Головуючий суду 1 інстанції - Морозова
Доповідач - Фарятьєв С.О.
Справа № 434/3628/13-ц
Провадження № 22ц/782/379/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з цивільних справ
апеляційного суду Луганської області в
складі:

головуючого - Фарятьєва С.О.

суддів - Іванової І.П.,
Украінцевої Л.Д.

при секретарі -
Вербицькому І.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду Луганської області апеляційну
скаргу Публічного акціонерного
товариства «Коровай» на рішення
Артемівського районного суду
м.Луганська від 27 грудня 2013 року по
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
«Коровай» про стягнення
заборгованості,-

В с т
а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_2 звернувся
до суду з позовом до Публічного
акціонерного товариства (ПАТ)
«Коровай», який в подальшому змінив,
обґрунтовуючи його тим, що 20.12.2011 року
між ним та відповідачем було укладено
договір поставки бджолиного меду №24004,
відповідно до якого він зобов`язався
поставити та передати відповідачу
товар, а останній зобов`язувався
прийняти цей товар та сплатити за
нього. 21.12.2011 року ним була поставлена
відповідачу продукція меду на суму 27118
грн., а 08.05.2012 року ще на суму 24273 грн., але
відповідач свої зобов`язання за
поставлений товар у повному обсязі не
виконав, сплативши йому лише 4000 грн.,
чим порушив п.5.2 укладеного між ними
договору.

Після цього він неодноразово
звертався до відповідача з вимогою
розрахуватися з ним за поставлений
товар у повному обсязі, але відповідач
належні йому грошові кошти не сплатив,
посилаючись на те, що проведе з ним
розрахунок у найближчий час.

Посилаючись на зазначені обставини
позивач просив суд стягнути з
відповідача на його користь
заборгованість по договору поставки
№24004 від 20.12.2011 року в розмірі 47391,00 грн.,
пеню у розмірі подвійної облікової
ставки НБУ в сумі 12313,47 грн., 3% річних в
сумі 2462,69 грн., а також судові витрати.

Рішенням Артемівського районного
суду м.Луганська від 27 грудня 2013 року
позовні вимоги ОСОБА_2 було задоволено
частково.

Суд стягнув з ПАТ «Коровай» на
користь ОСОБА_2 суму заборгованості за
договором поставки №24004 від 20.12.2011 року
в розмірі 47391,00 грн., пеню у розмірі 3640,96
грн., 3% річних в сумі 2460,47 грн., а також
судові витрати в розмірі 534,92 грн.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовив за пропуском строку позовної
давності.

Не погодившись із зазначеним
рішенням суду першої інстанції
відповідач звернувся з апеляційною
скаргою на нього, в якій просить його,
через неповне з`ясування обставин по
справі та неправильне застосування
норм матеріального та процесуального
права, скасувати та ухвалити нове
рішення.

Заперечень на апеляційну скаргу до
матеріалів справи не надійшло.

Про місце, день та час слухання
справи в суді апеляційної інстанції
відповідач був повідомлений своєчасно
та належним чином.

Вислухавши доповідача, пояснення
представника позивача, який з`явився до
апеляційного суду, дослідивши
матеріали справи, перевірівши
законність і обгрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та обговоривши доводи
апеляційної скарги, судова колегія
приходить до наступного.

В силу ст.124 Конституції України
юрисдикція судів поширюється на всі
правовідносини, що виникають у державі.

Згідно з вимогами ст.2 Закону
України «Про судоустрій та статус
суддів», суд, здійснюючи правосуддя на
засадах верховенства права, забезпечує
кожному право на справедливий суд та
повагу до інших прав і свобод,
гарантованих Конституцією і законами
України.

Положеннями ст.4 ЦПК України
передбачено, що здійснюючи правосуддя,
суд захищає права, свободи та інтереси
фізичних осіб, права та інтереси
юридичних осіб, державні та суспільні
інтереси у спосіб, визначений законами
України.

Відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції.

У відповідності із ч.1 ст.11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних та
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підставу
своїх вимог чи заперечень.

Крім того, вимогами ст.ст.213,214 ЦПК
України передбачено, що рішення суду
повинно бути законним та
обґрунтованим. Обґрунтованим є
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставин, на які
сторони посилаються як на підставу
своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання:

Чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувались вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються, які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин, яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин та
інше.

З матеріалів справи вбачається, що
вказані вимоги закону судом першої
інстанції виконано було і всі докази
надані сторонами були досліджені і
оцінені в їх сукупності відповідно до
вимог ст.212 ЦПК України.

Судом встановлено, що 20 грудня 2011
року між позивачем, як фізичною особою
та ПАТ «Коровай» було укладено договір
поставки за №24004, відповідно до п.1.1
якого позивач, як постачальник,
зобов`язався поставити та передати у
власність відповідачу товар (мед
натуральний), а відповідач, як покупець,
зобов`язувався прийняти цей товар та
сплатити за нього на умовах,
встановлених договором.

Згідно з вимогами ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору та
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, а за
відсутності таких умов та вимог -
відповідно до звичаїв ділового обороту
або інших вимог, що звичайно
ставляться. А відповідно до вимог ч.1
ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні
встановлений строк (термін)
йоговиконання, то воно підлягає
виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 5.2 укладеного між
сторонами договору поставки
передбачено, що покупець, тобто
відповідач, проводить оплату протягом
30-ти календарних днів з дня отримання
товару на склад, а пунктом 4.3 цього ж
договору передбачено, що датою
поставки товару рахується день його
фактичної передачі покупцю, що
підтверджується підписанням
уповноваженими представниками сторін
товаро-транспортної накладної.

21 грудня 2011 року позивачем була
поставлена відповідачу, обумовлена
договором продукція, у вигляді меду, на
суму 27118 грн., а 8 травня 2012 року ще на
суму 24273 грн., а всього на загальну суму
51391,00 грн., що підтверджується
відповідними накладними за №№ 155 і 50,
підписаними представником
відповідача. Тобто позивачем було
виконано всі передбачені укладеному
між ним та відповідачем умови договору.

28 грудня 2012 року на особовий
рахунок позивача надійшла часткова
оплата в сумі 4000 грн. за поставлену ним
відповідачу продукцію, що
підтверджується відповідним платіжним
дорученням за №4728. Проте в подальшому
свої зобов`язання перед позивачем за
поставлений товар, незважаючи на
прохання керівника ПАТ «Коровай» про
прийняття позивачем графіку погашення
заборгованості та зобов`язання
сплатити йому заборгованість, згідно
цього графіка, відповідач не виконав, в
зв`язку з чим утворилась
заборгованість на суму 47391,00 грн.

За таких обставин суд першої
інстанції дійшов правильного висновку
про стягнення з відповідача на користь
позивача заборгованості за договором
поставки №24004 від 20.12.2011 року у
вищевказаній сумі.

Згідно п.6.5 договору №24004 від 20.12.2011
року за порушення строків сплати за
поставлений товар покупець
(відповідач) сплачує постачальнику
(позивачу) пеню в розмірі подвійної
облікової ставки НБУ, яка діяла на
момент прострочення оплати, за кожен
день прострочення оплати.

У відповідності із вимогами ч.ч.1,3
ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом,
пенею) є грошова сума або інше майно,
які боржник повинен передати
кредиторові у разі порушення боржником
зобов`язання. Пенею є неустойка, що
обчислюється у відсотках від суми
несвоєчасного виконання грошового
зобов`язання за кожен день
прострочення виконання. А положеннями
п.1 ч.2 ст.258 ЦК України передбачено, що
позовна давність у один рік
застосовується до вимог про стягнення
неустойки (штрафу, пені).

Судом встановлено, що відповідач
дійсно прострочив оплату позивачу за
поставлений товар, а тому суд
обґрунтовано стягнув з відповідача на
користь позивача, з урахуванням
встановлених ним обставин справи, умов
договору та вимог вищевказаного
закону, пеню в розмірі 3640,96 грн.,
застосувавши при цьому строк позовної
давності за поставлений позивачем
товар по накладній №155 від 21.12.2011 року.

Обгрунтованими є також і висновки
суду про стягнення з відповідача на
користь позивача 3% річних у сумі 2460,47
грн., оскільки ґрунтуються на вимогах
ст.625 ЦК України і матеріалах справи.

З вищевказаними висновками суду
першої інстанції вважає за необхідне
погодитись і судова колегія
апеляційного суду, оскільки зроблені
вони на підставі встановлених ним у
судовому засіданні обставинах справи,
всебічно, повно та об'єктивно
досліджених доказах, наданих
сторонами, та на підставі правильного
застосування норм матеріального і
процесуального права.

Посилання апелянта на те, що дана
справа не підлягає розгляду у порядку
цивільного судочинства і позивач
станом на час звернення з позовом до
суду є громадянином, який здійснює
підприємницьку діяльність без
створення юридичної особи, а тому суд
повинен був закрити провадження по
справі, судова колегія до уваги не
приймає виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що
договір №24004 від 20.12.2011 року було
укладено позивачем, як фізичною особою.
Дана умова не суперечить чинному
законодавству України, оскільки такий
договір є цивільно-правовим, та в цьому
випадку повинні застосовуватись норми
цивільного права.

Відповідно до вимог ч.1 ст.2 ЦК
України учасниками цивільних відносин
є фізичні та юридичні особи. А ч.1 ст.50 ЦК
України передбачено право фізичної
особи, з повною цивільною дієздатністю,
здійснювати підприємницьку
діяльність, не заборонену законом.
Відповідні положення щодо такого права
містяться в гл.5 Цивільного Кодексу,
гл.13 Господарського Кодексу і в
галузевих документах, які регулюють
окремі види діяльності. А надається
таке право фізичній особі після її
реєстрації, як підприємця, відповідно
до ст. 58 ГК України та Закону України
від 15.05.2003 року №755-IV і тільки після
цього людина набуває статус фізичної
особи - підприємця, а разом з ним і
особисті немайнові та майнові права,
передбачені законодавством України.

Втім з довідки, на яку посилається
апелянт стосовно того, що позивач
здійснює підприємницьку діяльність,
вбачається, що він, як фізична особа,
має право лише на отримання доходів від
податкового агента без утримання
податку від реалізації власником
сільськогосподарської продукції,
вирощеної (виробленої) ним на наданим в
уставленому Законодавством порядку
земельних ділянках (гектарів) для:
ведення особистого селянського
господарства, ведення садівництва.

Необгрунтованими є посилання
апелянта на ст.1 ГПК України, оскільки
позивач не набув статусу суб`єкта
підприємницької діяльності відповідно
до ст.58 ГК України та Закону України
від 15.05.2003 року №755-IV.

Безпідставними є посилання
відповідача на ст.21 ГПК України,
оскільки позивач за своїм правовим
статусом не відноситься до п.1 цього
Кодексу, та не має процесуального права
взагалі на звернення до Господарського
суду.

Не заслуговує на увагу і посилання
відповідача на п.6.2 Договору стосовно
розгляду зазначеного спору у
господарському суді за його
місцезнаходженням, оскільки ця норма
Договору не може йти всупереч ч.1 ст.2 ЦК
України та нормам цивільного
законодавства, т.я. даний спір
підсудний загальному суду.

Твердження відповідача стосовно
неправильного встановлення
вищезазначеним судом 1-ої інстанції
підсудності було перевірено ним і
свого підтвердження не знайшло. Тому
доводи апеляційної скарги з цього
приводу судова колегія до уваги також
не приймає.

Крім того, Європейський Суд у
рішенні по справі „Горнсбі проти
ГреціЇ" зазначив, що „ ... відповідно до
встановленого прецедентного права п.1
ст.6 Конвенції про захист прав людини та
основних свобод гарантує кожному право
на звернення до суду або арбітражу з
позовом стосовно будь-яких цивільних
прав та обов'язків. Таким чином, ця
стаття проголошує „право на суд", одним
з аспектів якої є право на доступ, тобто
право подати позов з приводу
цивільно-правових питань до суду.

У відповідності із ст.308 ЦПК
України, апеляційний суд відхиляє
апеляційну скаргу і залишає рішення
без змін, якщо визнає, що суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Не може бути скасоване правильне
по суті і справедливе рішення суду з
одних лише формальних міркувань.

Рішення суду 1-ої інстанції
відповідає вимогам ст.ст.213, 214 ЦПК
України.

З огляду на вищенаведене доводи
апеляційної скарги висновків суду 1-ої
інстанції не спростовують та не є
підставою для скасування рішення суду.
При цьому апеляційним судом
враховується те, що згідно із ч.3 ст.309
ЦПК України порушення норм
процесуального права можуть бути
підставою для скасування або зміни
рішення суду тільки тоді, коли це
порушення призвело до неправильного
вирішення справи, чого по даній справі
не сталося.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 314
ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів,-

У х в
а л и л а :

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства «Коровай»
відхилити, а рішення Артемівського
районного суду м.Луганська від 27 грудня
2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає чинності негайно,
але може бути оскаржена у касаційному
порядку до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом 20-ти днів
після її проголошення.

Головуючий:
Судді: