інтереси цих осіб, а якщо були, то
вказати, чи є залучений у справі
відповідач відповідальним за це.

В рішенні №18-рп/2004 від 01.12.2004 р. в справі
№1-10/2004 Конституційний суд України
визначив, що поняття «охоронюваний
законом інтерес», що вживається в
частині першій статті 4 Цивільного
процесуального кодексу України та
інших законах України у
логічно-смисловому зв'язку з поняттям
"права", треба розуміти як прагнення до
користування конкретним
матеріальним та/або нематеріальним
благом, як зумовлений загальним
змістом об'єктивного і прямо не
опосередкований у суб'єктивному праві
простий легітимний дозвіл, що є
самостійним об'єктом судового
захисту та інших засобів правової
охорони з метою задоволення
індивідуальних і колективних потреб,
які не суперечать Конституції і
законам України, суспільним інтересам,
справедливості, добросовісності,
розумності та іншим загальноправовим
засадам.

Колегія суддів вважає, що оскільки
жодні законні права та охоронювані
законом інтереси позивачки
відповідачкою не порушені, то
оскаржуване рішення слід скасувати та
ухвалити нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позову ОСОБА_2

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.2, 309, 313, 314
ч.2, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4
задовольнити.

Рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 31 січня 2014 року скасувати та
ухвалити нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
треті особи: ОСОБА_6, Львівська міська
рада, про погодження меж земельної
ділянки.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: