Справа №345/7110/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15.01.2014 р.
м. Калуш

Калуський міськрайонний суд
Івано-Франківської області в складі:

головуючого судді -
Онушканича В.В.

секретаря -
Танчук М.С.

з участю позивача
ОСОБА_1

представника позивача
ОСОБА_2

відповідача
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Калуші справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
стягнення заборгованості, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з
вищезазначеним позовом. Свої вимоги
мотивує тим, що 13.07.2013 року він надав
ОСОБА_3 позику у сумі, еквівалентній 400
доларів США, що згідно з офіційним
курсом НБУ становить 3197,20 грн., які
відповідач зобов'язалася повернути до
грудня 2013 року, що підтверджується
розпискою. Однак відповідач взяті на
себе зобов'язання не виконує,
відмовляється повертати борг.

З 30.11.2013 року по 20.12.2013 року ОСОБА_3
прострочила виконання грошового
зобов'язання на 20 днів. Три проценти
річних від простроченої суми
становлять 5,26 грн., які позивач просить
стягнути з відповідача. Крім того,
позивач просить стягнути з відповідача
проценти за користування позикою у
розмірі 90,13 грн., що визначені на рівні
облікової ставки НБУ. Таким чином,
позивач просить стягнути з відповідача
3197,20 грн. боргу, три проценти річних у
розмірі 5,26 грн. та 90,13 грн. процентів, а
також судові витрати.

Позивач та його представник у судовому
засіданні позов підтримали з
вищенаведених підстав. Додатково
позивач суду пояснив, що ОСОБА_3
позичила в нього гроші для того, щоб її
чоловік розрахувався з позивачем за
придбаний в нього автомобіль.
Відповідач писала розписку в с.
Кропивник, у своєму будинку, на кухні.
При цьому були присутні двоє
малолітніх дітей відповідачки. Позивач
просить позов задоволити в повному
обсязі.

Представник позивача наголосив, що
згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити cуму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення, а
також 3% річних від простроченої суми.
Тому відповідач за 20 днів прострочення
виконання повинна повернути 5,26 грн. 3 %
річних.

Представник позивача зазначив, що
згідно ст. 1048 ЦК України позикодавець
має право на одержання від
позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Якщо договором
не встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки НБУ. Згідно постанови НБУ № 209
від 06.06.2013 року облікова ставка НБУ
становила до 13.08.2013 року 7,0%, а з 13.08.2013
року згідно Постанови НБУ №315 від 09.08.2013
року облікова ставка НБУ становила 6,5%.
Відповідачка до дня написання позовної
заяви користувалась позикою 126 днів.
Проценти за користування позикою на
рівні облікової ставки НБУ становлять
90,13 грн. Таким чином, представник
позивача просить позов задоволити у
повному обсязі.

Відповідач позов не визнала. Суду
пояснила, що в грудні 2012 року її чоловік
придбав у позивача автомобіль, який мав
у наступному реалізувати третій особі.
Для цього позивач мав видати
генеральну довіреність на цю третю
особу. У липні 2013 року чоловік
відповідачки перебував за межами
України. Позивач прийшов до неї додому
і сказав, що видасть довіреність на
автомобіль на третю особу після того як
вона погасить борг чоловіка за купівлю
автомобіля. Таким чином примусив
відповідачку написати розписку, нібито
вона отримала від позивача кошти в сумі
400 доларів США. Насправді жодних грошей
від позивача вона не отримувала. Під
час написання розписки у будинку було
двоє її малолітніх дітей та ще один
знайомий. Відповідачка була змушена
написати розписку, так як позивач чинив
на неї моральний та психологічний тиск.
Проте із заявою у правоохоронні органи
з даного приводу вона не зверталася.
Відповідач просить в задоволенні
позову відмовити, так як грошей від
позивача не отримувала.

Вислухавши пояснення сторін по справі,
допитавши свідка, дослідивши письмові
матеріали справи, суд приходить до
висновку, що позов слід задоволити
частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов`язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з моменту
передання грошей або інших речей,
визначених родовими ознаками.

За змістом ст. 1047 ЦК України договір
позики укладається у письмовій формі,
якщо його сума не менш як у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян. На підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що 13 липня 2013 року
ОСОБА_3 отримала від ОСОБА_1 позику в
сумі 400 доларів США, що згідно з
офіційним курсом НБУ становить 3197,20
грн., про що свідчить розписка, яка
міститься в матеріалах справи (а.с. 4, 19).

В постанові Верховного Суду України
від 18 вересня 2013 року, прийнятої за
наслідками розгляду заяви про перегляд
судового рішення з мотивів
неоднакового застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права у подібних
правовідносинах (справа № 6-63 цс 13), яка
є обов'язковою для всіх судів і суди
зобов'язані привести свою практику у
відповідність із цим рішенням (ст. 360-7
ЦПК України), зазначено, що за своєю
суттю розписка про отримання в борг
грошових коштів є документом, який
видається боржником кредитору за
договором позики, підтверджуючи як
його укладення, так і умови договору, а
також засвідчуючи отримання боржником
від кредитора певної грошової суми або
речей.

Суд приходить до висновку, що сторонами
були дотримані вимоги ч. 1 ст. 1047 ЦК
України щодо письмової форми договору
позики, так як відповідач ОСОБА_3 не
заперечила факту, що дана розписка була
написана нею власноручно.

Тобто розписка, яка міститься в
матеріалах справи, підтверджує факт
передачі позивачем ОСОБА_1 та отримання
відповідачем ОСОБА_3 грошових коштів. У
зв'язку з викладеним посилання
відповідача на відсутність доказів
фактичної передачі позичальником
коштів є безпідставним і таким, що не
відповідає вимогам ст. 1047 ЦК України,
згідно з якими на підтвердження
позикових відносин може бути
представлений як договір позики, так і
письмова розписка про позику.

До того ж за змістом положень ч. 1 ст. 1051
ЦК України позичальник має право
оспорити договір позики на тій
підставі, що грошові кошти насправді не
були одержані ним від позикодавця або
були одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Відповідач
вказаним правом не скористалася,
укладений договір позики у
встановленому порядку не оспорила.

Свідок ОСОБА_4, який є чоловіком
відповідачки, пояснив, що він придбав у
позивача автомобіль і при цьому
повністю з ним розрахувався. В
подальшому продав автомобіль третій
особі. Ствердив, що ОСОБА_3 жодних
грошей від позивача не отримувала.
Проте визнав, що під час написання
дружиною розписки присутній не був,
оскільки у цей час перебував за межами
України.

Враховуючи, що свідок ОСОБА_4 не був
присутнім при написанні розписки, суд
не бере до уваги його покази. Крім того,
згідно ч. 2 ст. 1051 ЦК України при
укладенні договору позики в письмовій
формі (крім випадків укладення його під
впливом обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини)
безгрошовість такого договору не може
ґрунтуватись на поясненнях свідків, а
може бути підтверджена лише належними
і допустимими доказами (ч. 2 ст. 58, ст. 59
ЦПК України).

Згідно із вимогами ст.ст. 10, 60 ЦПК
України кожна сторона має довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Посилання відповідача на неотримання
нею коштів за договором позики не
підтверджені належними та допустимими
доказами.

Як вбачається зі змісту розписки,
ОСОБА_3 зобов'язувалася повернути борг
до грудня 2013 року.

Стаття 1049 ЦК України встановлює
обов'язок позичальника повернути
позику (грошові кошти) у такій самій
сумі або речі, визначені родовими
ознаками,у такій самій кількості,
такого самого роду та такої самої
якості,що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до статті 625
цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України
боржник, який прострочив виконання
грошового зобов'язання, на вимогу
кредитора зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Виходячи з положень зазначеної норми,
наслідки прострочення боржником
грошового зобов'язання у вигляді трьох
процентів річних не є санкціями, а
виступають способом захисту майнового
права та інтересу, який полягає в
отриманні компенсації (плати) від
боржника за користування отриманими
ним грошовими коштами, належними до
сплати кредиторові.

Тому, враховуючи кількість днів
прострочення виконання зобов'язання
щодо повернення боргу з 30.11.2013 року по
20.12.2013 року (як зазначено в позовній
заяві), суд приходить до висновку, що з
відповідача слід стягнути 3 % річних в
розмірі 5,26 грн. (3197,20 грн.* 0,03/365 днів *20
днів).

Щодо вимог позивача про стягнення
процентів за користування позикою, то
дані вимоги задоволенню не підлягають,
виходячи з наступного. Згідно ст.1048 ЦК
України позикодавець має право на
одержання від позичальника процентів
від суми позики, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Якщо договором не встановлений розмір
процентів, їх розмір визначається на
рівні облікової ставки НБУ.

З матеріалів справи вбачається, що
предметом позики є валюта у доларах
США. Згідно ЗУ "Про Національний банк
України" облікова ставка Національного
банку України - виражена у відсотках
плата, що береться Національним банком
України за рефінансування комерційних
банків, яка у взаємовідносинах між
сторонами в даному випадку не може бути
застосована, а тому в цій частині позов
задоволенню не підлягає.

Таким чином, оцінюючи в сукупності
зібрані по справі докази, суд приходить
до висновку, що з відповідача на
користь позивача слід стягнути 3202 (три
тисячі двісті дві) гривні 46 копійок, з
яких: 3197,20 грн. - заборгованість за
договором позики, 5,26 грн. - три проценти
річних від простроченої суми.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Тому з
відповідача також слід стягнути на
користь позивача понесені ним судові
витрати.

На підставі викладеного, ст.ст. 625, 1046,
1047- 1051 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 58-60,
88, 209, 213-215 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Стягнути з ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1, на
користь ОСОБА_1 3202 (три тисячі двісті
дві) гривні 46 копійок, з яких: 3197,20 грн. -
заборгованість за договором позики, 5,26
грн. - три проценти річних від
простроченої суми.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
229,40 грн. судового збору та 1500,00 грн.
витрат на правову допомогу.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги, рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Івано-Франківської
області шляхом подачі апеляційної
скарги через Калуський міськрайонний
суд Івано-Франківської області
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення, а особами, які не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення, у
цей же строк з дня отримання копії
рішення.

Головуючий :