Єдиний унікальний номер 2-2117/09
Номер провадження 22-ц/775/974/2014
Головуючий 1 інстанції Сліщенко Ю.Г.
Доповідач Папоян В.В.
29 січня 2014 року Апеляційний суд
Донецької області в складі:
головуючого Біляєвої О.М.
суддів: Папоян В.В., Мальованого Ю.М.,
при секретарі Саєнко В.В.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_1 на рішення Петровського
районного суду м. Донецька від 30
вересня 2009 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі-продажу дійсним, -
ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом на
обґрунтування якого зазначав, що 7
лютого 2008 року між ним та ОСОБА_4 у
простій письмовій формі було укладено
договір купівлі-продажу квартири
АДРЕСА_1. Укладення договору
підтверджується розпискою, відповідно
до якої ним передано відповідачці
грошові кошти у розмірі 55 000грн. В
подальшому він вселився в квартиру,
переобладнав її та добудував нежилі
прибудови, які згідно експертного
дослідження, мають 100% ступінь
готовності та пригідні для подальшої
експлуатації. Оскільки від
нотаріального посвідчення договору
купівлю-продаж вказаного майна
відповідач ухиляється, то просив
визнати дійсним укладений договір
купівлі-продажу та визнати за ним право
власності на спірне майно.
Рішенням Петровського районного суду
м. Донецька від 30 вересня 2009 року
позовні вимоги задоволено. Визнано
дійсним договір купівлі-продажу
квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_3
та ОСОБА_2 та визнано за останнім право
власності на переобладнану квартиру.

Не погодившись з вказаним рішенням
ОСОБА_1, як особа яка не приймала участь
по справі, але вважає, що суд вирішив
питання про її права та обов`язки,
подала апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове, яким
відмовити у задоволенні позову. На
обґрунтування апеляційної скарги
посилається на порушення судом норм
матеріального та процесуального права.
Зокрема зазначає, що вона є донькою
попереднього власника квартири. Участі
у справі не брала і про зазначене
рішення дізналася випадково. На час
укладення угоди та ухвалення рішення
була неповнолітньою та була
зареєстрована і проживала у вказаній
квартирі, іншого житла не має.
Укладенням цієї угоди було порушено її
право на користування жилим
приміщенням.

В судовому засіданні апеляційного суду
позивач та його представник проти
доводів апеляційної скарги
заперечували, просили рішення суду
залишити без змін.

Інші особи, які приймають участь по
справі у судове засідання апеляційного
суду не з'явилися, про час і місце
розгляду справи повідомлені належним
чином. Відповідно до ч. 2 ст. 305 ЦПК
України неявка сторін або інших осіб,
які беруть участь у справі, належним
чином повідомлених про час та місце
розгляду справи, не перешкоджає
розглядові справи.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, пояснення сторони,
дослідивши матеріали справи та
перевіривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню, рішення
суду скасуванню з ухваленням нового
рішення по суті позовних вимог з
наступних підстав.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи,
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Задовольняючи позов і визнаючи дійсним
договір купівлі-продажу квартири, суд
першої інстанції, посилаючись на ч.2 ст..
220 ЦК України, виходив з того, що
відповідно до договору купівлі-продажу
вказаного нерухомого майна позивач
сплатив відповідачу кошти за вказане
жиле приміщення і прийняв це нерухоме
майно від попереднього власника, однак
останній ухиляється від нотаріального
посвідчення договору купівлі-продажу
зазначеного майна, умови якого
позивачем виконані.

Але з таким висновком суду не можна
погодитися з наступних підстав.

Згідно ст..334 ЦК України якщо договір
про відчуження майна підлягає
державній реєстрації, право власності
у набувача виникає з моменту такої
реєстрації.

Відповідно до ст. 657 ЦК України договір
купівлі-продажу земельної ділянки,
єдиного майнового комплексу, житлового
будинку (квартири) або іншого
нерухомого майна укладається у
письмовій формі і підлягає
нотаріальному посвідченню та
державній реєстрації. Згідно ст.. 640 ЦК
України договір, який підлягає
нотаріальному посвідченню або
державній реєстрації, є укладеним з
моменту його нотаріального
посвідчення або державної реєстрації,
а в разі необхідності і нотаріального
посвідчення, і державної реєстрації - з
моменту державної реєстрації.

Як убачається з матеріалів справи 7
лютого 2008 року між позивачем та ОСОБА_3
у простій письмовій формі у вигляд
розписки укладено договір
купівлі-продажу за яким ОСОБА_2 за 55 000
грн. придбав квартиру АДРЕСА_1. В
подальшому самочинно переобладнав її
та добудував нежилі прибудови.

Зі змісту позовної заяви убачається, що
звертаючись до суду з позовом про
визнання права власності позивач, як на
підставу своїх позовних вимог
посилався на ст.. 220, 331 ЦК України, та
зазначав, що позбавлений можливості
належним чином оформити своє право
власності оскільки інша сторона
ухиляється від нотаріального
посвідчення.

Відповідно до частини 1 статті 220 ЦК
України у разі недодержання вимоги
закону про нотаріальне посвідчення
договору такий договір є нікчемним.
Відповідно до частини 2 статті 220 ЦК
України якщо сторони домовилися щодо
усіх істотних умов договору, що
підтверджується письмовими доказами, і
відбулося повне або часткове виконання
договору, але одна із сторін ухилилася
від його нотаріального посвідчення,
суд може визнати такий договір дійсним.
У цьому разі наступне нотаріальне
посвідчення договору не вимагається.

Відповідно до роз'яснень, наданих
Верховним Судом України в постанові
Пленуму № 9 від 6 листопада 2009 р. «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними», вирішуючи спір про
визнання правочину, який підлягає
нотаріальному посвідченню, дійсним,
судам необхідно враховувати, що норма
ч. 2 ст. 220 ЦК не застосовується щодо
правочинів, які підлягають і
нотаріальному посвідченню і державній
реєстрації, оскільки момент вчинення
таких правочинів відповідно до статей
210 та 640 ЦК пов'язується з державною
реєстрацією, тому вони не є укладеними
і не створюють прав та обов'язків для
сторін.

Але судом першої інстанції не були
враховані вказані правові норми та на
підставі ст. 220 ЦК визнано право
власності на об'єкт нерухомого майна,
відносно якого законодавством, чинним
на момент вчинення правочину,
передбачається як нотаріальна форма
договору, так і державна реєстрація.

Відповідно до ст.. 29 ЦК України місцем
проживання фізичної особи у віці від
десяти до чотирнадцяти років є місце
проживання її батьків (усиновлювачів)
або одного з них, з ким вона проживає,
опікуна або місцезнаходження
навчального закладу чи закладу охорони
здоров'я тощо, в якому вона проживає,
якщо інше місце проживання не
встановлено за згодою між дитиною та
батьками (усиновлювачами, опікуном) або
організацією, яка виконує щодо неї
функції опікуна.

Як убачається з матеріалів справи, а
саме довідки про склад сім'ї, домової
книги та копії паспорту апелянта,
станом на 7 лютого 2008 року у спірному
жилому приміщенні були зареєстровані
власник приміщення - ОСОБА_3, її чоловік
ОСОБА_5, дочка - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та
ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2. Тобто на час
укладення між сторонами угоди у
спірному жилому приміщенні мали право
користування неповнолітні діти
відповідача, у тому числі ОСОБА_1

Статтею 12 Закону України «Про основи
соціального захисту бездомних
громадян і безпритульних дітей»
передбачає, що держава охороняє і
захищає права та інтереси дітей при
вчинені правочинів щодо нерухомого
майна. Неприпустимо зменшення або
обмеження прав і охоронюваних законом
інтересів дітей при вчинені будь-яких
правочинів стосовно жилих приміщень.
Органи опіки та піклування здійснюють
контроль за дотриманням батьками та
особами, які їх замінюють, житлових
прав та охоронюваних законом інтересів
дітей. Для здійснення будь-яких
правочинів стосовно нерухомого майна,
право власності на яке або право
користування яким мають діти, потрібна
попередня згода органу опіки та
піклування.

За таких обставин, апеляційний суд
дійшов до висновку, що ухваленим по
справі рішенням судом вирішено питання
про права та обов`язки апелянта, який не
приймав участі по справі. Вирішуючи
питання по суті, суд першої інстанції
не з'ясував належним чином усіх
обставин, які мають значення по справі,
не визначився з нормою матеріального
закону, яким врегульовані спірні
правовідносини, що призвело до
невірного вирішення справи та дійшов
помилкового висновку щодо задоволення
позовних вимог про визнання дійсним
договору купівлі-продажу та визнання
на підставі цього права власності на
квартиру, тому рішення суду у
відповідності до ст.. 309 ЦПК України
підлягає скасуванню з ухваленням
нового про відмову у задоволені
позовних вимог.

Керуючись ст.ст.303, 307, 309, 314, 316 ЦПК
України, апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Петровського районного суду м.
Донецька від 30 вересня 2009 року
скасувати.

У задоволені позову позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про визнання договору
купівлі-продажу дійсним відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржено безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили рішення
апеляційного суду.

Судді: