Єдиний унікальний номер 243/6546/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/1149/2014
Головуючий у 1 інстанції Ільяшевич О.В.
Доповідач Мірута О.А.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А
Ї Н И

27 січня 2014 року апеляційний
суд Донецької області в складі:

головуючого судді - Дундар І.О.,

суддів Мірута О.А., Янчук Т.О.

при секретарі Чекіній А.А.,

розглянув у відкритому судовому
засіданні в місті Донецьку апеляційні
скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення
Слов'янського міськрайонного суду
Донецької області від 25 грудня 2013 року
по цивільній справі за позовною заявою
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням, та за зустрічною
позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
встановлення факту спільного
проживання, визнання житлового будинку
об'єктом спільної сумісної власності,
визнання права власності на ? частку
житлового будинку, вселення,

В С Т А Н О
В И В :

Рішенням Слов'янського міськрайонного
суду Донецької області від 25 грудня 2013
року у задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням було відмовлено, а
зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
встановлення факту спільного
проживання, визнання житлового будинку
об'єктом спільної сумісної власності,
визнання права власності на 1/2 частку
житлового будинку, вселення -
задоволено частково.

Встановлено факт спільного проживання
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім'єю з 14
жовтня 2008 року по 30 травня 2011 року.

Вселено ОСОБА_2 в АДРЕСА_1.

В решті позову відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
судові витрати у виді судового збору в
сумі 103 грн. 30 коп. та витрат на правову
допомогу в сумі 187 грн. 06 коп. та на
користь держави судові витрати у виді
судового збору в сумі 11 грн. 40 коп..
Стягнуто з ОСОБА_2 14 грн. 80 коп. в дохід
держави.

З рішенням Слов'янського
міськрайонного суду Донецької області
від 25 грудня 2013 року не погодилися та
подали апеляційні скарги.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_2
зазначив, просить рішення суду першої
інстанції в частині відмови в
задоволенні його позовних вимог
скасувати та ухвалити нове, яким
задовольнити позовні вимоги в повному
обсязі. В обгрунтування апеляційної
скарги апелянт ОСОБА_2 зазначає, що
рішення суду першої інстанції ухвалено
з порушенням вимог об'єктивності,
всебічного дослідження всіх обставин
справи, а саме під час спільного
проживання у будинку за спільні кошти
відбулись істотні поліпшення, які
установлені в експертному висновку,
внаслідок чого він має право на частку
у житловому будинку.

В своїй апеляційній скарзі ОСОБА_3
просить змінити рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове, яким
задовольнити її позовні вимоги, а у
вимогах ОСОБА_2 в частині його вселення
відмовити, залишивши рішення в іншій
частині без змін . Вважає, що суд першої
інстанції не з'ясував чи була укладена
угода про певний порядок користування
жилим приміщенням, ОСОБА_2 не ніс жодних
витрат по утриманню будинку, псував
майно, з приводу чого в матеріалах
справи є висновок Слов'янського MB ГУМВС
України від 20.02.2013 року, не проживав по
АДРЕСА_1 з березня 2012 року добровільно,
таким чином суд першої інстанції
дійшов невірного висновку, не надав
належну оцінку доказам по справі,
неповно з'ясував обставини справи, чим
допустив порушення норм
процесуального права.

Представник позивачки ОСОБА_3
ОСОБА_4 в судовому засіданні
апеляційного суду доводи апеляційної
скарги ОСОБА_3 підтримала, просила
задовольнити та відхилити скаргу
ОСОБА_2

Представник відповідача ОСОБА_2
ОСОБА_5 в судовому засіданні
апеляційного суду доводи апеляційної
скарги ОСОБА_2 підтримав, просив
задовольнити та відхилити скаргу
ОСОБА_3

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення представників сторін по
справі, дослідивши матеріали цивільної
справи, перевіривши доводи апеляційної
скарги, апеляційний суд вважає, що
апеляційні скарги не підлягають
задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Відмовляючи в задоволенні
позову ОСОБА_3 суд першої інстанції
виходив з того, що позивачка не надала
достатніх доказів того, що відповідач
ОСОБА_2, як колишній член її сім»ї без
поважних причин не проживав у спірному
будинку понад один рік. Частково
задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_2
суд виходив з того, що відповідач, як
колишній член сім»ї має право
користування житловим приміщенням, не
втратив це право, позивачка дійсно
чинить перешкоди його вселенню, тому
його право підлягає захисту шляхом
вселення до будинку АДРЕСА_1.
Відмовляючи ОСОБА_2 в визнанні
житлового будинку об'єктом спільної
сумісної власності та визнанні права
власності на ? частку житлового
будинку, суд виходив з того, що під час
придбання спірного будинку
ОСОБА_2перебував у шлюбі з іншою жінкою,
що виключає відповідно до ст. 74 СК
України задоволення його позовних
вимог в цій частині, також суд не визнав
поліпшення спірного будинку під час
сумісного проживання сторін істотними.

Судом першої інстанції встановлено і
підтверджується матеріалами справи, що
сторони проживали однією сім'єю в
період часу з 13 жовтня 2008 року по 30
травня 2001 року. Ці обставини
визнавалися сторонами в суді першої
інстанції і не є доводами апеляційних
скарг.

З договору купівлі-продажу будинку
вбачається, що 30 липня 2005 року ОСОБА_6
придбала будинок АДРЕСА_1 та
зареєструвала своє право власності у
відповідності до чинного
законодавства (а.с.3-4).

Із свідоцтва про розірвання
шлюбу вбачається, що 13 жовтня 2008 року
ОСОБА_2 розірвав шлюб із ОСОБА_7.(а.с.59),
тобто на час придбання ОСОБА_3 спірному
будинку ОСОБА_2 перебував у іншому
шлюбі.

Ч.1 ст. 74 СК України передбачено,
що якщо жінка і чоловік проживають
однією сім»єю, але не перебувають у
шлюбі між собою або в будь-якому іншому
шлюбі, майно, набуте ними за час
спільного проживання, належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено письмовим
договором між ними.

Таким чином, суд першої
інстанції прийшов до правильного
висновку, що ОСОБА_7 не придбав право
спільної сумісної власності з ОСОБА_3,
оскільки на час придбання спірного
будинку перебував у іншому шлюбі, а
спірний будинок є власністю позивачки
ОСОБА_3

Висновком судово-будівельної
експертизи від 22 жовтня 2013 року
встановлено, що вартість всього
домоволодіння АДРЕСА_1 становить 96 648
грн. 00 коп. Вартість поліпшень, які
перелічені у позовній заяві
відповідача становить 32 742 грн. 00 коп. та
складають 33, 9 % від вартості споруд та
будівель, які входять у склад
домоволодіння на час проведення
експертизи.

Ст. 62 СК України передбачено,
якщо майно дружини, чоловіка за час
шлюбу істотно збільшилося у своїй
вартості внаслідок спільних трудових
чи грошових затрат або затрат другого з
подружжя, воно у разі спору може бути
визнане за рішенням суду об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.
Якщо один із подружжя своєю працею і
(або) коштами брав участь в утриманні
майна, належного другому з подружжя, в
управлінні цим майном чи догляді за
ним, то дохід (приплід, дивіденди),
одержаний від цього майна, у разі спору
за рішенням суду може бути визнаний
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Як вбачається із зустрічного позову
ОСОБА_7 об'єктами, які на його думку
свідчать про істотне збільшення
вартості будинку є огорожа, яка у
відповідності до висновку експерта
складає 2 102 грн., бетонування підвалу - 1
749 грн, облаштування зливної ями - 1000
грн., каналізації 667 грн, пластиковий
водогін - 367 грн., пластикові вікна - 6685
грн., вхідні двері - 748 грн., облаштування
печі -1416 грн., облаштування
електропроводки - 791 грн. 00 коп.,
прибудова - 6685 грн., побудова сараю - 17 217
грн.

Судом встановлено, що сарай, вартістю 17
217 грн. та прибудова, вартістю 6685 грн., на
загальну суму 23902 грн., є самовільними
забудовами, оскільки побудовані без
відповідної проектної документації та
не узаконені.

Суд першої інстанції правильно
визначив, що самовільні забудови не
можуть бути предметом позову та не
можуть враховуватися як поліпшення
спірного будинку.

З висновку експертизи (а.с. 106-117)
вбачається, що вартість домоволодіння
разом з самовільними забудовами
складає 96 648,0 грн., а вартість поліпшень,
перелічених в позовній заяві (а.с. 21-24)
та візуально визначених складає 32 742
грн. Вартість поліпшень складає 33,9 %.

З мотивувальної частини висновку
експерта вбачається, що до складу
вартості домоволодіння була включена
вартість самовільних забудов: сарая
вартістю 17 217 грн. та прибудови,
вартістю 6685 грн. на загальну суму 23902
грн.

Суд першої інстанції правильно
визначив, що самовільні забудови не
можуть бути предметом позову та не
можуть враховуватися судом як
поліпшення спірного будинку.

Судова колегія погоджується з
висновком суду, що поліпшення будинку
на суму (32 742 грн.- 23902 грн.) 8 840 грн.,
вартість якого за висновком експерта
за відрахуванням вартості самовільних
забудов (96 648,0 грн.- 23902 грн.) стала 72746
грн., не може вважатися істотним
збільшенням вартості, оскільки не є
істотними по відношенню до спірного
будинку

На підставі викладеного, судова
колегія приходить до висновку, що суд
першої інстанції правильно відмовив у
зустрічному позові ОСОБА_7 в частині
визнання будинку АДРЕСА_1 об'єктом
спільної сумісної власності ОСОБА_3 та
ОСОБА_7, а також у визнанні права
власності на ? частку спірного
домоволодіння.

А тому доводи апеляційної скарги
ОСОБА_7, що рішення суду першої
інстанції ухвалено з порушенням вимог
об'єктивності, всебічного дослідження
всіх обставин справи, а саме під час
спільного проживання у будинку за
спільні кошти відбулись істотні
поліпшення, які установлені в
експертному висновку, внаслідок чого
він має право на частку у житловому
будинку, колегія суддів вважає
безпідставними.

З апеляційної скарги ОСОБА_3
вбачається, що вона не згодна з
рішенням суду в частині відмови в
задоволенні її позовних вимог, та у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 в
частині його вселення в домоволодіння.
Вважає, що судом неправильно
застосовані норми процесуального
права.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги, судова
колегія приходить до наступного.

Судом першої інстанції в задоволення
зустрічних позовних вимог ОСОБА_2
встановлено факт спільного проживання
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 однією сім'єю з 14
жовтня 2008 року по 30 травня 2011
року.Доводи апеляційної скарги що суд
повинен був застосовувати ст. 162 ЖК
України є безпідставним, оскільки
зазначена норма передбачає плату за
користування жилим приміщенням і за
комунальні послуги в будинку(квартирі),
що належить громадянинові, тоді як ч.4
ст. 156 ЖК України передбачено, що
припинення сімейних відносин з
власником будинку (квартири) не
позбавляє їх права користування
займаним приміщенням. А застосування
правил, встановлених ст. 162 ЖК України
стосується платного користування
жилим приміщенням у разі відсутності
угоди між власником будинку(квартири) і
колишнім членом його сім»ї про
безоплатне користування жилим
приміщенням.

Судом першої інстанції
встановлено, що ОСОБА_2 вселився у
будинок з дозволу власника будинку
ОСОБА_1, і вони проживали разом однією
сім'єю по 30 травня 2011 року. Наведені
обставини сторонами визнавалися і
рішення в цій частині позивачкою
ОСОБА_1 не оскаржується.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України
суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтуються на
всебічному, повному, об»єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв»язок
доказів у їх сукупності. Результат
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Суд дослідив докази:

-акт обстеження житлового будинку від 09
липня 2013 року, в якому зазначено, ОСОБА_2
у будинку з березня 2012 року по 09 липня
2013 року не проживає, особистих речей
його у будинку немає.(а.с.9);

- відповіді керівника Слов'янського МВ
УМВС України, від 05 березня 2013 року,
ОСОБА_3 зверталась до Слов'янського МВ
чотири рази - 24 лютого 2012 року, 22 вересня
2012 року, 10 лютого 2013 року, 14 лютого 2013
року. Як вбачається із висновків від 20
лютого 2013 року, ОСОБА_3 зверталась до
Слов'янського МВ, де вказувала, що до
неї додому по АДРЕСА_1 приходить її
колишній співмешканець ОСОБА_2 та
портить її майно. Заява ОСОБА_3
підтвердилася, із ОСОБА_2 проведена
профілактична бесіда(а.с.26). За змістом
постанови від 24 лютого 2012 року, 22
вересня 2012 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2
виник конфлікт, після того, як ОСОБА_2
прийшов додому по АДРЕСА_1;

- пояснення свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9,

надав їм правильну оцінку та дійшов до
висновку, що доводи позивачки ОСОБА_3,
що відповідач не проживав АДРЕСА_1 з
березня 2012 року, не знайшли свого
підтвердження, а тому суд правильно
відмовив ОСОБА_3 у задоволенні позову і
задовольнив позов ОСОБА_2 в частині
його вселення в АДРЕСА_1.

Також суд дійшов до правильного
висновку, що вищевикладені постанови
Слов'янського МВ, з яких вбачається, що
ОСОБА_2 приходив у будинок по АДРЕСА_1,
як до себе додому в період часу з
березня 2012 року по літо 2013 року, а також
показання свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_9. які
в судовому засіданні показали, що
відповідач проживав у будинку по
АДРЕСА_1 до літа 2013 року, і що позивачка
чинила йому перешкоди у проживанні у
вказаному будинку, внаслідок чого він
не має можливості в даний час
користуватись житловим приміщенням
свідчить про чинення ОСОБА_2 перешкод у
користуванні спірним домоволодінням.

На підставі викладеного, судова
колегія приходить до висновку, що при
розгляді зустрічних позовних вимог
ОСОБА_3 суд першої інстанції правильно
застосував норми процесуального права,
а тому доводи апеляційної скарги
ОСОБА_3 не підлягають задоволенню.

Таким чином, колегія суддів,
переглядаючи справу в межах
апеляційного оскарження та заявлених
позовних вимог, підстав для скасування
рішення суду першої інстанції не
вбачає, у зв»язку з чим апеляційні
скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 підлягають
відхиленню.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 313, 314,315 ЦПК
України, апеляційний суд,-

У Х В А Л И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Слов'янського міськрайонного
суду Донецької області від 25 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з часу її проголошення і
може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
проголошення.

Судді: