Справа № 296/3566/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" травня 2014 р.

м.Житомир

Корольовський
районний суд м. Житомира в складі:

головуючого-судді Галасюка Р.А.,

при
секретарі Могилевець В.С.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду № 327 цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2,
ОСОБА_3, за участю третьої особи органу
опіки та піклування Житомирської
міської ради про визнання осіб такими,
що втратили право користуватись жилим
приміщенням, -

В с т
а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з
позовом, у якому просив визнати
громадян ОСОБА_2 та неповнолітнього
ОСОБА_3 такими, що втратили право
користування жилим приміщенням -
квартирою АДРЕСА_1

На обґрунтування позову вказував те, що
він є наймачем вказаного помешкання,
відповідачка ОСОБА_2 є його дочкою, а
неповнолітній ОСОБА_3 - онуком, які
протягом 11 років з ним не проживають.
Вказує, оскільки відповідачі фактично
не проживають з ним у квартирі, вони
втратили право користування житлом.
Речей відповідачів в квартирі немає.

В судовому засіданні представники
позивача заявлені вимоги підтримали,
надали пояснення, аналогічні змісту
позовної заяви, просили позов їх
довірителя задовольнити.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти задоволення позову
заперечував, вказав на те, що до
скасування заочного рішення у даній
справі, позивач вже виписав його
довірительку із спірного помешкання та
приватизував його, проте нікого про це
не повідомив.

Представник третьої особи органу опіки
та піклування Житомирської міської
ради також вважає позов таким, що не
підлягає задоволенню з наведених
підстав.

Заслухавши пояснення сторін, свідків і
дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як видно з матеріалів справи, судом вже
вирішувався даний спір заочним
рішенням від 30.03.2012 р., яке було
скасовано судом згідно ухвали суду від
31.05.2012 р..

Проте, при новому розгляду позову
ОСОБА_1 судом, також як і при заочному
провадженні, не було встановлено
поважних причин не проживання
відповідачки у спірному житлі понад
строки за ст.71 ЖК України.

Так, судом встановлено, що на підставі
рішення Корольовського райвиконкому
від 20 травня 1981 року за № 221 був виданий
ордер на житлове приміщення, а саме на
квартиру АДРЕСА_1. Даний ордер був
виданий на ім'я ОСОБА_4, яка є дружиною
позивача, та на членів її родини, які на
той момент складалися з нього та його
дочок - ОСОБА_5 та ОСОБА_6. Відповідно до
довідки КВЖРЕП-3 за № 517 від 26.05.2011 року
(станом на час її видачі)
зареєстрованими у даній квартирі є
крім дочок позивача, які змінити свої
прізвища відповідно на ОСОБА_7 та
ОСОБА_2, їх неповнолітні діти - онуки
позивача: ОСОБА_3, ОСОБА_7, ОСОБА_8 та
ОСОБА_9. Після одруження ОСОБА_6,
добровільно залишила спірну квартиру,
забравши всі свої речі та перейшла на
постійне місце проживання до свого
чоловіка, місце проживання якого
позивачу відомо як будинок АДРЕСА_2

Згідно акту від 24.05.2011 року за участі
представників КВЖРЕП-3 та сусідів
позивача вбачається, що відповідачі не
проживають у спірній квартирі протягом
останніх 11 років. Всі комунальні
витрати (на час складання акту) несе
позивач, з врахуванням зареєстрованих
у помешканні відповідачів. Добровільно
відповідачі не мають наміру зніматися
з реєстраційного обліку, а розмір
комунальних витрат є великим для
позивача якій є пенсіонером.

Окрім того, в матеріалах справи
позивачем представлено свідоцтво про
право на спадщину за законом за яким
ОСОБА_2 прийняла спадщину на 1/3 частину
спадкового майна від покійної матері, а
саме житлового будинку АДРЕСА_3

Відповідно до ст.ст.71,72 ЖК України
наймач або члени його сім'ї можуть бути
визнані судом такими, що втратили право
користування жилим приміщенням,
зокрема якщо вони не проживають в ньому
без поважних причин понад шість
місяців.

Крім того, питання збереження житлової
площі за тимчасово відсутнім наймачем
та членами його сім'ї в будинках
(квартирах) приватного житлового фонду
врегульовано ст. 163 ЖК України,
відповідно до якої житлове приміщення
зберігається за тимчасово відсутнім
наймачем та членами його сім'ї в межах
строків установлених частиною першою,
пунктами 1 і 5 частини третьої і
частиною четвертою статті 71 ЖК УРСР,
тобто протягом шести місяців.

Згідно з керівними роз'ясненнями п.10
постанови Пленуму Верховного Суду
України № 2 від 12.04.1985 року «Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування Житлового кодексу
України» у справах про визнання
наймача або члена його сім'ї таким, що
втратив право користування жилим
приміщенням (ст. 71 ЖК), необхідно
з'ясовувати причини відсутності
відповідача понад встановлені строки.
В разі їх поважності (перебування у
відрядженні, у осіб, які потребують
догляду, внаслідок неправомірної
поведінки інших членів сім"ї тощо), суд
може продовжити пропущений строк.

Згідно вимог ст.107 ЖК України в разі
вибуття наймача та членів його сім'ї на
постійне проживання до іншого
населеного пункту або в інше жиле
приміщення в тому ж населеному пункті
договір найму жилого приміщення
вважається розірваним з дня вибуття.

При цьому, позивач просить суд вирішити
даний спір з посиланням на
правовідносини, які регулюються
статтею 71 ЖК України.

Аналізуючи зібрані по справі докази в
їх сукупності, суд приходить до
висновку, що відповідачі дійсно не
проживають в спірній квартирі без
поважних причин понад шестимісячний
строк, встановлений ст. 71 ЖК України,
наявність перешкод в користуванні
спірною квартирою суду не доведено.

Однак, в ході розгляду справи,
представники відповідача на запитання
представника органу опіки та
піклування повідомили суду, що
відповідачів вже знято з
реєстраційного обліку у спірній
квартирі та вказане помешкання
приватизовано у 2012 році.

За ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини,
визнані сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Згідно з положеннями ст. 15 ЦК України
кожна особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Проте, сторона позивача не зважаючи на
зміну обставин, які слугували
підставою для звернення до суду і
передбачену законодавцем правову
інституцію, закріплену у ч.2 ст.405 ЦК
України, в судовому засіданні 06.05.14 р.
просили задовольнити позовні вимоги,
із застосуванням статті 71 ЖК України.

Разом з тим, користування жилою площею
в приватному житловому фонді та
механізм втрати права користування
також врегульовано нормами Цивільного
кодексу України.

При цьому принципове значення має
розмежування гарантій прав на житло,
які надаються громадянам у разі їх
тимчасової відсутності, встановлені ЦК
України для осіб права яких
охороняються нормами про речові права,
і відповідно ЖК України для громадян,
які проживають у державному чи
комунальному житловому фонді.

Так, відповідно до ст. 405 ЦК України
члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Житлове приміщення, яке вони
мають право займати, визначається його
власником. Член сім'ї власника житла
втрачає право на користування цим
житлом у разі відсутності члена сім'ї
без поважних причин понад один рік,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ним і власником житла або законом.

Згідно з положеннями ЖК України до
членів сім'ї власника житлового
приміщення віднесено дружину
(чоловіка) власника житла (якщо
стосовно цього житла у подружжя не
виникло право спільної власності), їх
дітей та батьків, а також інших осіб,
якщо вони постійно проживають спільно
з власником житла та ведуть з ним
спільне господарство (ч. 2 ст. 64, ч. 3 ст. 156
ЖК України). Об'єктом цього сервітуту є
право обмеженого користування
частиною житлового приміщення,
визначеною власником житла.

Члени сім'ї власника житла, які
проживають разом із ним, мають право
користування цим житлом відповідно до
закону. Законом, на який зроблено
посилання в частині першій статті 405 ЦК,
не може бути ЖК України. Застосування
положень ЖК України до цих відносин не
виключається. Але переважно підлягають
застосуванню норми глави 32 ЦК. Це
зумовлено тим, що для регулювання
відносин між власником житла та
членами його сім'ї законодавець
використав правову конструкцію
(сервітут).

Право користування чужим майном
(сервітут) може бути встановлене щодо
земельної ділянки, або іншого
нерухомого майна для задоволення
потреб інших осіб, які не можуть бути
задоволені іншим способом.

Тому, хоча положення житлового
законодавства і підлягають
переважному застосуванню до житлових
відносин на підставі статті 3 ЖК
України, до правовідносин із приводу
сервітуту вони можуть застосовуватись
лише за аналогією. З урахуванням цього
суд дійшов висновку, що стосовно права
членів сім'ї власника житла на
користування ним чинним є правило
частини першої статті 405 ЦК України, що
передбачає визначення власником
житлових приміщень, які мають право
займати члени сім'ї.

Таким чином, у разі виникнення спору
між власником та особами, які вселялися
в житло у якості членів сім'ї, право
користування житлом має
речово-правовий характер, у зв'язку з
чим припинення цього права повинно
відбуватися згідно з вимогами статей
405,406 ЦК України, зокрема сервітут може
бути припинений за рішенням суду на
вимогу власника майна за наявності
обставин, які мають істотне значення
або через відсутність особи понад один
рік у спірному житловому приміщенні.

Аналіз наведених вище норм цивільного
законодавства України дає підстави для
висновку про те, що у разі будь-яких
обмежень у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном власник має право вимагати
усунення відповідних перешкод, у тому
числі шляхом звернення до суду за
захистом свого майнового права,
зокрема, із позовом про усунення
перешкод у користуванні власністю.

За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Оскільки позивач звернувся до суду з
вимогою про визнання особи такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням, на час розгляду справи
саме як власник цієї житлової площі,
посилання на ст. 71 ЖК України, як на
підставу захисту свого порушеного
права є неправомірним та
безпідставним.

Враховуючи вищевикладене, на основі
повно і всебічно з'ясованих обставин,
на які посилались сторони як на
підставу своїх вимог, підтверджених
доказами, дослідженими в судовому
засіданні, оцінивши їх належність,
допустимість, достовірність, а також
достатність і взаємний зв'язок у їх
сукупності, встановивши
правовідносини, які випливають із
встановлених обставин та правові
норми, які підлягають застосуванню до
цих правовідносин, суд приходить до
висновку про відмову в задоволенні
позову.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.71,72,163 ЖК України, ст.ст.10,60,208,212-216,218
ЦПК України, суд, -

В и р
і ш и в :

Відмовити у позовних вимогах ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання осіб
такими, що втратили право
користуватись жилим приміщенням.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Житомирської
області через Корольовський районний
суд м. Житомира протягом десяти днів з
дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Суддя
Р.
А. Галасюк