Провадження № 2/234/682/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 березня 2014 року

Краматорський міський суд Донецької
області в складі :

головуючого - судді Карпенко О.М.

при секретарі - Аксеніної В.М.

за участю позивача ОСОБА_1

представника позивача ОСОБА_2

відповідача ОСОБА_3

відповідачки ОСОБА_4

представника відповідача ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду міста
Краматорська цивільну справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про
стягнення боргу за договором позики,-

ВСТАНОВИВ:

14.10.2013 року до Краматорського міського
суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення боргу за
договором позики.

13.11.2013 року судом ухвалено заочне
рішення.

09.12.2013 року заочне рішення скасовано.

18.12.2013 року позивачем позовні вимоги
збільшено.

Із позову вбачається, що 01.12.2010 року,
ОСОБА_3, погодившись зі своєю дружиною
ОСОБА_4 отримав від позивача позику, а
саме грошові кошти у сумі 252000 грн, які
відповідач зобов'язався повернути до
20.12.2010 року, що підтверджується
розпискою, наданою відповідачем. 31.12.2010
року, позивач частково отримав грошові
кошти у сумі 25000 грн. У вищевказаний
строк (20.12.2010 року) відповідач на
порушення своїх договірних зобов'язань
позику не повернув. На прохання
позивача про добровільну сплату
заборгованості ніяким чином не
прореагував, в усній формі відмовився
сплатити заборгованість. Таким чином,
борг підтверджується розпискою
відповідача та розпискою позивача від
31.12.2010 року про часткове отримання
грошових коштів. Залишок неповернутої
грошової суми складає: 227000 грн.
Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, якщо
позичальник своєчасно не повернув
позики, він зобов'язаний сплатити суму
боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три процента
річних від простроченої суми. Позивач
просить стягнути солідарно із ОСОБА_3
та ОСОБА_4 суму боргу за договором
позики з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення в сумі 235626 грн, три
проценти річних від простроченої суми
18713,50 грн, а всього 254339,50 грн. а також
пеню за кожен день прострочення у
розмірі 149820 грн, а також судовий збір.

В судовому засіданні позивач свої
позовні вимоги підтримав у повному
обсязі та просив їх задовольнити.
Наполягав на тому, що відповідачка
ОСОБА_4 знала про борг чоловіка, тому що
коли він просив зайняти гроші вона
знаходилась поруч, а потім коли ОСОБА_3,
не повертав гроші, він дзвонив його
дружині і просив щоб вона переказала
про борг.

Представник позивача в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав у
повному обсязі та просив їх
задовольнити.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні
позов визнав частково та пояснив, що
він дійсно брав гроші у ОСОБА_1, але не
однією сумою, а два рази і гроші йому
передавав не позивач, а його
співмешканка ОСОБА_6 у своєму
службовому кабінеті. Гроші він
отримував навесні 2010 року, а розписку
писав тільки у грудні 2010 року. Грошові
кошти він брав не для себе, а разом з
ОСОБА_1 та ОСОБА_7 вирішили зайнятися
бізнесом. Після того як він отримував
гроші від ОСОБА_6, одразу передав їх
ОСОБА_7, але останній йому їх не
повернув. У грудні 2010 року він віддав
ОСОБА_1 в рахунок погашення боргу 25 тис
грн. Його дружина про гроші, які давав
позивач та про сумісний бізнес нічого
не знала.

Відповідачка ОСОБА_4 в судовому
засіданні пояснила, що позивача
декілька разів бачила, вони
спілкувалися родинами. Про то, що її
чоловік винен гроші позивачу вона
дізналася після винесення заочного
рішення. Їй ніхто не телефонував,
повернути борги чоловіка не просив,
ніякої розмови у її присутності про
сумісний бізнес між ОСОБА_1 та її
чоловіком не чула.

Свідок ОСОБА_6 пояснила, що родину
ОСОБА_4 знає давно, вони дружили
родинами. У 2010 році, ОСОБА_3 вирішив
зайнятися бізнесом і для цього у її
цивільного чоловіка попросив у борг 252
тис грн., це відбувалося у відповідачів
дома. Позивач погодився і через деякій
час вона у своєму службовому кабінеті
віддала ОСОБА_3 гроші. Розписку він
написав пізніше. Ніяким бізнесом її
цивільний чоловік ані з ОСОБА_3 ані з
ОСОБА_7 займатися не збирався, тому що у
нього вже був бізнес. Про те, що
відповідач поверне борг не було
сумніву, тому що раніше, коли вона
працювала у банку у 2006 році, він
откривав на своє ім'я депозит у розмірі
10 млн грн.

Згідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтуються на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Суд, дослідивши матеріали справи,
заслухавши пояснення сторін вважає, що
позов підлягає задоволенню частково.

У відповідності до ст. 1046 ЦК
України - за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або
інші речі, визначені родовими
ознаками, а позичальник зобов'язується
повернути позикодавцеві таку ж суму
грошових коштів (суму позики) або таку
ж кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Згідно ст. 1047 ЦК України на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ. Який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

На підставі ст.1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику ( грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Статтею 1050 ЦК України передбачено
наслідки порушення договору
позичальником, а саме, якщо позичальник
своєчасно не повернув суму позики,
він зобов'язаний сплатити грошову суму
відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Якщо позичальник своєчасно не повернув
речі, визначені родовими ознаками,
він зобов'язаний сплатити неустойку
відповідно до статей 549-552 цього
Кодексу, яка нараховується від дня,
коли речі мали бути повернуті, до
дня їх фактичного повернення
позикодавцеві, незалежно від сплати
процентів, належних йому відповідно
до статті 1048 цього Кодексу.

Відповідно до правових позицій
(постанова Судової палати у цивільних
справах Верховного Суду України від 18
вересня 2013 року №6-63 цс 13) письмова
форма договору позики внаслідок його
реального характеру є доказом не лише
факту укладення договору, але й факту
передачі грошової суми позичальнику.

Договір позики є двостороннім
правочином, а також він є одностороннім
договором, оскільки після укладення
цього договору всі обов'язки за
договором позики, у тому числі
повернення предмета позики або рівної
кількості речей того ж роду та такої ж
якості, несе позичальник, а
позикодавець набуває за цим договором
тільки права.

За своєю суттю розписка про
отримання в борг грошових коштів є
документом, який видається боржником
кредитору за договором позики,
підтверджуючи як його укладення, так і
умови договору, а також засвідчуючи
отримання боржником від кредитора
певної грошової суми або речей.

Статтею 524 ЦК України передбачено,
що зобов'язання має бути виражене у
грошовій одиниці України - гривні.

Згідно ст..625 ЦК України боржник,
який прострочив виконання грошового
зобов'язання, на вимогу кредитора
зобов'язаний сплатити суму боргу з
урахуванням встановленого індексу
інфляції за весь час прострочення. А
також три проценти річних від
простроченої суми, якщо інший розмір
процентів не встановлений договором
або законом.

Як вбачається з розписки, ОСОБА_3
власноруч зобов'язалася повернути
ОСОБА_1 в строк до 20.12.2010 252000 грн.(а.с.6).

Як вбачається з розписки, ОСОБА_1
отримав від ОСОБА_3 в рахунок боргу 25000
грн, 31.12.2010 року.(а.с.5).

Суд не бере до уваги доводи
відповідача, що гроші він отримував не
для особистих потреб, а для ведення
сумісного бізнесу з відповідачем тому
що це є лише припущення і не чім не
підтверджуються, а також не має
об'єктивного значення для вирішення
вказаного спору.

Згідно ст..205 ЦК України правочин може
вчинятися усно або в письмовій формі.
Сторони мають право обирати форму
правочину, якщо інше не встановлено
законом.

Як вбачається з вимог ст..208 ЦК
України у письмовій формі належить
вчиняти правочини фізичних осіб між
собою на суму, що перевищує у двадцять і
більше разів розмір неоподаткованого
мінімуму доходів громадян.

Так в судовому засіданні
достовірно встановлено і не
оспорюється відповідачем ОСОБА_3, що
позивач передав йому гроші у розмірі
252000 грн, про що склав розписку.

Відповідачка в судовому
засіданні заперечувала, що гроші в сумі
252000 грн відповідач брав у борг з її
згоди, вона підпису в розписці не
ставила, про її існування дізналася
лише із заочного рішення.

Суд не бере до уваги пояснення
позивача та свідка ОСОБА_6 про те що
відповідачка знала про існування
боргу, тому що в її присутності
відповідач просив у позивача борг, на
підставі того що прохання взяти у борг,
ще не означає існування самої передачі
грошей, при якому відповідачка
присутня не була.

Суд вважає, що сума правочину
перевищує розмір двадцяти
неоподаткованих мінімумів доходів
громадян, тому укладений в письмовій
формі, а тому потребує письмової згоди
одного з подружжя.

Таким чином суд приходить до
висновку, що позивач не довів, що
відповідач ОСОБА_3 брав гроші у борг із
згоди відповідачки ОСОБА_4, тому позов
підлягає задоволенню частково, а саме
про стягнення суми боргу по розписці з
відповідача ОСОБА_3

Таким чином, суд приходить до висновку,
що позовні вимоги про стягнення боргу
згідно розписки підлягають
задоволенню, та вважає за необхідне
стягнути з ОСОБА_3 у розмірі
неповернутої суми, а саме (252000 - 25000=
227000).грн.

Також суд вважає вимоги позивача в
частині стягнення з відповідачів
індексу інфляції доведеними, та такими
що підлягають стягненню, а саме в
розмірі, 8626 грн інфляційні витрати.

Що стосується позовних вимог про
стягнення 3% річних у розмірі 18713,50 грн,
то суд вважає, що в їх задоволенні слід
відмовити, тому що ст. 625 ЦК України
чітко вказує, що підлягає стягненню три
проценти річних від простроченої суми,
якщо інший розмір процентів не
встановлений договором. Як вбачається
із розписки, в ній встановлений
порядок сплати процентів, а саме 2% на
місяць на суму залишку, тому саме ці
відсотки повинні бути стягненні з
відповідача.

Так сума боргу складає 227000 грн за
період з січня 2011 року та на час
позовної заяви до суду, а саме 149820 грн.

Позовні вимоги позивача про стягнення
неустойки у розмірі 149820 грн
задоволенню не підлягають, отже,
позивач просить застосувати до
відповідача подвійну цивільно-правову
відповідальність одного й того ж виду
за одне й теж саме порушення
договірного зобов'язання (прострочення
виконання грошового зобов'язання), що
суперечить ст.550 ЦК України, ст.509 ч.3 ЦК
України та ч. 1 ст. 61 Конституції
України, згідно з якими ніхто не може
двічі притягнений до юридичної
відповідальності одного виду за одне й
те саме правопорушення, зобов'язання
має ґрунтуватися на засадах
добросовісності, розумності та
справедливості й у цій частині позову
необхідно відмовити.

Таким чином, суд прийшов до висновку,
про стягнення з відповідача ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_1 неповернуту суму грошей
згідно розписці у розмірі 227000 грн,
інфляційні витрати у розмірі 8626 грн та
відсотки за користування згідно
розписки у розмірі 149820 грн, а всього 385446
грн.

Згідно ст.88 ЦПК стягнути з
відповідача на користь позивача
сплачений ним судовий збір,
пропорційно задоволених вимог, але на
підставі ЗУ «Про судовий збір», ставка
судового збору за подання позовної
заяви майнового характеру складає не
більше 3 розмірів мінімальної
заробітної плати, а саме 3654 грн, тому
саме цю суму слід стягнути.

На підставі викладено, керуючись
ст.ст. 212,213,214,215 ЦПК України, ст.ст.205, 524,
625,1046-1050 ЦК України, суд,-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
ОСОБА_4 про стягнення боргу за
договором позики задовольнити
частково.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
суму грошей згідно розписці у розмірі
227000 грн, проценти згідно розписки в
розмірі 1498200 грн, та інфляційні збитки у
розмірі 8626 грн, а всього 385446 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
оплату судового збору у розмірі 3654 грн.

В решті позовних вимог відмовити.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя:

Рішення ухвалене в нарадчій кімнаті й
надруковане в єдиному екземплярі.

Суддя: