У Х В А Л А

27 лютого 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

Закропивного О.В., Лесько А.О., Луспеника
Д.Д.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про стягнення боргу за
договором позики, за касаційною
скаргою ОСОБА_5 на заочне рішення
Печерського районного суду м.
Києва від 18 липня 2013 року та ухвалу
апеляційного суду м. Києва від 11
грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із указаним позовом, у якому
просив стягнути із ОСОБА_5 борг у сумі 799
000 грн.

В обґрунтування заявленого позову
зазначав, що 28 лютого 2011 року між ним та
ОСОБА_5 був укладений в усній формі
договір позики, на підтвердження якого
відповідач надав йому розписку про
одержання у борг 100 000 дол. США, що станом
на 28 лютого 2011 року було еквівалентно 793
270 грн. У вказаній розписці не було
зазначено строку повернення грошових
коштів, а тому відповідно до ч. 2 ст. 1049
ЦК України позика мала бути повернута
протягом тридцяти днів від дня
пред'явлення вимоги. Однак, його
неодноразові письмові вимоги
відповідачем залишено без уваги,
грошові кошти ним не повернуті.

Ураховуючи викладені обставини, просив
задовольнити позов.

Заочним рішенням Печерського
районного суду м. Києва від 18 липня 2013
року, залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду м. Києва від 11
грудня 2013 року, позов ОСОБА_4
задоволено. Стягнуто із ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_4 суму боргу за договором
позики від 28 лютого 2011 року в розмірі 100
000 дол. США, що станом на 12 квітня 2013 року
за офіційним курсом НБУ складає 799 000
грн. Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5,
посилаючись на неправильне
застосування судами норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права, просить
скасувати оскаржувані судові рішення
та направити справу на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржувані
судові рішення ухвалено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права, а доводи скарги цих висновків не
спростовують.

Зокрема, суд першої інстанції, з яким
погодився і суд апеляційної інстанції,
на підставі належним чином оцінених
доказів, поданих сторонами (ст. 212 ЦПК
України), дійшов правильного висновку
про те, що позов ОСОБА_4 підлягає
задоволенню, керуючись при цьому
нормами ст. ст. 1046, 1047, 1049 ЦК
України.

Ураховуючи викладене та положення ч. 3
ст. 332 ЦПК України, колегія суддів
вважає за необхідне відхилити
касаційну скаргу і залишити судові
рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Заочне рішення Печерського районного
суду м. Києва від 18 липня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду м. Києва від 11
грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
О.В.
Закропивний

А.О. Лесько

Д.Д. Луспеник