Справа №478/2153/13-ц 13.03.2014 13.03.2014 13.03.2014
Провадження № 22ц/784/841/14
Суддя першої інстанції
Суддя-доповідач апеляційного
суду Царюк Л.М.
У Х В А Л А

Іменем України

13 березня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області в складі:

головуючого Козаченка В.І.,

суддів: Царюк Л.М.,
Мурлигіної О.Я.,

при секретарі Рудніку Є.М.,

за участю: представників позивачки -
ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
позивачки ОСОБА_2 на рішення
Казанківського районного суду
Миколаївської області від 28 січня 2014
року за позовом ОСОБА_4 до приватного
підприємства «Агротех» про визнання
договору оренди земельної ділянки
недійсним та витребування земельної
ділянки з чужого незаконного володіння
,-

В С Т А Н О В И Л А:

4 грудня 2013 року ОСОБА_4 звернулась до
суду з позовом до приватного
підприємства «Агротех» (надалі - ПП
«Агротех») про визнання договору
оренди земельної ділянки недійсним та
витребування земельної ділянки з
чужого незаконного володіння.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що 15
квітня 2003 року між нею та ПП «Агротех»
було укладено договір оренди земельної
ділянки строком на 10 років. Проте, як
з'ясувалося цей договір не містить
всіх істотних умов передбачених ст. 15
Закону України «Про оренду землі», а
саме: умов збереження стану об'єкта
оренди, повернення земельної ділянки
орендодавцеві, визначення сторони, яка
несе ризик випадкового пошкодження
або знищення об'єкту оренди чи його
частини, існуючи обмеження щодо
використання цієї земельної ділянки.
Крім того, договір оренди не містить
додатків до договору оренди землі,
визначених зазначеною нормою закону,
зокрема: план або схема земельної
ділянки, кадастровий план земельної
ділянки, акт визначення меж земельної
ділянки в натурі, акт
приймання-передачі об'єкта оренди, а
також цей договір укладався з ОСОБА_5, а
не з юридичною особою - ПП «Агротех»,
яке на день підписання договору не
існувало.

Посилаючись на те, що сторонами не було
досягнуто згоди з усіх істотних умов,
указаний договір є таким що укладений з
порушенням норм чинного законодавства,
зокрема статті 15 згаданого Закону, а
тому просила визнати недійсним
зазначений договір оренди земельної
ділянки та витребувати земельну
ділянку з чужого незаконного володіння
шляхом передачі їй земельної ділянки.

Рішенням Казанківського районного
суду Миколаївської області від
28 січня 2014 року в задоволені позову
відмовлено.

В своїй апеляційній скарзі представник
позивачки ОСОБА_2 просила скасувати
рішення суду та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити вимоги в повному
обсязі, посилаючись на порушення судом
норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представників позивачки, перевіривши
законність і обґрунтованість
оскаржуваного рішення в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у місцевому суді, дослідивши матеріали
справи, колегія суддів дійшла висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною вимог, які
встановлені ч. 1-3, 5 і 6 ст. 203 ЦК України.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України ( в
редакції чинній на момент виникнення
спірних правовідносин) передбачено, що
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства.

На час укладення спірного
договору оренди землі умови договору
оренди землі були визначені ч. 2 ст. 14
Закону України № 161-Х1У «Про оренду
землі» від 6 жовтня 1998 року в редакції
від 1 січня 2003 року (надалі - Закон №
161-Х1У), за положеннями якої істотними
умовами договору оренди земельної
ділянки були: 1) об'єкт оренди ( місце
розташування та розмір земельної
ділянки);

2) термін договору оренди;

3) орендна плата (розмір,
індексація, форми платежу, терміни та
порядок внесення і перегляду);

4) цільове призначення, умови
використання і збереження якості
землі;

5) умови повернення земельної
ділянки орендодавцеві;

6) існуючи обмеження і обтяження
щодо використання земельної ділянки;

7) сторона, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди чи його частини;

8) відповідальність сторін.

Частиною 2 ст. 13 Закону № 161-Х1У
визначено невід'ємною частиною
договору оренди є план (схема)
земельної ділянки.

Отже, суд першої інстанції
правильно застосував до спірних
правовідносин зазначені правові норми
Закону № 161-Х1У, що діяли на момент
укладення спірного договору оренди
землі, оскільки в подальшому редакція
цих статей була змінена. За загальним
правилом про дію нормативно-правового
акту в часі до кожної події, факту чи
відносин застосовується той
нормативно-правовий акт, який був
чинним на момент, коли вказана подія,
факт чи відносини мали місце (ст. 58
Конституції України, ст. 5 ЦК України).

За такого, правові норми ст. 15
Закону № 161-Х1У, редакція якої було
змінена після укладення спірного
договору оренди землі та на яку
позивається позивачка, до спірних
правовідносин не можуть бути
застосовані.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, ОСОБА_4 є власником
земельної ділянки площею 8,37 га,
розташованої в межах території
Веселобалківської сільської ради
Казанківського району Миколаївської
області, відповідно до державного акту
на право власності на земельну ділянку
від 11 вересня 2001 року (а.с.13).

15 квітня 2003 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5
підписано договір оренди землі,
відповідно до якого належна позивачці
земельна ділянка передана на умовах
оренди строком на 10 років в
користування орендарю (а.с.11-12).

На зазначену земельну ділянку
розроблявся кадастровий план з
відповідним кадастровим номером, що
відповідає державному акту ( а.с. 54).

26 лютого 2007 року спірний договір оренди
зареєстровано Миколаївською
регіональною філією Центру державного
земельного кадарсту і виконується
сторонами до цього часу (а.с. 11-12).

Юридична особа ПП «Агротех»,
засновником якої був ОСОБА_5,
зареєстрована в Єдиному державному
реєстрі юридичних осіб 18 квітня 2003
року та рішенням цього підприємства
від 24 вересня 2003 року надана згода на
виконання умов спірного договору
оренди землі (а.с. 42, 43).

З огляду на встановлені обставини
справи та наведені правові норми
Закону № 161-Х1У, суд першої інстанції
дійшов правильного висновку, що у
спірному договорі оренди землі
зазначені істотні умови договору,
зокрема об'єкт оренди ( п.п.1.1.), термін
договору оренди (п.п. 1.2), орендна плата
(п. 2), цільове призначення, умови
використання і збереження якості землі
(п.п. 1.2,3.4.2., 3.4.3), умови повернення
земельної ділянки орендодавцеві (п.п.
7.3), існуючи обмеження і обтяження щодо
використання земельної ділянки (п.п. 1.4),
відповідальність сторін (п. 4). Також
визначено план (схема) земельної
ділянки.

У спірному договорі відсутня
істотна умова, визначена п. 7 ч. 2 ст. 14
Закону № 161-Х1У щодо визначення сторони,
яка несе ризик випадкового пошкодження
або знищення об'єкта оренди чи його
частини.

Проте, як правильно зазначив суд
першої інстанції, позивачкою при
зверненні до суду з зазначеним позовом
не зазначено та відповідно до положень
ст. 60 ЦПК України не надано відповідних
доказів про те, які права та
охоронювані законом інтереси
позивачки порушені внаслідок не
зазначення в договорі істотної умови,
передбаченої п. 7 ч. 2 ст. 14 Закону №
161-Х1У.

В результаті розгляду справи
також не було встановлено факту такого
порушення, а тому колегія суддів
погоджується з висновком районного
суду, що встановлення тільки
формального порушення закону, є
правовою підставою для відмови в
задоволенні позовних вимог.

Така правова позиція міститься в
постанові Верховного Суду України від
25 грудня 2013 року у справі № 6-94цс13.

В силу ст. 360-7 ЦПК України рішення
Верховного Суду України, прийняте за
наслідками розгляду заяви про перегляд
судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
(судами) касаційної інстанції одних і
тих самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, є
обов'язковим для всіх суб'єктів владних
повноважень, які застосовують у своїй
діяльності нормативно-правовий акт, що
містить зазначену норму права та для
всіх судів України. Суди зобов'язані
привести свою судову практику у
відповідність із рішенням Верховного
суду України.

Колегія суддів також погоджується
з висновком районного суду щодо
відсутності правових підстав визнання
спірного договору недійсним з підстав
укладення його з засновником ПП
«Агротех» - ОСОБА_5 до державної
реєстрації цього підприємства з огляду
на таке.

Відповідно до положень ст. 113
Господарського Кодексу України (в
редакції від 16 січня 2003 року) (надалі -
ГКУ) приватне підприємство є суб'єктом
господарювання. Порядок організації та
діяльності приватних підприємств
визначається цим Кодексом та іншими
законами.

З аналізу правових норм ст. 135 ГКУ
вбачається, що власник майна має право
здійснювати господарську діяльність в
організаційно-правових формах
господарювання, не заборонених
законом.

Таким чином, ОСОБА_5, як власник
майна та засновник ПП «Агротех»
мав право укладати, як орендар, спірний
договір оренди землі, який в
подальшому, був визнаний ПП «Агротех»,
як юридичною особою, для здійснення
господарської діяльності.

Колегія суддів визнає правильним
висновок суду, що державна реєстрація
спірного договору оренди, яка
відбулася 26 лютого 2007 року, тобто через
тривалий час після підписання
сторонами договору, не є підставою для
визнання вказаного договору недійсним
з огляду на таке.

На час виникнення спірних
правовідносин (підписання договору та
його державної реєстрації) був чинним
Порядок державної реєстрації
договорів оренди землі, затверджений
постановою Кабінету Міністрів України
від 25 грудня 1998 року № 2073, яким
передбачено, що державна реєстрація
договорів оренди земельної ділянки є
певною процедурою, яка займає
визначений проміж часу. Тобто
підписання договору оренди та його
державна реєстрація можуть не
збігатися в часі.

Державна реєстрація договору
оренди землі є тільки підтвердженням
того, що державою визнається факт
волевиявлення сторін, який мав місце на
час підписання договору оренди, та у
зв'язку з яким виникає або припиняється
право оренди земельної ділянки.

З огляду на таке, доводи, викладені
в апеляційній скарзі, висновків
районного суду не спростовують, були
предметом розгляду в суді першої
інстанції та суд дав їм належну оцінку.

На підставі викладеного, колегія
суддів не вбачає підстав, визначених
ст. 309 ЦПК України, для скасування
рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника
інтересів ОСОБА_4 - ОСОБА_2 відхилити,
а рішення Казанківського районного
суду Миколаївської області від 28 січня
2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
але може бути оскаржена в касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий

Судді: