Справа № 136/709/13-ц Провадження №
22-ц/772/55/2014Головуючий в суді першої
інстанції:Пороховий Г. І.Категорія: 5
Доповідач: Копаничук С. Г.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2014 року м. Вінниця

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Вінницької області в складі:

Головуючої :
Копаничук С.Г.

Суддів: Нікушина
В.П. ,Денишенко Т.О.

при секретарі:
Іщук О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вінниці цивільну справу
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про
визнання права власності на нерухоме
майно за апеляційною скаргою ОСОБА_4
на рішення Липовецького районного суду
Вінницької області від 07.05.2013 року ,-

В с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_3 про визнання права власності на
нерухоме майно, розташоване в АДРЕСА_1
,а саме : земельну ділянку ,площею 0,15 га
для будівництва та обслуговування
житлового будинку ,кадастровий номер
№:01:003:0939 , земельну ділянку площею
0,0649 га для ведення особистого
селянського господарства, кадастровий
номер №:01:003:0940 та незавершене
будівництво одноквартирного житлового
будинку по АДРЕСА_2. Як на підставу
своїх вимог послався на те, що його
право на набуття даного майна у
власність виникло з договору позики
грошових коштів від 10.01.2012 року, за
яким вказане майно є заставним в
забезпечення виконання зобов'язань за
договором позики .

Рішенням Липовецького районного суду
від 07.05.2013 року позов задоволено.
Визнано право власності на вказане
нерухоме майно за ОСОБА_2 Додатковим
рішенням Липовецького районного суду
від 15.01.2014 року стягнуто з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_2 судові витрати в сумі
2227,94 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 просить
рішення суду скасувати через порушення
судом норм матеріального і
процесуального права ,а по справі
ухвалити нове рішення, яким в
задоволенні позовних вимог
відмовити.

Зазначила, що вона являється дружиною
ОСОБА_3 , справу щодо їх спільного
сумісного майна розглянули у її
відсутність і незаконно визнали за
позивачем право власності на нього.
Вважає, що ОСОБА_3 умисно визнав позов
в суді і обрав такий спосіб
унеможливити поділ їх спільного майна
подружжя.

Заслухавши доповідача, осіб, що беруть
участь в справі, перевіривши матеріали
справи, рішення суду та доводи
апеляційної скарги ,колегія суддів
вважає, що скарга підлягає задоволенню
з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив , що
10.01.2012 року між сторонами було
укладено договір позики грошових
коштів в сумі 200 000 грн., передача яких
ОСОБА_3 підтверджена розпискою.
Останній, у випадку неповернення
коштів до 10.01.2013 року , зобов'язався
протягом місяця нотаріально
посвідчити відчуження на користь
позикодавця нерухомого майна (застави)
в рахунок забезпечення виконання
договору позики та передав позивачеві
право- встановлювальні документи на
нього.

Задовольняючи позов суд виходив з того,
що відповідач своїх зобов'язань за
договором позики не виконав, від
повернення коштів та нотаріального
оформлення нерухомого майна на
позивача відмовився , спірне майно є
предметом застави ,а тому ,
посилаючись на ст.ст.589,ч.1 ст.590, п.4 ч.1
ст.593 ЦК України , звернув стягнення на
предмет застави за рішенням суду
шляхом визнання за позивачем права
власності на нього. При цьому суд
виходив з того, що сторони домовились
про всі істотні умови договору
застави, а тому вважав його дійсним.

Разом з тим, з таким висновком
погодитись не можна, оскільки суд
дійшов до нього з порушенням норм
матеріального і процесуального права .

Відповідно до статті 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно з
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Вказане рішення цим вимогам не
відповідає.

Згідно ст.328 ЦК України право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом. Зокрема, право
власності набувається з правочинів.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно жодного обов'язку на
повернення позики грошових коштів
іншим майном , окрім грошових коштів
, цивільне законодавство не
передбачає, а тому набуття позивачем
за договором позики у власність
спірного майна за рішенням суду
виключається.

Що стосується договору застави, то
згідно ст. 572 ЦК в силу застави кредитор
(заставодержатель) має право у разі
невиконання боржником (заставодавцем)
зобов'язання, забезпеченого заставою,
одержати задоволення за рахунок
заставленого майна переважно перед
іншими кредиторами цього боржника,
якщо інше не встановлено законом (право
застави).

Як вбачається з матеріалів справи
,спірне нерухоме майно являється
спільною сумісною власністю
відповідача та його дружини - заявника
апеляційної скарги ОСОБА_4

Згідно ст.578 ЦК України майно, що є у
спільній власності, може бути передане
у заставу лише за згодою усіх
співвласників.

Суд вказаних вимог закону не врахував
та не звернув увагу на те ,що докази
надання ОСОБА_4 згоди на передачу
спільного нерухомого майна в заставу
за договором позики, в матеріалах
справи відсутні. Крім того, маючи в
матеріалах справи доказ того , що
рішення суду може вплинути на права та
обов'язки ОСОБА_4, яка не є стороною по
справі ,суд не залучив її до участі в
справі в якості третьої особи без
самостійних вимог на предмет спору ,
чим порушив ч.2 ст.35 ЦПК України .

Тому доводи апеляційної скарги щодо
вказаних порушень судом норм
матеріального і процесуального права
є обґрунтованими та заслуговують на
увагу.

Крім того, відповідно до ч.3 ст.303 ЦПК
України апеляційний суд не обмежений
доводами апеляційної скарги ,якщо під
час розгляду справи буде встановлено
неправильне застосування норм
матеріального права або порушення норм
процесуального права, які є
обов'язковою підставою для скасування
рішення.

Визнаючи договір застави нерухомого
майна дійсним та звертаючи на нього
стягнення , суд невірно встановив
обставини справи щодо існування між
сторонами правовідносин з застави ,а
також неправильно застосував норми
матеріального права ,що їх регулюють ,а
також порушив норми процесуального
права, фактично вийшовши за межі
позовних вимог .

Так ,відповідно до ст.574 ч.1 ЦК України
застава виникає на підставі договору,
закону або рішення суду.

Відповідно до ст. 547 ЦК України правочин
щодо забезпечення виконання
зобов'язання вчиняється у письмовій
формі. Правочин щодо забезпечення
виконання зобов'язання, вчинений із
недодержанням письмової форми, є
нікчемним.

Згідно ж ч.1 ст. 585 ЦК право застави
виникає з моменту укладення договору
застави, а у випадках, коли договір
підлягає нотаріальному посвідченню, - з
моменту його нотаріального
посвідчення.

Згідно із ст. 577 ЦК України договір
застави нерухомого майна підлягає
нотаріальному посвідченню та
відповідно до ст.640 ЦК є укладеним з
моменту його нотаріального
посвідчення .

Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у
разі недодержання сторонами вимоги
закону про нотаріальне посвідчення
договору такий договір є нікчемним,
тобто таким ,що не породжує будь-яких
прав та обов'язків, а відповідно до ч. 2
ст. 215 Цивільного кодексу України,
недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин).

Разом з тим, згідно ч.2 ст.220 ЦК якщо
сторони домовилися щодо усіх істотних
умов договору, що підтверджується
письмовими доказами, і відбулося повне
або часткове виконання договору, але
одна із сторін ухилилася від його
нотаріального посвідчення, суд може
визнати такий договір дійсним.

Істотними умовами договору застави
нерухомого майна (іпотеки) відповідно
до ст.18 ЗУ "Про іпотеку" є :

- для іпотекодавця та іпотекодержателя
- фізичних осіб - відомості про:
прізвище, ім'я, по батькові, місце
проживання із зазначенням адреси та
індивідуальний ідентифікаційний номер
у Державному реєстрі фізичних осіб -
платників податків та інших
обов'язкових платежів;

- зміст та розмір основного
зобов'язання, строк і порядок його
виконання та/або посилання на правочин,
у якому встановлено основне
зобов'язання;

- опис предмета іпотеки, достатній для
його ідентифікації, та/або його
реєстраційні дані, у тому числі
кадастровий номер. У разі іпотеки
земельної ділянки має зазначатися її
цільове призначення;

- посилання на видачу заставної або її
відсутність.

Крім того, відповідано до змісту ст.11
ЦПК України суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі.

Визнаючи договір застави нерухомого
майна дійсним та звертаючи стягнення
на нерухоме майно шляхом визнання
права власності на нього за
позичальником , суд вказані вимоги
закону проігнорував .

Так , суд не звернув увагу на те, що
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 окремий письмовий
договір застави , з додержанням вимог
цивільного законодавства щодо його
форми, змісту і нотаріального
посвідчення , не укладали .

Письмовий договір позики, що містить
найменування майна ( застави ), також
нотаріально не посвідчений і не є
договором застави, оскільки не містить
усіх істотних умов договору застави
нерухомого майна ,передбачених ст.18 ЗУ
"Про іпотеку", зокрема, індивідуальних
ідентифікаційних номерів іпотекодавця
і іпотекодержателя у Державному
реєстрі фізичних осіб, посилання на
видачу заставної або її відсутність.
Отже, підстав вважати ,що сторони
домовились з усіх істотних умов
договору застави та визнавати його
дійсним , у суду не було .

Крім того, позовних вимог про визнання
договору застави нерухомого майна
дійсним позивач не заявляв, а тому суд
в порушення ст.11 ЦПК України вийшов за
їх межі .

Також поза увагою суду залишилось і те,
що такий спосіб звернення стягнення
як передача іпотекодержателю права
власності на предмет іпотеки в рахунок
виконання основного зобов'язання
,можливий лише шляхом позасудового
врегулювання на підставі
нотаріально посвідченого договору про
задоволення вимог іпотекодержателя
,яким договір позики в даній справі не
являється. (ст.ст.36,37 ЗУ "про іпотеку")

Суд не звернув увагу і на ті обставини,
що житловий будинок відповідача є
незавершеним будівництвом ,правовий
режим передачі в заставу якого
відповідно до ст.15 ЗУ "Про іпотеку"
також не дотриманий ,як і передачі в
заставу земельних ділянок. Таким чином
суд першої інстанції не мав підстав
розцінювати спірний договір позики
як договір застави ,визнавати його
дійсним та належним доказом
обґрунтованості позовних вимог про
визнання права власності на нерухоме
майно за позикодавцем.

Оскільки неправильне застосування
судом норм матеріального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення норм
процесуального права привели до
неправильного вирішення справи,
колегія суддів вважає ,що рішення суду
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення -про відмову ОСОБА_2 в
задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.307,309,316 ЦПК України ,-

В и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4
задовольнити.

Рішення Липовецького районного суду
Вінницької області від 07.05.2013 року
скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про визнання права власності на
нерухоме майно ,- відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ на протязі двадцяти днів.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

Згідно з оригіналом: