Справа № 127/5311/14-ц
Провадження № 2/127/2676/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

30.04.2014 року
Вінницький міський суд Вінницької
області

в складі : головуючого судді Федчишена
С.А.,

при секретарі Підвисоцькій О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вінниці цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визначення частки земельної ділянки, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з
позовом до ОСОБА_2 про визначення
частки земельної ділянки. Позов
мотивовано тим, що відповідно до
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 26.05.2010 року спадкоємцями є
ОСОБА_2 та ОСОБА_1, яким належить ? частка
житлового будинку з прибудовами,
господарськими будівлями та спорудами.
На підставі свідоцтва про право
власності від 12.07.2013 року сторонам на
праві спільної сумісної власності
належить земельна ділянка площею
0,0717га, по АДРЕСА_1. Просить припинити
право спільної сумісної власності на
земельну ділянку площею 0,0717 га,
розташованої у АДРЕСА_1 (кадастровий №
:02:094:0110) та визначити, що частка
ОСОБА_1 у праві спільної сумісної
власності на земельну ділянку, площею
0,0717га, яка розташована у АДРЕСА_1
становить ?.

В судовому засіданні позивач
позов підтримала за обставин
викладених в ньому, просила позов
задовольнити.

Представник відповідача в
судовому засіданні позов не визнала,
заперечила щодо його задоволення,
оскільки він є передчасним.

Заслухавши пояснення учасників
судового процесу, дослідивши матеріали
справи, оцінивши докази в їх
сукупності, суд приходить до висновку
про відсутність правових підстав для
задоволення позову, з наступних
підстав.

При розгляді справи судом
встановлені наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що згідно
свідоцтва про право на спадщину за
законом від 26.05.2010 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1
належить по ? частці житлового будинку
з прибудовами, господарськими
будівлями та спорудами під №27(21) по вул.
Заньковецькій в м. Вінниці (а.с.5).

Згідно свідоцтва про право власності
на нерухоме майно від 12.07.2013 року
земельна ділянка по АДРЕСА_1 є спільною
сумісною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2
(а.с.6).

Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України
спільна власність двох або більше осіб
без визначення часток кожного з них у
праві власності є спільною сумісною
власністю.

Згідно ч. 1 ст. 370 ЦК України
співвласники мають право на виділ у
натурі частки із майна, що є спільній
сумісній власності.

Виходячи з положень ч. 1 ст. 356 ЦК, право
спільної часткової власності - це право
двох або більше осіб за своїм розсудом
володіти, користуватися і
розпоряджатися належним їм в певних
частках майном, яке становить єдине
ціле. Кожен учасник спільної часткової
власності володіє не часткою майна в
натурі, а часткою у праві власності на
спільне майно в цілому. Ці частки є
ідеальними і визначаються
відповідними відсотками від цілого або
в дробовому вираженні.

Згідно ч.4 ст. 89 ЗК України співвласники
земельної ділянки, що перебуває у
спільній сумісній власності, мають
право на її поділ або на виділення з неї
окремої частки. Поділ земельної
ділянки, яка є у спільній сумісній
власності. З виділенням частки
співвласника, може бути здійснено за
умови попереднього визначення розміру
земельних часток, які є рівними, якщо
інше не передбачено законом або не
встановлено судом (ч.5 ст. 89 ЗК України).

В постанові Пленуму Верховного Суду
України "Про практику застосування
судами земельного законодавства при
розгляді цивільних справ" від 16.04.2004
року №7 зазначено, що якщо до вирішення
судом спору між співвласниками жилого
будинку розмір часток у спільній
власності на земельну ділянку, на
якій розташовано будинок,
господарські будівлі та споруди, не
визначався або вона перебувала у
користуванні співвласників і ними не
було досягнуто угоди про порядок
користування нею, суду при визначенні
частини спільної ділянки, право на
користування якою має позивач, слід
виходити з розміру їх частки у вартості
будинковолодіння на час виникнення
спільної часткової власності. При
вирішенні спору суд, з'ясовує і
враховує можливість нормального
користування будинком і здійснення
догляду за ним, розташування
господарських будівель, споруд,
необхідність зведення будівель,
розташування плодово-ягідних
насаджень, можливість проходу з вулиці
на подвір"я.

Позивач не було надано варіантів
визначення частки земельної ділянки та
не заявлено клопотання про призначення
експертизи для визначення частки
земельної ділянки. Крім того, сторонами
не визначено порядок користування
будинковолодіння.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Статтею 57 ЦПК України встановлено, що
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

В силу статей 58,59 ЦПК України, належними
є докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Сторони мають
право обґрунтовувати належність
конкретного доказу для підтвердження
їхніх вимог або заперечень. Суд не бере
до розгляду докази, які не стосуються
предмета доказування. Суд не бере до
уваги докази, які одержані з порушенням
порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності (ст. 212 ЦПК).

Враховуючи викладене та те, що не
надано доказів про поділ
будинковолодіння в натурі, суд вважає
що позов про визначення частки
земельної ділянки є передчасним, а тому
в його задоволенні слід відмовити.

На підстав викладеного, керуючись ст.
ст. 10, 11, 60, 212-215, 218

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визначення частки земельної
ділянки - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: