Номер провадження № 22-ц/785/2644/14
Головуючий у першій інстанції Єршова
Доповідач Ступаков О. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого Ступакова О.А.

суддів: Бабія А.П., Станкевича В.А.

при секретарі - Стадніченко А.І.

розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_2 до Одеської міської ради,
виконавчого комітету Одеської міської
ради, Управління земельних ресурсів
Одеської міської ради, Управління
Держземагенства у м. Одесі Одеської
області, Реєстраційної служби
Головного управління юстиції в
Одеській області та ОСОБА_3 про
визнання незаконним і скасування
рішення Одеської міської ради від
26.09.2003 року № - XXIV, визнання недійсним і
скасування Державного акту на право
власності на земельну ділянку,
усунення перешкод в користування
земельною ділянкою тв. Відновлення
порядку користування за апеляційної
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення
Приморського районного суду м. Одеси
від 12 грудня 2013 року, -

встановила:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до
відповідачів в якому після доповнення
до позовної заяви (а.с.128-129, т.2) просив
визнати незаконним і скасувати рішення
Одеської міської ради від 26.09.2003 року №
1752-ХХІУ «Про затвердження технічної
документації з інвентаризації та
передачу у приватну власність
земельної ділянки площею 0,0185 га гр.
ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1, для ведення
індивідуального садівництва»; визнати
недійсним і скасувати державний акт на
право власності на земельну ділянку
серії ОД №022454 від 13.02.2004 року, площею
0,0185 га, розташовану по АДРЕСА_1,
кадастровий номер земельної ділянки
:54:002:0075, зареєстрований в книзі
реєстрації державних актів на право
власності на землю №538, який був
виданий ОСОБА_3; визнати недійсним і
скасувати Державний акт на право
власності на земельну ділянку від
13.02.2004 року, площею 0,0185 га розташовану
по АДРЕСА_1, кадастровий номер
земельної ділянки :54:002:0075,
зареєстрований в книзі реєстрації
державних актів на право власності на
землю №538, який був виданий ОСОБА_3
та підписано начальником Управління
Держкомзему у м.Одесі - В.В. Канцурак;
усунути перешкоди порядку
користування земельною ділянкою
розміром 400 кв. м., розташованою за
адресою: АДРЕСА_1, та відновити порядок
користування встановлений рішенням
Київського РІК №612 від 18.10.1968 року.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилається на те, що на підставі
рішення виконкому Приморського району
м. Одеси № 836 від 04.11.1957 року Обласному
комітету партії України було виділено
земельну ділянку в районі 9 станції В.
Фонтану. Відповідно до виписки з
протоколу № 5 засідання
профорганізації Обкому компартії
України від 10.11.1957 року ОСОБА_7 було
виділено під садівництво земельну
ділянку АДРЕСА_1. Управлінням головного
архітектора м. Одеси від 19.10.1957р.
вказана земельна ділянка площею 400 кв.м.
була відведена в натурі, згідно з
планом та рішенням виконкому.

Земельна ділянка за адресою: АДРЕСА_1
була освоєна двома забудовниками:
ОСОБА_7 (дідом ОСОБА_2) та його товаришем
ОСОБА_8 В період 1958-1959 роки на земельній
ділянці було збудовано садовий будинок
на двох, веранда та надвірні споруди.
Також було встановлено порядок
користування земельною ділянкою,
садовим будинком, надвірними
спорудами, та водопровідною колонкою,
відповідно до якого на земельну
ділянку був єдиний вхід для обох
співвласників по заасфальтованій
доріжці, яка проходила по центру
фасадної частини земельної ділянки по
АДРЕСА_1.

У 1968 році вказаний порядок
користування було затверджено
рішенням Київського РВК № 612 від 18.10.1968
року, а саме було вказано : «разделить
садовый участок под АДРЕСА_1 между
ОСОБА_7 и ОСОБА_8 в существующих
размерах, то есть в тех размерах, как
они пользовались до 18 октября 1968 года,
водопроводную колонку и пешеходную
дорожку оставить в общем пользовании».

Після утворення садового товариства
«Новоберегове» членом якого був
ОСОБА_7, йому було видано членську
книжку. Після смерті ОСОБА_7 земельну
ділянку АДРЕСА_1 у садовому товаристві
«Новоберегове» відповідно рішення
правління СТ «Новоберегове» від 07.02.1995
року було закріплено за ОСОБА_12 У
зв'язку з тим, що клопоти пов'язані з
утриманням земельної ділянки були
тяжкими для бабці. 17.02.1995 року рішенням
правління СТ «Новоберегове» зазначена
ділянка була закріплена за ОСОБА_2
Вказане рішення було затверджено
Президією ради об'єднань садових
товариств, протокол № 2 від 22.02.1995 року.

За переоформлення земельної ділянки
позивачем було сплачено 1000000 крб., що
підтверджується квитанцією до
прибуткового ордеру № 41 від 01.03.1995 року,
переоформлена книжка діда на його ім'я,
після чого він юридично отримав право
користування вищезазначеною земельною
ділянкою та садовим будинком. Другою
частиною садового будинку та земельної
ділянки користувалися ОСОБА_11 та її
онук ОСОБА_3

В 1996 році до позивача звернувся ОСОБА_3
з проханням підписати згоду на
приватизацію частини земельної
ділянки, якою він користувався.
Оскільки порядок користування
земельною ділянкою не змінювався на
протязі 40-ка років і всіх влаштовував,
то він вважав, що приватизація
відбудеться згідно з існуючим (на 1996
рік) порядком користування, тому і
підписав ОСОБА_3 заяву. Після цієї
події, на протязі 6-ти років, тобто до
липня 2002 року ніяких змін у порядку
користування не відбувалося.

Однак, в липні 2002 року ОСОБА_3 змінив
порядок користування ділянкою, а саме:
змінив замок на калитці, якою вони
спільно користувались, побудував
металеву огорожу з колючою проволокою,
влаштував прохід до його будівлі
шириною 53 см., зазначивши його в
документах як проїзд. Змінивши без
згоди порядок користування земельною
ділянкою ОСОБА_3 порушив його права, які
закріплені нормами земельного
законодавства, а також будівельними та
санітарними нормами і правилами.
Спроби врегулювати спірну ситуацію
мирним шляхом ніяких результатів не
дали, та привели до звернення до суду за
захистом своїх порушених прав. У
подальшому стало відомо, що ОСОБА_3
після того, як самовільно змінив
порядок користування земельною
ділянкою, отримав Державний акт на
право власності на земельну ділянку
від 13.02.2004 року, площею 0,0185 га
розташовану по АДРЕСА_1, який був
виданий на підставі рішення Одеської
міської ради від 26.09.2003 року № 1752-ХХІV.
Вказаний Державний акт був виданий з
порушенням діючого законодавства, що
привело до порушення прав позивача, як
землекористувача спільної земельної
ділянки.

В судовому засіданні представники
позивача позов підтримали.

Відповідачі позов не визнали.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 12 грудня 2013 року в
задоволенні позову відмовлено в
повному обсязі.

Не погодившись з зазначеним рішенням
суду позивач подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі ставиться питання
про скасування рішення суду в зв'язку з
тим, що воно ухвалено з порушенням норм
матеріального та процесуального права,
невідповідністю висновків суду
обставинам справи з ухваленням нового
рішення про задоволення позовних вимог
в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи,
заслухавши доповідача, сторони що
зьявилися, доводи апеляційної скарги,
сторони, що з'явилися, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду, судова колегія вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції посилався на те, що на
підставі рішення Приморського РВК № 836
від 04.11 1957 року місцевому комітету
профспілкових організацій про Обкомі
КП України було виділено земельну
ділянку в районі 9 станції В. Фонтану
під колективні сади. Відповідно до
виписки з протоколу № 5 засідання
місцевого комітету профспілкових
організацій про Обкомі КП України від
10.11.1957 року ОСОБА_7 (дід ОСОБА_2) було
виділено під садівництво земельну
ділянку АДРЕСА_1.

Після смерті ОСОБА_7 земельну ділянку
АДРЕСА_1 у садовому товаристві
«Новоберегове» відповідно до рішення
правління СТ «Новоберегове» від 07.02.1995
року було закріплено за бабцею
позивача ОСОБА_12 17.02.1995 року рішенням
правління СТ «Новоберегове» зазначена
ділянка була закріплена за ОСОБА_2.
Вказане рішення було затверджено
Президією ради об'єднань садових
товариств, протокол № 2 від 22.02.1995 року.

Рішенням Київського РВК № 612 від 18.10.1968
року земельну ділянку було розподілено
в існуючих межах між ОСОБА_7 (дідом
ОСОБА_2) та ОСОБА_8 (дідом ОСОБА_3), а саме
було вказано: «разделить садовый
участок под АДРЕСА_1 между ОСОБА_7 и
ОСОБА_8 в существующих размерах, то есть
в тех размерах, как они пользовались до
18 октября 1968 года, водопроводную
колонку и пешеходную дорожку оставить
в общем пользовании».

Згідно договору дарування від 27.10.1994
року, зареєстрованого в реєстрі за
№4-6362 ОСОБА_3 належить 1/2 частина
будинку, розташованого за адресою:
АДРЕСА_1.

У підп. «ґ» п. 18 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 16 квітня 2004
року № 7 «Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ» (зі змінами,
внесеними постановою Пленуму
Верховного Суду України від 19 березня
2010 року № 2) роз'яснено, що при переході
права власності на будівлі та споруди
за цивільно-правовими угодами,
укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з
положеннями чинної до цієї дати ст. 30 ЗК
України до набувача від відчужувача
переходить належне йому право
власності або право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані будівлі та споруди, якщо
інше не передбачалось у договорі
відчуження.

Згідно із ст. 122 ЗК України, сільські,
селищні, міські ради передають
земельні ділянки у власність або у
користування із земель комунальної
власності відповідних територіальних
громад для всіх потреб.

Оспорювана ділянка знаходиться у
користуванні сім'ї відповідача понад 50
років. ОСОБА_3 використав своє право на
її безоплатну приватизацію шляхом
звернення із заявою до Одеської
міської ради. При цьому, ОСОБА_2 був
ознайомлений зі змістом наведеної
заяви та не заперечував щодо
приватизації земельної ділянки у
межах, в яких нею користувався ОСОБА_3
до приватизації.

26.09.2003 року Одеською міською радою було
прийнято рішення № 1752-ХХІV «Про
затвердження технічної документації з
інвентаризації та передачу у приватну
власність земельної ділянки площею 0,0185
га, гр. ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1, для
ведення індивідуального садівництва»,
а 13.02.2004 року ОСОБА_3 був отриманий
державний акт на право власності на
вказану земельну ділянку.

Виходячи з норм ст.116 ЗК України рішення
органу виконавчої влади чи місцевого
самоврядування про передачу у
власність земельної ділянки є
необхідною передумовою виникнення
права власності на земельну ділянку.

Перелік підстав припинення права
власності на земельну ділянку
міститься в ст.140 ЗК України і він є
вичерпним.

Позивачем під час розгляду справи не
було надано належних та допустимих
доказів щодо визнання незаконним та
скасування рішення Одеської міської
ради від 26.09.2003 року №1752-ХХІV«Про
затвердження технічної документації з
інвентаризації та передачу у приватну
власність земельної ділянки площею 0,0185
га гр. ОСОБА_3 за адресою: АДРЕСА_1, для
ведення індивідуального садівництва».

Згідно з матеріалами справи та з
технічною документацією по
встановленню в натурі меж земельної
ділянки та складанню державного акту
на право власності на земельну ділянку
передану ОСОБА_3 для ведення
індивідуального садівництва за
адресою: АДРЕСА_1, заперечень, претензій
з боку суміжних землекористувачів щодо
меж земельної ділянки не було.

На підставі наведеного суд першої
інстанції дійшов до висновку, що дії зі
складання та видачі державного акта на
право власності на землю, здійсненні з
дотриманням Інструкції та відповідних
норм, чинного на час передачі у
власність земельної ділянки,
законодавства.

Висновком спеціаліста № 158 від 03.09.2008
року «Про визначення порушень діючих
нормативно-технічних і протипожежних
вимог, допущених при виділі в натурі
земельної ділянки пл.0,0185 га. по АДРЕСА_1
закріпленого Державним Актом на право
власності на земельну ділянку серія ОД
№9022454 від 26.03.2003 р., виданого на ім'я
ОСОБА_3» було встановлено ряд порушень,
у тому числі, відсутність проїзду до
земельної ділянки позивача.

Згідно зі ст. 98 Земельного кодексу
України право земельного сервітуту - це
право власника або землекористувача
земельної ділянки на обмежене платне
або безоплатне користування чужою
земельною ділянкою (ділянками).
Земельні сервітути можуть бути
постійними і строковими. Встановлення
земельного сервітуту не веде до
позбавлення власника земельної
ділянки, щодо якої встановлений
земельний сервітут, прав володіння,
користування та розпорядження нею.
Земельний сервітут здійснюється
способом, найменш обтяжливим для
власника земельної ділянки, щодо якої
він встановлений.

Правилами ст. 401 ЦК України визначено
поняття користування чужим майном
право користування чужим майном
(сервітут) може бути встановлене щодо
земельної ділянки, інших природних
ресурсів (земельний сервітут) або
іншого нерухомого майна для
задоволення потреб інших осіб, які не
можуть бути задоволені іншим способом.

Сервітут може належати власникові
(володільцеві) сусідньої земельної
ділянки, а також іншій, конкретно
визначеній особі (особистий сервітут).

Статтею 402 ЦК України передбачено, що
сервітут може бути встановлений
договором, законом, заповітом або
рішенням суду. Земельний сервітут може
бути встановлений договором між
особою, яка вимагає його встановлення,
та власником (володільцем) земельної
ділянки.

У разі недосягнення домовленості про
встановлення сервітуту та про його
умови спір вирішується судом за
позовом особи, яка вимагає
встановлення сервітуту.

Відповідно до ст. 404 Цивільного кодексу
України право користування чужою
земельною ділянкою або іншим нерухомим
майном полягає у можливості проходу,
проїзду через чужу земельну ділянку,
прокладання та експлуатації ліній
електропередачі, зв'язку і
трубопроводів, забезпечення
водопостачання, меліорації, тощо. Особа
має право вимагати від власника
(володільця) сусідньої земельної
ділянки, а в разі необхідності - від
власника (володільця) іншої земельної
ділянки надання земельного сервітуту.

Отже, вимагати встановлення земельного
сервітуту може власник або
землекористувач земельної ділянки,
способом найменш обтяжливим для
власника земельної ділянки, щодо якої
він встановлений.

Однак, позивач до ОСОБА_3 з проханням
про встановлення сервітуту не
звертався. Позовні вимоги щодо
встановлення сервітуту позивачем
також не заявлялися.

Оскільки не встановлено порушення прав
позивача з боку ОСОБА_3 суд першої
інстанції не вбачав підстав для
задоволення позовних вимог про
усунення перешкод у користуванні
земельної ділянки.

Колегія погоджується з зазначеними
висновками суду першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги яки є
тотожними змісту позовних вимог, що
права позивача порушені в результаті
зміни порядку користування
встановленого рішенням виконкому
Київської районної ради депутатів від
10.10.1968 року № 612, між суміжними
земельними ділянками, які були у
користування сторін. Порушення
відбулося під час приватизації
земельної ділянки відповідачем. В
результаті зміни порядку користування
земельними ділянками позивач втратив
можливість вільного доступу до своєї
частини будинку та земельної ділянки.
При приватизації земельної ділянки
відповідачем відбулося порушення прав
позивача, оскільки межі земельної
ділянки відповідача не були узгоджені
з позивачем є помилковими.

В матеріалах справи (т.1 а.с. 15) наявна
згода позивача на приватизацію
відповідачем земельної ділянки яка
знаходиться у нього у користуванні.

В матеріалах адміністративної справи
за позовом ОСОБА_2 до Одеської міської
ради, виконавчого комітету Одеської
міської ради, Одеського міського
управління земельних ресурсів, треті
особи - ОСОБА_3, Державне підприємство
«Центр державного земельного кадастру
при державному комітеті України по
земельних ресурсах» в особі Одеської
регіональної філії, про визнання
рішення та державного акту недійсним,
яка надійшла разом зі справою, в
першому томі (а.с. 131, 132) наявні заяви
відповідача від 27.05.2003 року про
передання йому у приватну власність
земельної ділянки площею 185 кв.м. з
зазначенням, що ОСОБА_2 не заперечує про
передання ОСОБА_3 земельної ділянки в
існуючих границях. На (а.с. 134)
зазначеної справи наявна угода про
порядок користування земельною
ділянкою між сторонами з визначенням
меж існуючих границь земельної ділянки
станом на 23.07.2003 року.

Таким чином сторони самостійно
визначили межі користування
земельними ділянками станом на 23.07.2003
року. Доводи апеляційної скарги, що
межі земельних ділянок встановлені
рішенням виконкому Київської районної
ради депутатів від 10.10.1968 року № 612, а
тому саме в межах визначеного порядку
користування земельними ділянками 1968
року відповідач мав право на
приватизацію земельної ділянки яка
знаходиться у його користуванні,
одноособовою зміною відповідачем
після 1968 року порядку користування
земельною ділянкою не відповідають
фактичним обставинам справи.

Посилання в апеляційній скарзі на
п.21 Постанови Пленуму Верховного суду
України від 16.04.2004 року «Про практику
застосування судоми земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ» в якому зазначено, що Суд може
не визнати угоду про порядок
користування земельною ділянкою, коли
дійде висновку, що угода явно ущемляє
законні права когось зі
співвласників, позбавляє його
можливості належно користуватися
своєю частиною будинку, фактично
виключає його з числа користувачів
спільної земельної ділянки, суперечить
архітектурно-будівельним, санітарним
чи протипожежним правилам, як на
підставу для задоволення апеляційної
скарги є помилковим.

Згідно ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи у апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції у межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Позивачем в суді першої інстанції
не зазначалося як підставу для
задоволення позову, що угода про
користування земельною ділянкою між
сторонами від 23.07.2003 року ущемляє
законні права позивача, позбавляє
його можливості належно
користуватися належною йому земельною
ділянкою, фактично виключає його з
числа користувачів спільної
земельної ділянки, суперечить
архітектурно-будівельним, санітарним
чи протипожежним правилам. Навпаки як
зазначалося вище, позивач
обґрунтовував позовні, вимоги
встановленим між сторонами порядком
користування земельною ділянкою на
підставі рішенням виконкому Київської
районної ради депутатів від 10.10.1968 року
№ 612.

Пунктом 21 Постанови Пленуму
Верховного суду України від 16.04.2004 року
«Про практику застосування судоми
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» визначено, що
виходячи з того, що порядок
користування спільною земельною
ділянкою, у тому числі тією, на якій
розташовані належні співвласникам
жилий будинок, господарські будівлі
та споруди, визначається насамперед
їхньою угодою залежно від розміру
їхніх часток у спільній власності на
будинок, суд відповідно до статті 88
ЗК бере до уваги цю угоду при вирішенні
спорів як між ними самими, так і за
участю осіб, котрі пізніше придбали
відповідну частку в спільній
власності на землю або на жилий
будинок і для яких зазначена угода
також є обов'язковою. Це правило
стосується тих випадків, коли жилий
будинок було поділено в натурі.

Враховуючи те, що між сторонами
23.07.2003 року визначений порядок
користування земельною ділянкою,
посилання позивача на визначений
виконкомом Київської районної ради
депутатів від 10.10.1968 року порядок
користування земельною ділянкою як на
підставу для задоволення позову є
помилковим.

Зазначення в апеляційній скарзі
на безпідставне відхилення клопотання
позивача про призначення судової
будівельно-технічної експертизи,
колегія вважає, помилковим, оскільки
при розгляді справи в суді апеляційної
інстанції були відсутні підстави для
призначення зазначеної експертизи. При
розгляді справи в суді апеляційної
інстанції також було відмовлено у
призначенні зазначеної експертизи.
Матеріали справи містять достатньо
відомостей для розгляду справи по суті.

На підстав наведеного колегія
вважає, що суд першої інстанції
порушень норм матеріального та
процесуального права не допустив, а
наведені а апеляційній скарзі доводи,
висновки суду першої інстанції не
спростовують.

Керуючись ст. ст. 307 ч.1 п.1, 308, 313-315 ЦПК
України, судова колегія,

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.
Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 12 грудня 2013 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення однак може бути оскаржена
до суду касаційної інстанції на
протязі двадцяти днів.

Головуючий
О.А. Ступаков

Судді
А.П. Бабій

В.А. Станкевич