АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/14/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 19, 27 Степаненко
О.М. Доповідач в апеляційній інстанції
Бородійчук В. Г. РІШЕННЯ
02 квітня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючогоБородійчук В. Г.
суддівДемченко В. А. , Подорога В. М. при
секретаріРибасюк О.С.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу ОСОБА_6 на рішення
Придніпровського районного суду м.
Черкаси від 12 квітня 2013 року по справі
за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про
стягнення грошової застави.
Вивчивши матеріали справи, заслухавши
сторони, колегія суддів, -
в с т а н о в и л а :
19 вересня 2012 року ОСОБА_7 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_6 про стягнення
В обґрунтування позовних вимог
вказував, що 16 вересня 2009 року він надав
відповідачці ОСОБА_6 грошові кошти в
сумі 70 000 доларів США (за курсом НБУ на
день зобов'язання, ця сума еквівалентна
560 294 грн.), в якості застави за купівлю ?
частини будинку, про що вона написала
розписку, згідно якої остання взяла на
себе обов'язок оформити належним чином
право власності на житловий будинок та
передати його у власність позивача. У
відповідності до домовленості та
розписки, зобов'язання повинне було
бути виконане до 01 травня 2010 року, але
відповідач зобов'язання не виконала і
грошові кошти не повернула.
Незважаючи на суттєво пропущений строк
виконання зобов'язання, відповідач
ухиляється від виконання
зобов'язанння, гроші не повертає.
На думку позивача, згідно ст. 625 ЦК
України боржник, який прострочив
виконання грошового зобов'язання, на
вимогу кредитора зобов'язаний сплатити
суму боргу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми. Таким
чином за період прострочення виконання
зобов'язання відповідачка має
додатково сплатити: 54 348,52 грн. -
інфляційне збільшення суми боргу; 35 413,65
грн. розмір 3 % процентів річних.
В судовому засіданні представник
позивача уточнив позовні вимоги та
просив стягнути із ОСОБА_6 на його
користь борг в сумі 658 199,17 грн., а саме: 560
294,17 грн. - сума основного боргу; 53 788,22
грн. - інфляційне збільшення суми боргу
за прострочення виконання
зобов'язання; 44 117,40 грн. - розмір 3 %
процентів річних за прострочення
виконання зобов'язання, а також судові
витрати у розмірі 3 219 грн..
Рішенням Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 12 квітня 2013 року
позов задоволено частково.

Стягнуто із ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7
грошові кошти в сумі 559 510 грн., судові
витрати в сумі 3 219 грн., а всього 562 729
грн..

У вимогах про стягнення боргу з
урахуванням індексу інфляції, а також
трьох процентів річних відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 просить
скасувати рішення Придніпровського
районного суду м. Черкаси від 12 квітня
2013 року як незаконне та ухвалити нове,
яким відмовити позивачу в задоволенні
його позовних вимог.

Перевіривши матеріали справи, доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла до висновку, що апеляційна
скарга підлягає до задоволення з
слідуючих підстав.

Ст. 213 ЦПК України вказує, що рішення
суду повинно бути законним та
обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Однак, дане рішення суду вказаним
вимогам не відповідає.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є:
невідповідність висновків суду
обставинам справи; порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Норми матеріального права вважаються
порушеними або неправильно
застосованими, якщо застосовано закон,
який не поширюється на ці
правовідносини, або не застосовано
закон, який підлягав застосуванню.

Судом встановлено, що відповідачці по
справі ОСОБА_6 на підставі свідоцтва
про право на спадщину від 30 вересня 2008
року, виданого Другою Черкаською
державною нотаріальною конторою
належить ? частина будинку АДРЕСА_1.

Як вбачається з копії розписки, що
мається в матеріалах справи (а.с. 3) 16
вересня 2009 року позивач по справі
ОСОБА_7 передав кошти відповідачці
ОСОБА_6 в сумі 70 000 доларів США як
завдаток за ? частину будинку і 0,454 га
землі за адресою: АДРЕСА_1. Згідно
вказаної розписки, відповідач взяла на
себе зобов'язання оформити документи
на нерухомість і в строк до 01 березня 2010
року передати її у власність ОСОБА_7.

Під час розгляду справи в суді
першої інстанції було встановлено, що
сторони домовились укласти договір,
але відповідно належним чином його не
оформили, а тому в рахунок виконання
договору платежі вважаються авансом і
повертаються в тому розмірі, в якому
надавались.

Задовольняючи частково позовні
вимоги ОСОБА_7, районний суд мотивував
своє рішення тим, що з моменту
написання розписки, 16 вересня 2009 року,
відповідач ОСОБА_6 не скористалась
своїм правом оспорити вказаний
правочин на тій підставі, що грошові
кошти насправді не були одержані нею
від ОСОБА_7. Оскільки розписка на час
розгляду справи в суді була діючою, її
недійсність ніким оскаржено не було,
судове рішення щодо визнання її
недійсним відсутнє, протиправність дій
щодо ОСОБА_6 з боку будь-якої особи під
час написання даної розписки
правоохоронними органами не
встановлена, тому на користь позивача і
була стягнута сума коштів 559 510 грн., що
еквівалентна сумі коштів 70 000 доларів
на момент ухвалення рішення, які були
передані ОСОБА_6.

Колегія суддів не може погодитися
з таким висновком районного суду,
виходячи з наступного.

Дійсно, чинним законодавством, а саме ч.
2 ст. 570 ЦК України передбачено, що якщо
не буде встановлено, що сума, сплачена в
рахунок належних з боржника платежів є
завдатком, вона вважається авансом.

Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України
попереднім є договір, сторони якого
зобов'язуються протягом певного строку
(у певний термін) укласти договір в
майбутньому (основний договір) на
умовах, встановлених попереднім
договором.

Попередній договір укладається у
формі, встановленій для основного
договору. Так як договір
купівлі-продажу нерухомого майна
укладається в письмовій формі і
підлягає обов'язковому нотаріальному
посвідченню (ст. 657 ЦК України), то і
попередній договір повинен носити таку
саму форму.

Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України
особа, яка набула майно або зберегла
його у себе за рахунок іншої особи
(потерпілого) без достатньої правової
підстави (безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути майно і тоді,
коли підстава, на якій воно було набуте,
згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події.

Оскільки, на момент розгляду
справи районним судом не було
встановлено факту повернення коштів за
укладеною розпискою і сама розписка
була чинною, тому суд першої інстанції
виходив з існуючих обставин при
ухваленні рішення суду.

Перевіряючи законність рішення
та доводи апеляційної скарги в суді
апеляційної інстанції, колегія суддів
дійшла висновку, що рішення суду першої
інстанції про часткове задоволення
позовних вимог не ґрунтується на
вимогах чинного законодавства, є
передчасним та підлягає скасуванню з
ухваленням нового судового рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України,
позичальник має право оспорити договір
позики на тій підставі, що грошові
кошти або речі насправді не були
одержані від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором.

Якщо договір позики має бути укладений
у письмовій формі, рішення суду не може
ґрунтуватися на свідченнях свідків для
підтвердження того, що гроші або речі
насправді не були одержані
позичальником від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором. Це положення не
застосовується до випадків, коли
договір був укладений під впливом
обману, насильства, зловмисної
домовленості представника
позичальника з позикодавцем або під
впливом тяжкої обставини.

Під час розгляду справи в суді
апеляційної інстанції було
встановлено, що ОСОБА_6 звернулася до
суду з позовом про визнання договору
позики недійсним і рішенням
Черкаського районного суду Черкаської
області від 04 грудня 2013 року було
визнано недійсним договір позики,
укладений 16 вересня 2009 року між ОСОБА_6
та ОСОБА_7. Вказане рішення районного
суду було залишено без змін ухвалою
апеляційного суду Черкаської області
від 19 березня 2014 року, а тому воно є
чинним на момент розгляду справи в суді
апеляційної інстанції між цими
сторонами про стягнення грошової
застави.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
встановлено, що обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи, щодо
якої встановлено ці обставини.

Під час розгляду справи ОСОБА_6 до
ОСОБА_7 про визнання договору позики
недійсним встановлено, що
висновком Київського
науково-дослідного інституту судових
експертиз № 336/13-32, складеного 28 січня
2013 року визнано, що текст розписки від
імені ОСОБА_6 від 16 вересня 2009 року
складений або під диктовку іншою особи
або в стані операційної напруги,
викликаної незвичайною ситуацією,
хвилюванням. Не можна виключати і
комбінацію вказаних факторів.

Проведена була по справі і судова
лінгвістична експертиза Київським
науково-дослідним інститутом судових
експертиз. Згідно висновку такої
експертизи № 10642 від 07 листопада
2013 року текст розписки від 16 вересня 2009
року від імені ОСОБА_6, якою вона
підтверджує отримання від ОСОБА_7 70 000
доларів США - складений нею або під
диктовку іншою особи або в стані
психоемоційної напруги, викликаної
незвичайною ситуацією, хвилюванням
тощо. Не слід виключати і комбінацію
вказаних факторів.

Аналізуючи наведене і матеріали справи
у сукупності, суди першої та
апеляційної інстанції, дійшли висновку
про доведеність посилання позивачки на
безгрошевість договору позики та
укладання його 16 вересня 2009 року під
впливом насильства, в стані
операційної напруги, викликаної
незвичайною ситуацією, хвилюванням
тощо.

Згідно з ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин,
вчинений особою проти її справжньої
волі внаслідок застосування до неї
фізичного чи психічного тиску з боку
другої сторони або з боку іншої особи,
визнається судом недійсним.

Згідно з роз'ясненнями в п. 21 Постанови
Пленуму Верховного Суду України № 9 від
06 листопада 2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» при
вирішенні спорів про визнання
недійсним правочину, вчиненого особою
під впливом насильства (ст. 231 ЦК
України), судам необхідно враховувати,
що насильство має виражатися в
незаконних, однак не обов'язково
злочинних діях. Насильницькі дії
можуть вчинятись як стороною
правочину, так і іншою особою - як щодо
іншої сторони правочину, так і щодо
членів її сім'ї, родичів тощо або їх
майна.

Факт насильства не обов'язково має бути
встановлений вироком суду,
постановленим у кримінальній справі.

А тому, переглядаючи справу про
стягнення грошової застави, колегія
суддів, враховуючи положення ч. 3 ст. 61
ЦПК України вважає доведеним та
встановленим факт написання розписки
проти справжньої волі відповідачки
внаслідок застосування до неї
фізичного чи психологічного тиску
збоку іншої особи та встановленим ту
обставину, що кошти у відповідності до
розписки не передавались ОСОБА_7 на
адресу ОСОБА_6, тобто мало місце
безгрошевість договору позики, яке
було встановлено рішенням Черкаського
районного суду Черкаської області від
04 грудня 2013 року та ухвалою
апеляційного суду Черкаської області
від 19 березня 2014 року і не потребує
доказуванню при розгляді даної справи
в суді апеляційної інстанції.

З огляду на вищевикладене, колегія
суддів вважає, що підстави для
задоволення позовних вимог відсутні і
позивачем не доведено в судовому
засіданні обґрунтованість своїх
позовних вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України,
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 60 ЦПК
України, доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Колегія суддів вважає, що судом першої
інстанції не правильно застосовано
норми матеріального права та ухвалено
рішення без додержанням положень
чинного законодавства.

Доводи апеляційної скарги є суттєвими
і дають підстави для висновку про
неправильність застосування судом
першої інстанції норм матеріального чи
процесуального права, які призвели до
неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 314, 316, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6
задовільнити.

Рішення Придніпровського районного
суду м. Черкаси від 12 квітня 2013 року по
справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про
стягнення грошової застави скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в
задволенні позовних вимог ОСОБА_7 до
ОСОБА_6 про стягнення грошової застави
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення і може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ в касаційному
порядку протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий :

Судді :