Справа № 247/6163/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2014 року Торезький міський
суд Донецької області в складі:

Головуючої - судді
Чапланової О.М.

При секретарі
Семенцовій І.В.

за участю: позивача
ОСОБА_1

представників позивача - ОСОБА_1
ОСОБА_2

ОСОБА_3

представника відповідача
ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду м. Торез цивільну
справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_5 до
ОСОБА_6, про визнання договору позики та
розписки недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1, ОСОБА_5 звернулися в суд з
позовом до ОСОБА_6 про визнання
договору позики та розписки недійсним.
Свої вимоги обґрунтовують тим, що у 2009
році ОСОБА_1 був придбаний золотий
годинник марки Van Der Bauwede, 2007 року
випуску, вартістю 35 000 Євро.

Приблизно, у вересні - жовтні 2011
року, ОСОБА_1, перебуваючи в стані
сильного душевного хвилювання у
зв'язку з тим, що терміново, в силу
обставин, що склалися, знадобилися
гроші, передав ОСОБА_6 зазначений
золотий годинник, а ОСОБА_6
зобов'язався виплатити за нього
грошові кошти в сумі 35 000,00 Євро
протягом 30 днів та запропонував ОСОБА_1
і його дружині - ОСОБА_5, підписати
договір купівлі продажу годинника. На
передодні підписання договору ОСОБА_6
привіз для ознайомлення проект
договору купівлі-продажу годинника і
розписку у двох примірниках. Приблизно
через 3 дні після укладання угоди
ОСОБА_6 передав частину грошових коштів
у сумі 3000 доларів за годинник, попросив
підписати розписку про отримання даних
грошових коштів і договір
купівлі-продажу. У момент підписання
документів позивачі їх не прочитали,
оскільки довіряли ОСОБА_6, вважали, що
вже з документами ознайомлені і
підписують договір купівлі-продажу
годинника і розписки про отримання
завдатку за годинник. Сума боргу за
проданий годинник по сьогоднішній день
так і не повернута.

Про те, що ними були підписані не
договори купівлі продажу годинника і
розписка про отримання грошових коштів
їм стало відомо в лютому 2013 року, коли
на їх адресу надійшли копія договору
позики та розписка, яка нібито
підтверджує грошову позику ОСОБА_6
ОСОБА_1 і ОСОБА_5 Договір позики № 1 від
05.10.2011року і розписка від 05.10.11 року були
укладені під впливом обману і є
недійсними, оскільки позивачі не
збиралися і не займали грошові кошти у
ОСОБА_6, зазначена в розписці грошова
сума ними не була отримана, а свідки,
зазначені в розписці, які працюють у
сина ОСОБА_6 і є зацікавленими особами,
не бачили і не могли бачити передачу їм
грошей.

Присутність умислу в діях ОСОБА_6,
істотність зазначених обставин, щодо
яких особи введені в оману і сам факт
обману підтверджується передачею
годинника і свідченнями свідків.
ОСОБА_6 навмисне ввів ОСОБА_1 і ОСОБА_5 в
оману з метою укладення договору
позики без передачі грошових коштів.
Своїми діями відповідач намагався
переконати позивачів в таких
властивостях і наслідках угоди, які
насправді наступити не можуть.

Просять суд визнати розписку від
05.10.2011 року та договір позики №1 від
05.10.2011 року, укладений між ОСОБА_6,
ОСОБА_1, та ОСОБА_5 недійсними у зв'язку з
укладенням під впливом обману.

Позивач - ОСОБА_1, в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав,
пояснив суду, що приблизно у жовтні 2011
року йому знадобилась велика сума
грошей і він запропонував ОСОБА_6
купити у нього золотий годинник за 35 000
Євро, на що останній погодився і
запропонував йому укласти договір
купівлі-продажу. Був складений проект
договору, який він прочитав, потім було
складено остаточний договір, який він
вже не читав. Він і його дружина
підписали цей договір. У присутності
свідків він передав годинник ОСОБА_6,
який зобов'язався протягом місяця
виплатити йому вартість годинника.
ОСОБА_6 віддав йому першу частину
грошової суми у гривнях, яка
еквівалентна 3 000 доларів США, з умовою,
що кожен день буде віддавати йому гроші
у погашення суми, що залишилась. Згодом
з боку ОСОБА_6 почалися погрози.

Просить позов задовольнити у
повному обсязі.

На запитання свого представника -
ОСОБА_3, ОСОБА_1 пояснив, що вони знайомі
з ОСОБА_6 з 1999 року, у них були майже
родинні стосунки, він дуже довіряв
відповідачу. Коли після передачі
першої частини суми за годинник, яка
еквівалентна 3 000 доларів США, він
підписував розписку, ОСОБА_6 пояснив
йому, що це розписка в отриманні
зазначеної суми за годинник, щоб вести
рахунок.

На запитання головуючої ОСОБА_1
пояснив, що омана з боку ОСОБА_6 полягає
в тому, що він взяв часи і не віддав за
них гроші, що запропонував йому
підписати договір купівлі-продажу, а
виявилось, що це договір позики, що
запропонував розписатися у розписці
про отримання ним грошей за годинник, а
виявилось, що це він позичив у ОСОБА_6
гроші. Він розписався у договорі та
розписці не читаючи їх, оскільки
довіряв ОСОБА_6 При бажанні він міг би
ознайомитись і зі змістом договору, і
зі змістом розписки та зрозуміти про що
в них йдеться, він мав таку можливість,
але не мав бажання. ОСОБА_6 не сказав
йому, що він підписує договір позики та
розписку, у зв'язку із тим, щоб прикрити
іншу угоду.

В судовому засіданні представники
позивача - ОСОБА_3 та ОСОБА_2, підтримали
пояснення ОСОБА_1 Додаткових пояснень
не надали.

Представник відповідача - ОСОБА_4, в
судовому засіданні позовні вимоги не
визнав, пояснив, що договір позики та
розписка були підписані у магазині, що
належить ОСОБА_6, в присутності свідків,
які були присутні при укладенні
договору позики і бачили передачу
грошей. Крім цього, був підписаний
договір застави, позивачем ОСОБА_1 на
ім'я відповідача була видана
довіреність на право реалізації
нежитлового приміщення, яке належало
позивачу, та всі правовстановлюючі
документи, необхідні для здійснення
договору купівлі-продажу цього
приміщення. Годинник позивачем був
переданий відповідачу, як застава, але
через тиждень або два після його
передачі, ОСОБА_1 звернувся до ОСОБА_6 з
проханням повернути годинник для
реалізації, пообіцявши, що борг ним
буде погашений повністю. Відносини між
ОСОБА_1 та ОСОБА_6 дійсно були
довірливими і позивач неодноразово
позичав у відповідача гроші. До
теперішнього часу борг за оспорюваним
договором позики не повернуто.
Будь-якої омани з боку відповідача при
укладенні договору позики не було.
Просить відмовити у задоволенні
позовних вимог у повному обсязі.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_7
пояснив суду, що він був присутній, коли
ОСОБА_1 в кабінеті, розташованому за
місцем його роботи за адресою: АДРЕСА_1,
приблизно у вересні-жовтні 2011 року,
передав ОСОБА_6 годинник жовтого
кольору. Що це був за годинник, якої
марки та з якою метою ОСОБА_1 передав
його ОСОБА_6 він не знає.

Вислухавши позивача - ОСОБА_1, його
представників, представника
відповідача, свідка, всебічно
з'ясувавши обставини, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог,
підтверджених доказами, які були
досліджені в судовому засіданні, суд
вважає встановленими такі факти та
відповідні їм правовідносини.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Договір позики є укладеним з
моменту передачі грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст.1047 ЦК України
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суми.

На підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Частиною 3 ст.61 ЦПК України
передбачено, що обставини, встановлені
судовим рішенням у цивільній,
господарській або адміністративній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи, або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Рішенням Торезького міського суду
від 25 грудня 2013 року, постановленим по
цивільній справі за позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_1, ОСОБА_5 про стягнення суми боргу
за договором позики, яке ухвалою
Апеляційного суду Донецької області
від 11 лютого 2014 року залишено без змін
та набрало чинності (а.с.94-98),
встановлено, що 05 жовтня 2011 року між
позивачем та відповідачами було
укладено договір позики № 1, згідно
якого позивачем було надано
відповідачам позику в сумі 264000 грн. 00
коп., що еквівалентно 33000 доларів США,
строком на 3 місяці - до 05 січня 2012 року.
Останній внесок повинен бути
здійснений не пізніше 5 січня 2012 року. У
випадку прострочення внесення
останньої суми позичальники
зобов'язалися виплачувати позикодавцю
штраф в розмірі 0,2 % від суми
заборгованості, що залишилася, за
кожний день прострочки. На
підтвердження отримання відповідачами
суми позики 05 жовтня 2011 року в
присутності свідків ОСОБА_8, ОСОБА_9
було складено відповідну розписку. З
метою забезпечення виконання договору
позики сторонами було укладено договір
застави, предметом, якого стало
нежитлове приміщення, що розташоване
за адресою: АДРЕСА_1, та належить ОСОБА_1
на підставі договору дарування від 24
червня 2009 року. Однак, відповідачі не
виконали добровільно покладені на них
зобов'язання.

Зазначеним рішенням суду позовні
вимоги задоволено частково. Стягнуто з
ОСОБА_1, ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 суму
боргу за договором позики від 05 жовтня
2011 року у розмірі 264 000 грн., три відсотки
річних у розмірі 8 655 грн. 73 коп.,
неустойку в розмірі 211 200 грн. 00 коп.,
всього у розмірі 483 855 грн. 73 коп.
солідарно. Стягнуто з ОСОБА_1, ОСОБА_5 на
користь держави судовий збір в сумі по
1720 грн. 50 коп. з кожного.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних та юридичних
осіб, в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін, які беруть
участь у справі. Кожна сторона повинна
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень (ч.3 ст.10, 60 ЦПК України).

Позивачі звернулися до суду з
вимогою про визнання недійсним
договору позики від 05 жовтня 2011 року,
укладеного між ними та відповідачем, та
розписки від 05 жовтня 2011 року,
підписаної ними, посилаючись на те, що
зазначений договір був укладений ними
під впливом омани.

Згідно ст.ст. 626,627,628 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Сторони є
вільними в укладенні договору, виборі
контрагента та визначенні умов
договору з урахуванням вимог цього
Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, звичаїв ділового
обороту, вимог розумності та
справедливості. Зміст договору
становлять умови (пункти), визначені на
розсуд сторін і погоджені ними, та
умови, які є обов'язковими відповідно
до актів цивільного законодавства.

Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору. Істотними умовами
договору є умови про предмет договору,
умови, що визначені законом як істотні
або є необхідними для договорів даного
виду, а також усі ті умови, щодо яких за
заявою хоча б однієї із сторін має бути
досягнуто згоди.

Згідно ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є
дія особи, спрямована на набуття, зміну
або припинення цивільних прав та
обов'язків.

Статтею 203 ЦК України передбачені
загальні вимоги, додержання яких є
необхідним для чинності правочину. Так
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам (ч.1). Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності (ч.2).
Волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі (ч.3). Правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом (ч.4). Правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним
(ч.5). Правочин, що вчиняється батьками,
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх,
непрацездатних дітей (ч.6)

Тобто дана стаття встановлює умови
чинності правочинів. У разі
недотримання вказаних умов правочин є
недійсним.

Згідно ст.204 ЦК України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом,
нікчемний правочин може бути визнаний
судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним. Обман має місце, якщо
сторона заперечує наявність обставин,
які можуть перешкодити вчиненню
правочину, або якщо вона замовчує їх
існування.

Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України
істотне значення має помилка щодо
природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей і якостей
речі, які значно знижують її цінність
або можливість використання за
цільовим призначенням.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 06 листопада 2009 року №
9 «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними»зазначено, що
правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. На відміну від помилки,
ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину. Наявність
умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка
діяла під впливом обману. Обман щодо
мотивів правочину не має істотного
значення.

З огляду на приписи ст. 230 ЦК України
предметом доказування у цій справі є
умисел в діях відповідача; обставини
щодо яких позивачів введено в оману чи
обставини, які перешкоджали вчиненню
правочину і не повідомлені позивачам
та їх істотність.

Позивачами не надано та в судовому
засіданні не встановлено доказів у
підтвердження того, що позивачі були
навмисно введені відповідачем в оману
з метою укладення договору позики від 05
жовтня 2011 року, що відповідач заперечив
наявність обставин, які могли
перешкодити вчиненню правочину, або що
він замовчував їх існування, що
відповідач намагався запевнити
позивачів про таки властивості і
наслідки договору позики, які
насправді наступити не можуть, що
відповідач повідомив недостовірні
відомості про предмет договору,
недостовірні відомості щодо природи
правочину, прав та обов'язків сторін,

Зі змісту позовної заяви та з
пояснень позивача - ОСОБА_1, вбачається,
що при підписанні договору позики від 05
жовтня 2011 року та розписки в отриманні
грошей за цим договором, він вважав, що
підписує договір купівлі-продажу, але
при цьому він мав реальну можливість
прочитати цей договір та розписку і
зрозуміти їх зміст, але не мав бажання
зробити це. Зазначені обставини не
свідчать про навмисне введення
відповідачем в оману позивачів при
укладенні зазначеного договору позики.

Заперечуючи дійсність договору
позики № 1 від 05 жовтня 2011 року позивачі
не навели встановлені законом підстави
для визнання цього договору недійсним.

За наведених обставин, суд дійшов
висновку про відсутність правових
підстав для визнання указаного
договору позики недійсним з зазначених
позивачами підстав та дійшов висновку,
що у задоволенні позовних вимог
необхідно відмовити.

Керуючись: ст.ст. 202, 203, 204, 215, 229, 230, 626,
627, 628, 638, 1046, 1047, 1049, 1051 Цивільного
кодексу України, ст.ст.
3,10,11,15,60,61,79,197,209,212,214,215,223 ЦПК Україні,
суд, -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1, ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визнання
договору позики № 1 від 05 жовтня 2011 року
та розписки від 05 жовтня 2011 року
недійсними.

Рішення постановлене в нарадчій
кімнаті та проголошено вступну та
резолютивну частини в судовому
засіданні 31 березня 2014 року.

Повний текст рішення буде
виготовлений 04 квітня 2014 року.

На рішення може бути подана апеляційна
скарга у Апеляційний суд Донецької
області через Торезький міський суд
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
О. М. Чапланова