АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 травня 2014 року
м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

головуючого Перепелюк Л. М.

суддів: Кулянди М.І., Одинака О.О.

секретар Тодоряк Г.Д.

за участю представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2,
прокурора Чернівецької області
Козлової Ю.Г.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу
Чернівецької міської ради на рішення
Першотравневого районного суду м.
Чернівці від 31 січня 2014 року у
цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до
Чернівецької міської ради, третя особа
ОСОБА_3 про визнання права власності на
нерухоме майно за набувальною
давністю, -

встановила:

ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до Чернівецької міської ради
про визнання права власності на
нерухоме майно за набувальною
давністю.

Посилався на те, що з липня 2003 року
постійно проживає разом із своєю сім'єю
в квартирі АДРЕСА_1, загальною площею
29,20 кв.м. Проживаючи у вказаній
квартирі, він постійно сплачував
комунальні платежі, добросовісно
відкрито користувався нею.

Вказував, що вказана квартира
перебуває на балансі КЖРЕП №11, органом
приватизації шляхом безоплатної
приватизації державного житлового
фонду у власність дана квартира не
передавалась.

На даний час ОСОБА_1 продовжує
проживати у зазначеній квартирі,
добросовісно та безперервно володіє
та користується даним нерухомим
майном, доглядає за квартирою та
утримує її, робить в ній поточний та
капітальний ремонт.

Вважав, що інших осіб, які б мали право
на дане нерухоме майно немає, жодних
претензій з боку інших осіб немає.

№22-ц/794/573/14
Головуючий у 1 інстанції Стоцька Л.А.

Категорія 2/5
Доповідач Перепелюк Л.М.

Просив визнати за ним право
власності на квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Першотравневого районного
суду м. Чернівці від 31 січня 2014 року
позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано за ОСОБА_1 право власності на
квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 29,20
кв.м., в тому числі житловою площею 16,40
кв.м.

На рішення суду Чернівецька міська
рада подала апеляційну скаргу, в якій
просить скасувати його та ухвалити
нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог за
безпідставністю.

Апелянт вважає, що оскаржуване рішення
суду постановлене з порушенням норм
процесуального права, суд першої
інстанції не з'ясував обставини, що
мають значення для справи, неправильно
установлено обставини, що мають
значення для справи, які суд визнав
встановленими та викладено у рішенні
висновки, що не відповідають
обставинам справи.

Заслухавши доповідача про суть
оскаржуваного рішення, доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню.

Стаття 309 ЦПК України передбачає, що
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення є:- неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи;
- недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими;

- невідповідність висновків суду
обставинам справи; - порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Згідно зі ст.213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Суд першої інстанції, задовольняючи
позов ОСОБА_1 до Чернівецької міської
ради, третя особа ОСОБА_3 про визнання
права власності на нерухоме майно за
набувальною давністю, неправильно
застосував норми матеріального права
та зіслався на обставини, які ним
невстановлені, його висновки не
відповідають обставинам справи, а
обставини, які суд вважав
встановленими, є недоведеними.

Судом першої інстанції встановлено, що
квартира АДРЕСА_1 знаходиться на
балансі КЖРЕП №11 (а.с.8) і належить
територіальній громаді м. Чернівці, яку
представляє міська рада. У спірній
квартирі зареєстрований ОСОБА_4, що
підтверджується довідкою КЖРЕПу №11
від 22.10.2013 року (а.с.59).

Органом приватизації житла
департаменту житлово-комунального
господарства Чернівецької міської
ради АДРЕСА_1 шляхом безоплатної
приватизації державного житлового
фонду у власність громадянам не
передавалась.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону бо на
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Згідно з ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка
добросовісно заволоділа чужим майном і
продовжує відкрито, безперервно
володіти нерухомим майном протягом
десяти років, набуває право власності
на це майно (набувальна давність), якщо
інше не встановлено цим Кодексом. Право
власності на нерухоме майно, що
підлягає державній реєстрації, виникає
за набувальною давністю з моменту
державної реєстрації.

Виходячи зі змісту ст.344 ЦК України та
п. 9 постанови №5 Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ від 07 лютого 2014 року «»Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав»
інститут набувальної давності
базується на сукупності таких
обставин: тривалого добросовісного,
відкритого та безперервного володіння
майном як своїм власним. Тривалість
володіння передбачає, що має
закінчиться визначений законодавством
строк перебування речі у володінні
певної особи.

Відкритість та безперервність
володіння теж є необхідними умовами
для набуття права власності за
набувальною давністю і означають, що
володілець володіє річчю відкрито, без
таємниць, а також те, що протягом
зазначеного в законі строку володілець
не вчиняв дій, що свідчили б про
визнання ним обов'язку повернути річ
власнику, а також йому не пред'являвся
правомочною особою позов про
повернення майна.

Однією з основних умов для набуття
права власності за набувальною
давністю є добросовісне володіння,
тобто володілець не знав і не міг знати
про те, що володіє чужою річчю, інакше
кажучи, обставини, у зв'язку з якими
виникло володіння чужою річчю, не
давали найменшого сумніву щодо
правомірності набуття майна.

Володіння є добросовісним, якщо особа
при заволодінні чужим майном не знала і
не могла знати про відсутність у неї
підстав для набуття права власності.

Володіння визнається відкритим, якщо
особа не приховувала факт знаходження
майна в її володінні. Вжиття звичайних
заходів щодо забезпечення охорони
майна не свідчить про приховування
цього майна.

Володіння визнається безперервним,
якщо воно не переривалось протягом
всього строку набувальної давності. У
разі втрати не із своєї волі майна його
давнісним володільцем та повернення
цього майна протягом одного року або
пред'явлення протягом цього строку
позову про його витребування
набувальна давність не переривається
(частина третя статті 344 ЦК). Не
переривається набувальна давність,
якщо особа, яка заявляє про давність
володіння, є сингулярним чи
універсальним правонаступником,
оскільки в цьому разі вона може
приєднати до часу свого володіння
увесь час, протягом якого цим майном
володіла особа, чиїм спадкоємцем
(правонаступником) вона є (частина
друга статті 344 ЦК).

Відповідно до п.13 постанови №5 Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних та кримінальних
справ від 07 лютого 2014 року «»Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав»
можливість пред'явлення до суду позову
про визнання права власності за
набувальною давністю випливає з
положень статей 15, 16 ЦК, а також частини
четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими
захист цивільних прав здійснюється
судом шляхом визнання права. У зв'язку з
цим особа, яка заявляє про давність
володіння і вважає, що у неї є всі
законні підстави бути визнаною
власником майна за набувальною
давністю, має право звернутися до суду
з позовом про визнання за нею права
власності.

Відповідачем за позовом про визнання
права власності за набувальною
давністю є попередній власник майна
або його правонаступник. У разі якщо
попередній власник нерухомого майна не
був і не міг бути відомим давнісному
володільцю, то відповідачем є орган,
уповноважений управляти майном
відповідної територіальної громади.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_1
ордер на вселення у спірну квартиру не
надавався, між квартиронаймачем ОСОБА_4
та позивачем ОСОБА_1 договір піднайму
не укладався, доказів на вселення у
спірну квартиру з передбачених законом
підстав та законність проживання у ній
позивачем не представлено, а судом
першої інстанції не встановлено.

Таким чином,суд першої інстанції
помилково вважав позивача таким, що
добросовісно заволодів чужим майном,
як того вимагає роз'яснення у п. 9
постанови №5 Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ від 07 лютого 2014 року «»Про судову
практику в справах про захист права
власності та інших речових прав».

Крім того, з довідки квартирного
експлуатаційного відділу від 23.10.2013 р.
№640 вбачається, що позивач з сім'єю
зареєстровані в АДРЕСА_2, що є одним із
безспірних доказів проживання сім'ї
позивача за місцем реєстрації. Інших
доказів, які б спростували зазначену
обставину та підтвердили факт
проживання сім'ї позивача у спірній
квартирі, останнім не надано.

Не спростовано позивачем також право
ОСОБА_4 як квартиронаймача на
проживання, а в подальшому - на
приватизацію спірної квартири.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.131 ЦПК України сторони
зобов'язані подати свої докази чи
повідомити про них суд до або під час
попереднього судового засідання у
справі. Докази подаються у строк,
встановлений судом з урахуванням часу,
необхідного для подання доказів.
Докази, подані з порушенням вимог,
встановлених частиною першою цієї
статті, не приймаються, якщо сторона не
доведе, що докази подано несвоєчасно з
поважних причин.

Всупереч вимогам ст.ст.60,131 ЦПК України,
позивач не надав суду докази про
правомочність набуття майна в порядку
набувальної давності.

За таких обставин, рішення суду
підлягає скасуванню з постановленням
нового про відмову у задоволенні
позову.

Керуючись ст.ст. 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Чернівецької
міської ради задовольнити.

Рішення Першотравневого районного
суду м. Чернівці від 31 січня 2014 року
скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
Чернівецької міської ради, третя особа
ОСОБА_3 про визнання права власності на
нерухоме майно за набувальною давністю
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення.

На рішення може бути подана касаційна
скарга до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з моменту вступу його в законну
силу.

Головуючий:

Судді: