Справа №295/2077/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.04.2014 року
м. Житомир

Богунський районний суд м.Житомира у
складі:

головуючої судді - Кузнєцова Д.В.,

при секретарі с/з - Никончук М.С.,

розглянувши в судовому засіданні в
залі суду в м. Житомирі цивільну справу
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3,
Реєстраційної служби Житомирського
міського управління юстиції, ОСОБА_4,
треті особи - Приватний нотаріус
Житомирського міського нотаріального
округу ОСОБА_5, приватний нотаріус
Житомирського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 про витребування майна,
скасування державної реєстрації та
державну реєстрацію права власності,

ВСТАНОВИВ:

05.02.2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду із
указаним позовом та просив витребувати
1/2 частину квартири АДРЕСА_1 у ОСОБА_4 та
повернути у свою власність, а також
скасувати державну реєстрацію права
власності на 1/2 частину зазначеної вище
квартири за ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а також
зобов'язати Реєстраційну службу
Житомирського міського управління
юстиції зареєструвати за позивачем
право власності на 1/2 частину спірної
квартири.

Свої вимоги позивач мотивував тим, що в
червні 2012 року він разом із
відповідачем ОСОБА_3 приватизували
квартиру АДРЕСА_1 та отримавши
відповідні свідоцтва стали власниками
квартири після реєстрації даного права
26 червня 2012 року в КП "Житомирське
обласне МБТІ" Житомирської обласної
ради. Після приватизації квартири
відповідач ОСОБА_3 запропонувала
позивачу переоформити на неї належну
останньому частину квартири при цьому
запевнивши, що ОСОБА_2 матиме право
користуватися квартирою до своєї
смерті у зв'язку із чим між сторонами 27
червня 2012 року був укладений договір
дарування 1/2 частини квартири
відповідачу ОСОБА_3

Позивач зазначає, що 23 липня 2012 року
відповідач ОСОБА_3 уклала із ОСОБА_4
договір купівлі-продажу всієї квартири
по АДРЕСА_1, скориставшись
переоформленням на неї частки позивача
на квартиру. У зв'язку із невиконанням
положень договору дарування рішенням
Богунського районного суду міста
Житомира від 22.11.2013 р. даний договір
дарування, укладений 27.06.2012 р. між
позивачем та відповідачем ОСОБА_3, був
визнаний недійсним, на підставі чого
позивач і просить суд витребувати у
ОСОБА_4 та повернути у його власність
належну йому колись 1/2 частину
квартири.

Представники позивача в судовому
засіданні підтримали позовні вимоги з
підстав, викладених у позовній заяві,
просили суд позов задовольнити
повністю. Додали, що ОСОБА_3 не виконала
вимог договору дарування та не мала
права відчужувати 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_4, в той час як
останній не може визнаватись
добросовісним набувачем оскільки він,
укладаючи договір купівлі-продажу
квартири знав про існування п. 10
договору дарування та те, що будуть
порушені права третіх осіб після
укладання даного договору.

Представники відповідача ОСОБА_4
заперечували проти задоволення позову,
посилаючись на те, що їх довіритель в
силу положень ст.388 ЦК України є
добросовісним набувачем спірної
квартири, а тому у нього не може бути
витребувана ця квартира. На
підтвердження своїх заперечень
зазначили, що договір купівлі-продажу
квартир є законним оскільки відповідач
ОСОБА_3 мала всі права щодо відчуження
квартири, окрім цього 1/2 частина
квартири по АДРЕСА_1 вибула із
володіння позивача за його власною
волею, отже вказана частина майна не
може бути витребувана у ОСОБА_4 згідно
норми ст.388 ЦК України.

Відповідач ОСОБА_4 пояснив, що є
законним власником квартири в той час
як позивач та відповідач ОСОБА_3
постійно чинять перешкоди у здійсненні
його права власності. Пункт 10 в договір
дарування вписала нотаріус ОСОБА_5, по
якій причині йому невідомо. Зазначає,
що на правових підставах набув право
власності на спірну квартиру, сплатив
за неї грошові кошти і в передбаченому
законодавством України порядку
зареєстрував своє речове право на неї.

Представник Реєстраційної служби
Житомирського міського управління
юстиції та треті особи, які не
заявляють самостійних вимог щодо
предмета спору, в судове засідання не
з'явилися, про день, час, місце слухання
справи повідомлялися в установленому
законом порядку. Приватним нотаріусом
Житомирського міського нотаріального
округу ОСОБА_6 на адресу суду були
надіслані письмові пояснення в яких
він вказав, що всі виконані ним дії щодо
реєстрації договору купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1 відповідали вимогам
законодавства України й зокрема
Порядку вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, затвердженого
наказом Міністерства юстиції України
22.02.2012 року за №296/5.

Вислухавши пояснення представників
позивача, представників відповідача та
самого відповідача ОСОБА_4, дослідивши
письмові докази, що містяться в
матеріалах справи, суд вважає, що
позовні вимоги підлягають
задоволенню з наступних підстав.

З'ясовуючи обставини справи судом
встановлено, що в червні 2012 року
позивач ОСОБА_2 та відповідач ОСОБА_3
приватизували по 1/2 частині квартири
АДРЕСА_1 та отримали відповідні
свідоцтва про право власності на житло,
видане відділом приватизації
державного житлового фонду
Житомирської міської ради 22.06.2012 року
за № 62282. Право власності вказаних осіб
на житло було зареєстроване в КП
"Житомирське обласне МБТІ"
Житомирської обласної ради 26 червня 2012
року за реєстраційним номером 36989974.

27 червня 2012 року, тобто на наступний
після реєстрації права власності на
квартиру, між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був
укладений договір дарування 1/2 частини
квартири по АДРЕСА_1, яка належала
позивачу. При цьому в пункті 10 договору
дарування було безпосередньо
зазначено, що «Обдаровувана гарантує
право довічного користування дарунком
ОСОБА_2».

23 липня 2012 року відповідач ОСОБА_3
уклала із іншим відповідачем ОСОБА_4
договір купівлі-продажу всієї квартири
АДРЕСА_1, що був посвідчений приватним
нотаріусом Житомирського міського
нотаріального округу ОСОБА_6 08 лютого
2013 р. право власності на вказане
нерухоме майно було зареєстроване за
ОСОБА_4 та внесено відповідну
інформацію до Державного реєстру прав
на нерухоме майно, що підтверджується
Витягом із Державного реєстру прав на
нерухоме майно про реєстрацію права
власності за індексним номером 504672,
сформованим 15.02.2013 р. державним
реєстратором Сладковою-Головатюк М.О.

Рішенням Богунського районного суду
міста Житомира від 22.11.2013 р., залишеним у
цій частині без змін рішенням судової
колегії суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Житомирської області від 23.12.2013 р.,
договір дарування укладений 27.06.2012 р.
між позивачем та відповідачем ОСОБА_3
був визнаний недійсним з моменту його
вчинення в силу положень ст.236 ч.1 ЦК
України, оскільки в п. 10 Договору
дарування вказано, що «Обдаровувана
гарантує право довічного користування
дарунком ОСОБА_2». Також вказаним
рішенням суду першої інстанції
встановлено, що перед укладанням
даного договору відповідач ОСОБА_3
запевнила позивача, що він не буду
знятий з реєстрації в квартирі, не буде
фактично позбавлений житла, не буде
виселений та буде мати право
користуватися квартирою до своєї
смерті та проживати в цій квартирі поки
буде живий, а ОСОБА_3 не буде
відчужувати, тобто, продавати й
дарувати цю квартиру, в тому числі ту її
частину, яка належала позивачу, згідно
з приватизацією.

Окрім цього рішенням Апеляційного суду
Житомирської області від 23.12.2013 року
було встановлено, що задовольняючи
позовні вимоги в частині визнання
недійсним договору дарування, суд
першої інстанції правильно зазначив в
своєму рішенні, що договір дарування
від 27.06.2012 року укладений між сторонами
містить положення, що передбачають
вчинення певних дій обдарованим, а саме
гарантування права довічного
користування дарунком. Після укладання
договору дарування ОСОБА_3 до спірної
квартири не вселилась, проте вже 23.07.2012
року уклала з ОСОБА_4 договір
купівлі-продажу квартири, який не
містить будь-яких застережень щодо
права третіх осіб, як і положень щодо
права довічного користування ОСОБА_2 1/2
частиною квартири, тощо. Таким чином,
суд першої інстанції задовольняючи
позовні вимоги ОСОБА_2 в частині
визнання договору дарування недійсним,
дійшов правильного висновку при
повному, всебічному та об'єктивному
дослідженні обставин справи.

Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Отже враховуючи викладене, в даній
справі обставини щодо недійсності
Договору дарування частини квартири
від 27.06.2012 року, зареєстрованого в
реєстрі за № 1390, не підлягають
доказуванню.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.388 ЦК України,
якщо майно за відплатним договором
придбане в особи, яка не мала права його
відчужувати, про що набувач не знав і не
міг знати (добросовісний набувач),
власник має право витребувати це майно
від набувача, якщо майно вибуло з
володіння власника або особи, якій він
передав майно у володіння, не з їхньої
волі іншим шляхом.

Відповідно до позиції Верховного Суду
України, викладеної в Узагальненні
судової практики від 24.11.2008 року
«Практика розгляду судами цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», якщо після укладення
недійсного правочину було укладено ще
декілька, то вбачається правильним
визнавати недійсним не всі правочини, а
лише перший і заявляти позов про
витребування майна в останнього
набувача. Зазначена позиція також
викладена в п.10 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», відповідно до
якого не підлягають задоволенню позови
власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину. У
цьому разі майно може бути витребувано
від особи, яка не є стороною недійсного
правочину, шляхом подання
віндикаційного позову, зокрема від
добросовісного набувача - з підстав,
передбачених частиною першою статті 338
ЦК України.

Також пунктом 10 вказаної постанови
Пленуму передбачено, що відповідно до
частини п'ятої статті 12 ЦК
добросовісність набувача
презюмується. Рішення суду про
задоволення позову про повернення
майна, переданого за недійсним
правочином, чи витребування майна із
чужого незаконного володіння є
підставою для здійснення державної
реєстрації права власності на майно, що
підлягає державній реєстрації, за
власником, а також скасування
попередньої реєстрації (статті 19, 27
Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV
"Про державну реєстрацію речових прав
на нерухоме майно та їх обмежень").

У пункті 25 постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ «Про судову практику в справах
про захист права власності та інших
речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5
зазначається про те, що набувач
визнається добросовісним, якщо при
вчиненні правочину він не знав і не міг
знати про відсутність у продавця прав
на відчуження майна, наприклад, вжив
усіх розумних заходів, виявив
обережність та обачність для
з'ясування правомочностей продавця на
відчуження майна. При цьому в діях
набувача не повинно бути і необережної
форми вини, оскільки він не лише не
усвідомлював і не бажав, а й не допускав
можливості настання будь-яких
несприятливих наслідків для власника.
До вибуття майна з володіння власника
або особи, якій він передав майно у
володіння, не з їхньої волі іншим
шляхом (пункт 3 частини першої статті 388
ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки,
як вчинення правочину під впливом
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника власника з
другою стороною, тобто у всіх випадках,
коли майно вибуло з володіння поза
волею власника (або законного
володільця). Набувач не може бути
визнаний добросовісним, якщо на момент
вчинення правочину з набуття майна
право власності в Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно було
зареєстроване не за відчужувачем або у
цьому реєстрі був запис про судовий
спір відносно цього майна (обтяження).
Водночас запис у Державному реєстрі
речових прав на нерухоме майно про
право власності відчужувача не є
безспірним доказом добросовісності
набувача. Відповідач може бути
визнаний добросовісним набувачем за
умови, що правочин, за яким він набув у
володіння спірне майно, відповідає
усім ознакам дійсності правочину, за
винятком того, що він вчинений при
відсутності у продавця права на
відчуження.

Враховуючи положення ч. 3 ст. 61 ЦПК
України та встановлені в судовому
засіданні обставини набуття ОСОБА_4
права власності на спірну квартиру, а
також вчинення ним дій щодо реєстрації
права власності на квартиру в
Реєстраційній службі Житомирського
міського управління юстиції на час дії
арешту спірного нерухомого майна, а
отже й обізнаності щодо існування
судових спорів стосовно квартири по
АДРЕСА_1 суд вважає, що 1/2 частина
квартири АДРЕСА_1 вибула з володіння
одного із законних її співвласників, а
саме ОСОБА_2, поза його волею, а тому
позовні вимоги про витребування
вказаної частини спірної квартири у
відповідача ОСОБА_4 та повернення її у
власність позивача із реєстрацією за
ним права власності на 1/2 частини
квартири підлягають задоволенню.

Виходячи із положень постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» суд вважає за
необхідне також задовольнити вимоги
позивача щодо скасування державної
реєстрації права власності на 1/2
частину зазначеної вище квартири за
ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що було зареєстроване
за ними на підставі укладених
договорів дарування частини квартири
та купівлі-продажу квартири
відповідно.

На підставі викладеного вище та
керуючись ст. 3, 10, 11, 60, 209, 212-215, 218, 223, 292, 294
ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Витребувати у ОСОБА_4 1/2 частину
квартири АДРЕСА_1 та повернути її у
власність ОСОБА_2.

Скасувати державну реєстрацію права
власності за ОСОБА_3 на 1/2 частину
квартири АДРЕСА_1, набутої нею за
договором дарування, укладеним 27.06.2012
року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідченим
приватним нотаріусом Житомирського
міського нотаріального округу ОСОБА_5

Скасувати державну реєстрацію права
власності за ОСОБА_4 на 1/2 частину
квартири АДРЕСА_1, набутої ним за
договором купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1, укладеним 23 липня 2012 року між
ОСОБА_4 та ОСОБА_3, посвідченим
приватним нотаріусом Житомирського
міського нотаріального округу ОСОБА_6

Зобов'язати Реєстраційну службу
Житомирського міського управління
юстиції зареєструвати за ОСОБА_2 право
власності на 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1.

На рішення може бути подано апеляційну
скаргу до Апеляційного суду
Житомирської області через Богунський
районний суд м. Житомира протягом 10
днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя