№ 2/254/613/2014
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2014 року Будьоннівський
районний суд м. Донецька в складі:

головуючого судді -
Грачова Р.Р.

при секретарі -
Тімончук Ю.С.,

за участю представника позивача -
ОСОБА_1, представника відповідача -
Лещенко Н.М.,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в залі суду в місті
Донецьку цивільну справу за позовом
ОСОБА_3 до відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань в Будьоннівському районі
міста Донецька про відшкодування
моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду з
позовом до відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань в Будьоннівському районі
міста Донецька про відшкодування
моральної шкоди, посилаючись на
наступні обставини.

Позивач перебував в трудових
відносинах з ПАТ «Шахтоуправління
«Донбас». Згідно наказу №328-к від 23.05.1997
року він був прийнятий на роботу горно
робочим очисного забою 4 розряду та
звільнений за п.2 статті 40 КЗпП України
за станом здоров'я, згідно наказу № 195-к
від 30.04.2010 року.

При виконанні своїх трудових
обов'язків, 26.06.2005 року позивач отримав
виробничу травму, а саме травму правого
коліна.

При первинному огляді МСЕК йому було
встановлено 25% втрати професійної
працездатності, при останньому огляді
МСЕК 13.12.2007 року йому було залишено 25%
втрати професійної працездатності
безстроково.

Отримавши виробничу травму правого
колінного суглоба, внаслідок чого
відбулося посттравматичне
пошкодження зовнішньої та бокової
зв'язок колінного суглоба,
посттравматичний синовит, вважаю, що
йому була спричинена моральна шкода,
яка виразилася не тільки у відчутті
тривалого фізичного болю, стражданнях,
але й в емоційних переживаннях. Після
чого, позивач вважає себе
неповноцінною людиною: не може
займатися своїми улюбленими заняттями,
відчуває біль в коліні, обмежено
разгибательний рух в правому коліні до
80 градусів, розвився артроз 2-3 ступеню,
виникло порушення функції ходьби. В
зв'язку з отриманою травмою позивач
відчуває почуття незручності, сорому,
безпорадності від такого положення,
з'явилася безсонниця, дратівливість.

З отриманою травмою його
працездатність знизилась, в зв'язку з
чим йому необхідно докладати
додаткових зусиль для ведення
звичайного образу життя.

Моральну шкоду, спричинену йому
внаслідок травми на виробництві він
оцінює 10 000 гривень.

У відповідності до ст. 4 ЗУ «Про охорону
праці», статей 1, 28, 34 ЗУ «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які потягли за особою
втрату працездатності», вказані
положення закону передбачають
відшкодування Фондом соціального
страхування від нещасних випадків
шляхом надання постраждалим
соціальних послуг, в тому числі
відшкодування моральної шкоди.

Просить суд стягнути з відповідача на
його користь моральну шкоду в розмірі
10 000 гривень.

Представник позивача - ОСОБА_1, що
діє на підставі довіреності, в судовому
засіданні підтримав позовні вимоги,
надав пояснення аналогічні викладеним
в позовній заяві, просив позов
задовольнити.

Представник відповідача - Лещенко
Н.М., що діє на підставі довіреності в
судовому засіданні позовні вимоги не
визнала, надала суду відзив на позовну
заяву, просила в задоволенні позову
відмовити.

Вислухавши пояснення представника
позивача та представника відповідача,
вивчивши матеріали справи і дослідивши
надані докази, суд у межах заявлених
позовних вимог (стаття 11 ЦПК України)
встановив наступне.

За приписами статті 46 Конституції
України громадяни мають право на
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
безробіття з незалежних від них
обставин, а також у старості та інших
випадках, передбачених законом.

Наявними в матеріалах справи доказами
підтверджено, що на підставі наказу
№328-к від 23.05.1997 року, ОСОБА_3 був
прийнятий горно робочим очисного
забою 4 розряду з повним робочим днем в
шахті на добувальній ділянці до
«Шахтоуправління «Донбас» та 30.04.2010
року був звільнений на підставі статті
40 ч.2 КЗпП в зв'язку з виявленими
невідповідностями виконання роботи
внаслідок стану здоров'я, що свідчить
про те, що позивач пропрацював на шахті
тривалий час (13 років).

Під час праці у на шахті, позивач
працював у небезпечних умовах та під
час виконання своїх трудових
обов'язків, а саме 26.06.2005 року, ОСОБА_3
отримав ушкодження здоров'я, а саме:
забиті рани правого колінного суглобу,
гамартроз, про що адміністрацією
підприємства «Шахтоуправління Донбас»
складений акт про нещасний випадок,
пов'язаний з виробництвом №61 29.06.2005
року по формі Н-5.

Причинами нещасного випадку визнані:
порушення статті 14 ЗУ «Про охорону
праці», п.1п. Інструкції про охорону
праці, безпечного виконання робіт» та
поведінки у шахті.

Як вбачається з витягу з протоколу №1
засідання комісії по охороні праці ш/у
«Донбас» по розгляду заяви працюючих
по відшкодуванню матеріальної шкоди в
зв'язку з нещасним випадком пов'язаним
з виробництвом від 18.11.2005 року,
засідання комісії вирішило, єдино
разову виплату ОСОБА_3 у зв'язку з
наявність вини самого потерпілого
зменшити на 5%, що також узгоджуються з
поясненнями представника відповідача
наданих в судовому засіданні.

Згідно з висновком медико-соціальної
експертної комісії від 17.11.2005 року
ОСОБА_3 на підставі акту огляду вперше
встановлена втрата професійної
працездатності у розмірі 25% у зв'язку із
трудовим каліцтвом, із встановленням
дати переогляду 17.11.2007 року.

Висновком МСЕК від 13.12.2007 року позивачу
повторно встановлена ступінь втрати
професійної працездатності - 25% у
зв'язку із трудовим каліцтвом,
безстроково.

У судовому засіданні представник
відповідача підтвердив, що
відділеннями виконавчої дирекції
Фонду в Будьоннівському районі м.
Донецька ОСОБА_3 нараховане
відшкодування шкоди, а також
систематично провадиться перерахунок
страхової суми, здійснюються виплати
на медикаментозне та на
санаторно-курортне лікування при
наявності письмової заяви позивача.

Наведені факти і обставини визнані
сторонами в судовому засіданні, тому
відповідно до правил частини першої
статті 61 ЦПК України не підлягають
доказуванню.

Забезпечення безпечних і нешкідливих
умов праці на всіх підприємствах, в
установах, організаціях, відповідно до
вимог статті 153 Кодексу законів про
працю України, покладається на
власника або уповноважений ним орган.

Приписами статті 13 Закону України від 14
жовтня 1992 року № 2694-ХІІ «Про охорону
праці» визначено, що роботодавець
зобов'язаний створити на робочому
місці в кожному структурному
підрозділі умови праці відповідно до
нормативно-правових актів, а також
забезпечити додержання вимог
законодавства щодо прав працівників у
галузі охорони праці.

Законом України від 23 вересня 1999 року №
1105-ХІV«Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності»
(далі Закон № 1105-ХІV, набрав чинності з 1
квітня 2001 року) в редакції, чинній на
час виникнення спірних правовідносин,
встановлено, що у разі настання
страхового випадку Фонд зобов'язаний у
встановленому законодавством порядку
згідно статті 21 Закону надати
соціальні послуги і провести виплати,
передбачені цією нормою права, зокрема,
своєчасно та в повному розмірі
відшкодувати шкоду, заподіяну
працівникові внаслідок ушкодження
його здоров'я, виплачуючи йому: е)
грошову суму за моральну шкоду за
наявності факту заподіяння цієї шкоди
потерпілому.

Відшкодування моральної (немайнової)
шкоди застрахованим особам незалежно
від відшкодування майнової втрати
відповідно до статті 1 Закону було
одним із засобів захисту особистих
немайнових прав працівника. Обов'язок
по відшкодуванню моральної шкоди
застрахованим особам, як це було
передбачено підпунктом 1 частини
першої статті 21, частиною третьою
статті 28 Закону, покладався на установи
Фонду.

Частиною третьою статті 34 цього Закону
передбачено, що моральна (немайнова)
шкода, заподіяна умовами виробництва,
яка не спричинила втрати потерпілим
професійної працездатності,
відшкодовується Фондом соціального
страхування від нещасних випадків за
заявою потерпілого з викладом
характеру заподіяної моральної
(немайнової) шкоди та за поданням
відповідного висновку медичних
органів. Відшкодування здійснюється у
вигляді одноразової страхової виплати
незалежно від інших видів страхових
виплат. Сума страхової виплати за
моральну (немайнову) шкоду
визначається в судовому порядку. При
цьому сума страхової виплати не може
перевищувати двохсот розмірів
мінімальної заробітної плати,
встановленої на день виплати,
незалежно від будь-яких інших
страхових виплат.

Рішенням від 27 січня 2004 року №1-рп/2004
(пункт 4.1) Конституційний Суд України
роз'яснив про обов'язок відшкодування
Фондом моральної (немайнової) шкоди,
заподіяної умовами виробництва, в
інших випадках, коли здійснення права
застрахованих на відшкодування
моральної (немайнової) шкоди має
забезпечуватися Фондом на підставі
статей 1,5,6,13, 21 та частини третьої статі
28 цього Закону.

Положеннями пункту 1, абзацу третього
пункту 5, пункту 9, абзацу 3 пункту 10,
пункту 11 розділу І Закону України від 23
лютого 2007 року № 717-V «Про внесення змін
до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», скасовано право
застрахованих громадян, що потерпіли
на виробництві від нещасного випадку
або професійного захворювання, на
відшкодування моральної шкоди за
рахунок Фонду, яке вони мали відповідно
до приписів первинної редакції Закону
№ 1105-ХІV.

Рішенням Конституційного Суду України
від 08 жовтня 2008 року № 20-рп/2008 визнано,
що зазначеними законодавчими змінами
право цієї категорії громадян на
відшкодування моральної шкоди не
порушено, оскільки статтею 1167
Цивільного кодексу України та статтею
2371 Кодексу законів про працю України їм
надано право відшкодовувати моральну
шкоду за рахунок власника або
уповноваженого ним органу
(роботодавця).

Враховуючи, що факт нещасного випадку
на виробництві з ОСОБА_3, що призвів до
втрати працівником професійної
працездатності, вперше встановлений
медико-соціальною експертною комісією
від 17.11.2005 року і повторно - від 13.12.2007
року, суд дійшов висновку про
виникнення страхового випадку в період
дії Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», оскільки за приписами
частини 4 статті 2 ЦПК України закон,
який встановлює нові обов'язки,
скасовує чи звужує права, належні
учасникам цивільного процесу, чи
обмежує їх використання, не має
зворотної сили.

Таким чином, суд визнає наявність у
позивача права вимагати відшкодування
моральної шкоди, заподіяної унаслідок
нещасного випадку на виробництві, з
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в Будьоннівському
м. Донецька.

Відповідно до положень статті 5 ЦК
України акти цивільного законодавства
регулюють відносини, які виникли з дня
набрання ними чинності. Акт цивільного
законодавства не має зворотної сили,
крім випадків, коли він пом'якшує або
скасовує цивільну відповідальність.
Якщо цивільні відносини виникли раніше
і регулювалися актом цивільного
законодавства, який втратив чинність,
новий акт цивільного законодавства
застосовується до прав та обов'язків,
що виникли з моменту набрання ним
чинності.

За таких обставин доводи представника
відповідача про те, що Закон України №
717-V від 23 лютого 2007 року скасував
відповідальність Фонду з
відшкодування моральної шкоди
застрахованій особі, визнаються судом
неспроможними, оскільки зі змісту
норми закону випливає, що акти
цивільного законодавства не
застосовуються стосовно прав і
обов'язків, які виникли до набрання ним
чинності.

Посилання представника відділення
виконавчої дирекції Фонду щодо
пропущення позивачем строку позовної
давності, передбаченого статтею 233 КЗпП
України, на думку суду, є
безпідставними. В пункті 16 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 31
березня 1995 року № 4 «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди»
роз'яснено, що до вимог про
відшкодування моральної шкоди у
випадках, передбачених трудовим
законодавством застосовується
тримісячний строк позовної давності
(ст. 233 КЗпП). До інших вимог про
відшкодування моральної шкоди, як
вимог, що випливають з порушення
особистих немайнових прав, строки
позовної давності відповідно до ст. 83
ЦК не застосовуються.

Крім того, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 268 ЦК
України на вимогу про відшкодування
шкоди, завданої каліцтвом, іншим
ушкодженням здоров'я або смертю
позовна давність не поширюється.

Приймаючи до уваги, що належним
відповідачем по справі щодо
відшкодування моральної шкоди
внаслідок трудового каліцтва є Фонд
соціального страхування, а норми
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», стосовно до положень
Кодексу законів про працю України
виступають як прийняті пізніше
спеціальні норми, суд вважає, що вони
мають пріоритет у застосуванні із
питань, урегульованих ними інакше. За
таких обставин на момент виникнення у
позивача права на відшкодування
компенсації моральної шкоди норми
трудового законодавства на той час на
зазначені правовідносини не
поширювалися.

Визначення моральної шкоди міститься у
положеннях статті 23 ЦК України, у якій
зазначено, що моральна шкода полягає,
зокрема: 1) у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; 2) у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з противоправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів. Моральна
шкода відшкодовується грішми, іншим
майном, або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначені розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Обґрунтовуючи вимоги про наявність
факту спричинення та розміру
компенсації моральної шкоди,
представник позивача у судовому
засіданні зазначив, що в результаті
отримання ушкодження здоров'я
внаслідок нещасного випадку на
виробництві ОСОБА_3 втратив своє
здоров'я, частково (25%) втратив
професійну працездатність. За станом
здоров'я він обмежений у побуті, його
турбують фізичні болі, позивач у
зв'язку з отриманим трудовим каліцтвом
знаходиться під наглядом лікарів,
унаслідок цього порушені його звичайні
соціальні зв'язки, він знаходиться у
постійній нервовій напруженості, що
негативно впливає на його
психологічний стан та стосунки у сім'ї.
Компенсація моральної шкоди
оцінюється позивачем у розмірі 10000 грн.

Посилання представника виконавчої
дирекції Фонду на відсутність
об'єктивних доказів спричинення
моральної шкоди, судом визнаються
безпідставними, оскільки позивачу
унаслідок нещасного випадку на
виробництві спричинена втрата
професійної працездатності
безстроково.

Крім того, у пункті 4.1 Рішення
Конституційного Суду України від 27
січня 2004 року № 1-рн/2004 вказано, що
ушкодження здоров'я, заподіяні
потерпілому під час виконання трудових
обов'язків, незалежно від ступеня
втрати професійної працездатності
спричиняють йому моральні і фізичні
страждання.

Приймаючи до уваги встановлені при
розгляді справи безспірні обставини:
факт отримання ОСОБА_3 трудового
каліцтва внаслідок нещасного випадку
на виробництві, яке призвело до втрати
професійної працездатності (25%),
необхідність постійного лікування, суд
визнає, що трудове каліцтво зумовило
порушення нормальних життєвих зв'язків
позивача, негативно відбилося на його
фізичному та психічному стані, змусило
змінити спосіб життя, суд дійшов
висновку, що ОСОБА_3 завдана моральна
шкода.

Визнаючи розмір компенсації, що
підлягає стягненню на користь ОСОБА_3 у
відшкодування моральної шкоди, суд
приймає до уваги конкретні обставини
нещасного випадку на виробництві,
наявність його вини, ступінь тяжкості
трудового каліцтва, характер та
глибину пов'язаних з цим моральних і
фізичних страждань, ступінь вимушеного
порушення нормального укладу його
життя та необхідність докладання для
його організації додаткових зусиль та
виходячи із суті позовних вимог, засад
розумності та справедливості,
встановлює суму відшкодування у
розмірі 6000 грн.

Твердження представника відповідача
про отримання ОСОБА_3 у повному обсязі
страхового відшкодування за
ушкодження здоров'я та соціальних
виплат, як на підставу відмови у
відшкодуванні моральної шкоди,
визнаються судом неспроможними, тому
суд їх відхиляє.

Моральна шкода, як наголошується в
частині 4 статті 23 ЦК України,
відшкодовується незалежно від
майнової шкоди, яка підлягає
відшкодуванню, та не пов'язана з
розміром цього відшкодування.

Отже, наведені у запереченні
відповідача аргументи не є підставою
для звуження встановленого судом права
позивача на отримання належної
страхової компенсації моральної шкоди.

Правилами частини першої статті 1168 ЦК
України встановлено, що моральна шкода,
завдана каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я, може бути
відшкодована одноразово або шляхом
здійснення помісячних платежів.
Позивач та його представник
наполягають на її одноразовій виплаті.

Позивачем при зверненні до суду за
захистом порушеного права не понесені
судові витрати. У зв'язку з тим, що
відповідно до положень пункту 18
частини 1 статті 5 Закону України «Про
судовий збір» Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України звільнені від
сплати державного мита, суд вважає за
необхідне не компенсувати їх за
рахунок держави.

На підставі вищенаведеного, керуючись
статтями 2, 11, 60, 81, 88, 212-215 Цивільного
процесуального кодексу України,
статтями 1, 21, 28, 34 Закону України від 23
вересня 1999 року № 1105-Х1V «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», статтями 23, 268, 1168
Цивільного кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_3 до відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань в Будьоннівському районі
міста Донецька про відшкодування
моральної шкоди - задовольнити
частково.

Стягнути з Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в Будьоннівському
районі м. Донецька на користь ОСОБА_3
на відшкодування моральної шкоди,
заподіяної унаслідок нещасного
випадку на виробництві при виконанні
трудових обов'язків, одноразово 6000
гривень.

В решті позовних вимог ОСОБА_3 -
відмовити.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Донецької області
через Будьоннівський районний суд м.
Донецька шляхом подання апеляційної
скарги протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти днів
з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

Суддя: