Єдиний унікальний номер 243/9079/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/789/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 січня 2014 року
м. Донецьк

Апеляційний суд Донецької області у
складі:

головуючого: судді Новосядлої В.М.,

суддів: Алексєєва А.В., Кішкіної І.В.,

при секретарі Козаку І.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
публічного акціонерного товариства
«ДТЕК «Донецькобленерго» на рішення
Слов'янського міськрайонного суду
Донецької області від 9 грудня 2013 року у
справі за позовом публічного
акціонерного товариства «ДТЕК
«Донецькобленерго» до ОСОБА_1 і ОСОБА_2
про стягнення заборгованості за
спожиту енергію,

В С Т А Н О В И В :

Публічне акціонерне товариство «ДТЕК
«Донецькобленерго» звернулось до суду
з позовом до ОСОБА_1 і ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за спожиту
енергію у розмірі 1 607 гривень 47 копійок.

В обґрунтування своїх позовних вимог
позивач посилався на те, що відповідачі
не в повному обсязі сплачували за
надану їм електричну енергію, а саме: 50%
вартості спожитої електричної енергії,
вважаючи, що відповідно до статті 22
Закону України «Про міліцію» вказана
пільга застосовується без обмеження
обліку пільгового споживання.

Посилаючись на Закон України «Про
міліцію» та Постанову Кабінету
Міністрів України від 1 серпня 1996 року,
якою встановлена норма пільгового
споживання електричної енергії,
позивач просив стягнути з відповідачів
солідарно заборгованість за спожиту
електричну енергію, яка виникла станом
на вересень 2011 року, у розмірі 1 607
гривень 47 копійок.

Рішенням Слов*янського міськрайонного
суду Донецької області від 9 грудня 2013
року було відмовлено у задоволенні
позову публічного акціонерного
товариства «ДТЕК «Донецькобленерго»
до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості за спожиту енергію.

Не погодившись із рішенням суду,
позивач приніс апеляційну скаргу, в
якій просить рішення суду першої
інстанції скасувати і ухвалити нове
рішення, яким задовольнити позовні
вимоги у повному обсязі з наступних
підстав:

- відмовляючи у задоволенні позову
про стягнення заборгованості за
спожиту електричну енергію, суд першої
інстанції помилково прийшов до
висновку про те, що відповідачі мають
право на 50% знижку по оплаті спожитої
електричної енергії, без урахування
норм, встановлених Постановою КМ
України від 1 серпня 1996 року за №879,

- застосування до вказаних
правовідносин рішення Конституційного
Суду України є неправильним.

Під час розгляду справи в апеляційній
інстанції представник позивача
підтримала доводи апеляційної скарги.

Відповідачі у судове засідання
апеляційної інстанції не з*явились,
повідомлені належними чином про час і
місце розгляду справи телефонограмами,
які зареєстровані у журналі
телефонограм апеляційного суду.

Заслухавши суддю-доповідача,
представника позивача, перевіривши
матеріали цивільної справи,
апеляційний суд вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду скасуванню
з наступних підстав.

Із матеріалів цивільної справи
вбачається, що відповідачка ОСОБА_1 є
власницею будинку АДРЕСА_1.

ОСОБА_2, який зареєстрований у цьому
будинку, є пенсіонером МВС України.

Станом на вересень 2011 року виникла
заборгованість по енергопостачанню у
розмірі 1 607 гривень 47 копійок.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
виходив із того, що енергопостачальна
організація повинна надавати
відповідачам пільгу (50-процентну
знижку з оплати спожитої електричної
енергії), передбачену частиною
четвертою статті 22 Закону України «Про
міліцію», без будь-якого обмеження
обсягу пільгового споживання
електричної енергії.

Однак, з таким висновком суду першої
інстанції погодитись неможливо з
наступних підстав.

Відповідно до частини 4 статті 22 Закону
України «Про міліцію» (у редакції від 20
грудня 1990 року) працівникам міліції та
членам їх сімей надається 50-процентна
знижка по оплаті жилої площі,
комунальних послуг, а також палива.

За працівниками міліції, які
звільнились зі служби за віком,
хворобою або вислугою років,
зберігається право на пільги за цим
Законом (частина шоста статті 22 Закону
України «Про міліцію» у редакції від 20
грудня 1990 року).

Норми споживання житлово-комунальних
послуг, у межах яких надаються пільги
на їх оплату, у тому числі і обсяги
пільгового споживання електричної
енергії, встановлені Постановою
Кабінету Міністрів України «Про
встановлення норм користування
житлово-комунальними послугами
громадянами, які мають пільги щодо їх
оплати» №879 від 1 серпня 1996 року (зі
змінами).

Законодавчим актом, який визначає
правові засади формування та
застосування державних соціальних
стандартів і нормативів, спрямованих
на реалізацію закріплених
Конституцією України та законами
України основних соціальних гарантій,
є Закон «Про державні соціальні
стандарти та державні соціальні
гарантії» від 5 жовтня 2010 року із
подальшими змінами.

Статтею 1 вказаного Закону визначено,
що державні соціальні гарантії це
встановлені законами, іншими
нормативно-правовими актами соціальні
норми і нормативи або їх комплекс, на
базі яких визначаються рівні основних
державних соціальних гарантій та
нормативи витрат (фінансування) -
показники поточних і капітальних
витрат з бюджетів усіх рівнів на
забезпечення задоволення потреб на
рівні, не нижчому від державних
соціальних стандартів і нормативів.

Відповідно до статті 9 цього Закону
передбачено встановлення державою
нормативів користування
житлово-комунальними послугами, щодо
оплати яких держава надає пільги.

Соціальні норми і нормативи - це
показники необхідного споживання
продуктів харчування, непродовольчих
товарів і послуг та забезпечення
освітніми, медичними,
житлово-комунальними,
соціально-культурними послугами (абзац
п'ятий статті 1 Закону).

Згідно зі статтею 5 цього Закону
державні соціальні стандарти і
нормативи формуються, встановлюються
та затверджуються у порядку,
визначеному Кабінетом Міністрів
України за участю та погодженням з
іншими сторонами соціального
партнерства, якщо інше не передбачено
Конституцією України та законами
України.

На підставі нормативів споживання
визначають нормативи фінансового
забезпечення державних соціальних
гарантій та здійснюється їх
фінансування (стаття 21 Закону «Про
державні соціальні стандарти та
державні соціальні гарантії», стаття 102
Бюджетного кодексу України, Постанова
№256).

Відповідно до статті 95 Конституції
України бюджетна система України
будується на засадах справедливого і
неупередженого розподілу суспільного
багатства між громадянами і
територіальними громадами; виключно
законом про Державний бюджет України
визначаються будь-які видатки держави
на загальносуспільні потреби, розмір і
цільове спрямування цих видатків;
держава прагне до збалансованості
бюджету України.

Рішенням Конституційного Суду України
від 9 липня 2007 року №6-рп 2007 у справі про
соціальні гарантії визначено, що метою
і особливістю закону про Державний
бюджет України є забезпечення належних
умов для реалізації положень інших
законів України, які передбачають
фінансові зобов'язання держави перед
громадянами, спрямовані на їх
соціальний захист, у тому числі й
надання пільг, компенсацій і гарантій.

Пунктом 11 частини першої статті 40
Бюджетного кодексу України
встановлено, що предметом регулювання
закону про Державний бюджет України є
додаткові положення, що регламентують
процес виконання бюджету.

Законами України про Державний бюджет
України на 2009, 2010, 2011 роки передбачалось
забезпечення пільг на оплату
електричної енергії працівникам
міліції та ветеранам органів
внутрішніх справ за рахунок субвенції
(міжбюджетні трансферти для
використання на певну мету в порядку,
визначеному органом, який прийняв
рішення про надання субвенції) з
державного бюджету місцевим бюджетам;
перерахування субвенції з державного
бюджету здійснюється в порядку,
установленому Кабінетом Міністрів
України за рахунок відповідних
надходжень до бюджету.

Таким чином, Верховною Радою України
було визначено Кабінет Міністрів
України як державний орган, який
повинен забезпечувати реалізацію
встановлених законами України
соціальних прав громадян і надано
право Кабінету Міністрів України
визначати порядок та розміри
соціальних виплат, виходячи з наявних
фінансових можливостей бюджету, що за
висновком Конституційного Суду
України, викладеному в Рішенні від 26
грудня 2011 року №20-рп/2011, узгоджується з
функціями Уряду, визначеними у статті
116 Конституції України.

Виходячи з наведених норм права
вбачається, що розміри соціальних
виплат залежать від
соціально-економічних можливостей
держави та повинні надаватися в
порядку й розмірах, передбачених
відповідними нормативними актами -
законами України «Про Державний
бюджет» і Постановами Кабінету
Міністрів України №256, №879.

На залежність розмірів соціальних
виплат і соціальних послуг від
фінансових можливостей держави вказав
Конституційний Суд України й у своїх
рішеннях від 19 червня 2001 року №9-рп/2001
та від 8 жовтня 2008 року №20-рп/2008.

Крім того, відповідно до Рішення
Конституційного Суду України від 26
грудня 2011 року №20-рп/2011, одним із
визначальних елементів у регулюванні
суспільних відносин у соціальній сфері
є додержання принципу пропорційності
між соціальним захистом громадян та
фінансовими можливостями держави, а
також гарантування права кожного на
достатній життєвий рівень.

Таким чином, з урахуванням такого
елемента принципу верховенства права,
як пропорційність (розмірність),
Конституційний Суд України зазначив,
що передбачені законами
соціально-економічні права не є
абсолютними, а оскільки держава
зобов'язана регулювати економічні
процеси, встановлювати й застосовувати
справедливі та ефективні форми
перерозподілу суспільного доходу з
метою забезпечення добробуту всіх
громадян, то механізм реалізації цих
прав може бути змінений державою,
зокрема, через неможливість їх
фінансового забезпечення шляхом
пропорційного перерозподілу коштів з
метою збереження справедливого
балансу між інтересами окремих осіб і
інтересами всього суспільства.

Отже, вирішуючи спори щодо реалізації
прав працівників міліції на пільгове
споживання електричної енергії на
підставі частини 4 статті 22 Закону
України «Про міліцію» необхідно
одночасно застосовувати норми Закону
України «Про державні соціальні
гарантії та державні соціальні
стандарти» від 5 жовтня 2000 року, Законів
України про Державні бюджети на
відповідний рік, положення статті 102
Бюджетного кодексу України, Постанов
Кабінету Міністрів України від 4
березня 2002 року №256 «Про затвердження
Порядку фінансування видатків
місцевих бюджетів на здійснення
заходів з виконання державних програм
соціального захисту населення за
рахунок субвенцій з державного
бюджету» та від 1 серпня 1996 року №879
«Про встановлення норм користування
житлово-комунальними послугами
громадянами, які мають пільги щодо їх
оплати», які визначають фінансові
можливості держави на реалізацію цих
пільг й передбачають надання пільг з
урахуванням видатків держави на ці
потреби та у межах встановлених норм
споживання певних послуг.

Виходячи з встановлених фактів,
наданих сторонами доказів та вимог
вищеприведених норм права та Рішень
Конституційного Суду України, суд
першої інстанції помилково прийшов до
висновку про відмову у задоволенні
позову у зв*язку із тим, що пільга по
комунальним послугам працівникам
міліції, яка передбачена частиною
четвертою статті 22 Закону України «Про
міліцію», надається без будь-якого
обмеження обсягу пільгового
споживання електричної енергії, що
свідчить про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального і процесуального права.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті
309 ЦПК України порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права є підставою для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення.

У постанові Кабінету Міністрів України
від 1 серпня 1996 року №879 «Про
встановлення норм користування
житлово-комунальними послугами
громадянами, які мають пільги щодо їх
оплати» з останніми змінами, внесеними
постановою Кабінету Міністрів України
від 31 грудня 2004 року №1788, встановлено
що зазначені пільги споживання
електричної енергії на
комунально-побутові потреби надаються
в межах норм: - у сільських і міських
населених пунктах (крім будинків, які
обладнано електричними плитами і
електроопалювальними установками) у
розмірі 75 кВт/год на сім'ю з однієї-двох
осіб на місяць.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач ОСОБА_1 з 14 серпня 2009 року
сплачували лише 50% за спожиту
електричну енергію, без урахування
норми, встановленої Кабінетом
Міністрів України (а.с. 44).

В обґрунтування розміру
заборгованості позивачем був наданий
розрахунок заборгованості за період з
14 серпня 2009 року по вересень 2011 року у
розмірі 1 607 гривень 47 копійок (а.с. 44).

Однак, у приведеному розрахунку не
зазначено за який період виникла
заборгованість у розмірі 244 гривні 14
копійок станом на 14 серпня 2009 року, що
має важливе значення при вирішенні
питання щодо правомірності вимог
позивача.

Оскільки позивачем не було надано
відповідних і належних доказів щодо
розміру заборгованості у сумі 244 гривні
14 копійок і періоду за який вона
виникла, то вказана сума не може бути
включена у розмір заборгованості, який
повинен бути стягнутий, а тому розмір
заборгованості повинен бути зменшений
до 1 363 гривень 32 копійки.

Вирішуючи питання стосовно того хто із
відповідачів повинен нести
відповідальність через недоплату за
спожиту електричну енергію,
апеляційний суд виходить із
наступного.

ОСОБА_1 є власником будинку, до якого
подається електрична енергія.

Відповідно до частини 4 статті 319 ЦК
України власність зобов*язує і за
статтею 322 ЦК України тягар утримання
майна лежить на власникові.

Виходячи із встановлених обставин,
наданих сторонами доказів та вимог
закону, суд першої інстанції,
відмовляючи у задоволенні позову,
неправильно застосував норми
матеріального і процесуального права,
що у відповідності до пункту 4 частини 1
статті 309 ЦПК України є підставою для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
про часткове задоволення позову і
стягнення з ОСОБА_1 заборгованості за
спожиту електричну енергію у розмірі 1
363 гривні 33 копійки, а у задоволенні
позову до ОСОБА_2 необхідно відмовити з
вищенаведених підстав.

Відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК
України стороні, на користь якої
ухвалено рішення, суд присуджує з
другої сторони понесені нею і
документально підтверджені судові
витрати. Якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог.

При поданні позовної заяви позивачем
був сплачений судовий збір у розмірі 229
гривень 40 копійок , при подачі
апеляційної скарги - 114 гривень 70
копійок, всього 344 гривні 10 копійок.

Позивач просив стягнути з відповідача 1
607 гривень 47 копійок.

Апеляційним судом позовні вимоги
задоволені у розмірі 1 363 гривні 32
копійки.

Оскільки позовні вимоги задоволені не
у повному обсязі, то з відповідача на
користь позивача підлягають стягненню
понесені витрати по сплаті судового
збору у розмірі 291 гривня 83 копійки,
виходячи із розрахунку: (1 607.47 гривень -
100%, 1 363.32 гривень - х %.; (1 363.32 гривень х 100)
: 1 607.36 гривень = 291.83 гривень).

Керуючись статтями 309, 316 ЦПК України,
суд, -

В И Р І Ш И В :

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства «ДТЕК
«Донецькобленерго» задовольнити
частково.

Рішення Слов'янського міськрайонного
суду Донецької області від 9 грудня 2013
року скасувати.

Позов публічного акціонерного
товариства «ДТЕК «Донецькобленерго»
до ОСОБА_1, про стягнення
заборгованості за спожиту електричну
енергію, задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь
публічного акціонерного товариства
«ДТЕК «Донецькобленерго»
заборгованість за спожиту електричну
енергію у розмірі 1 363 (одна тисяча
триста шістдесят три) гривні 32 копійки.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь
публічного акціонерного товариства
«ДТЕК «Донецькобленерго» судовий збір
у розмірі 291 (двісті дев'яносто одна)
гривня 83 копійки.

У задоволенні позову публічного
акціонерного товариства «ДТЕК
«Донецькобленерго» до ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості за спожиту
електричну енергію відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку
протягом двадцяти днів з дня набрання
ним законної сили.

Головуючий:

Судді: