Справа № 459/6140/13
Головуючий у 1 інстанції: Мелешко С.І.
Провадження № 22-ц/783/2958/14
Доповідач в 2-й інстанції: Мацей М. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 травня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючого:
Мацея М.М.,

суддів: Копняк
С.М., Монастирецького Д.І.,

секретаря:
Олексіва О.А.,

з участю:
позивача ОСОБА_2,

представника відповідача Вандзьо О.Б.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у місті Львові цивільну
справу за апеляційними скаргами
відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
та ОСОБА_2 на рішення Червоноградського
міського суду Львівської області від 20
січня 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_2 до відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
Львівської області про стягнення
моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Червоноградського міського
суду Львівської області від 20 січня 2014
року позов задоволено частково.
Стягнуто з відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м.Червонограді
Львівської області в користь ОСОБА_2 2000
грн. відшкодування моральної шкоди. В
задоволенні решти позову відмовлено.

Рішення суду оскаржили відповідач
відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в м.Червонограді
та позивач ОСОБА_2

В апеляційній скарзі Фонд, посилаючись
на незаконність, порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позову.

Зазначає, що судом частково взято до
уваги норми статей ЗУ «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності», які передбачали
відшкодування моральної шкоди Фондом,
оскільки вони діяли на час
встановлення вперше стійкої втрати
професійної працездатності позивачу,
але водночас не враховано положення
Порядку, який також діяв на час
встановлення вперше стійкої втрати
професійної працездатності (згідно
якого підставою для відшкодування
моральної шкоди є висновок медичних
органів про факт спричинення моральної
шкоди). Вказує, що позивачем не надано
жодного медичного висновку та доказу
про те, що саме від професійного
захворювання він терпить моральні та
фізичні страждання, а не від загальних
захворювань.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2,
посилаючись на незаконність,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, неповне з»ясування
обставин справи, порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Зазначає, що від отриманого
професійного захворювання втратив 50%
працездатності та третю групу
інвалідності. Вважає, що визначаючи
розмір моральної шкоди, суд не врахував
ступінь фізичних та моральних
страждань позивача, а тому розмір
моральної шкоди в сумі 10 000 грн.
повністю справедливий.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
позивача ОСОБА_2 на підтримання своєї
апеляційної скарги, заперечення скарги
відповідача, пояснення представника
відповідача Вандзьо О.Б. на підтримання
своєї апеляційної скарги і заперечення
скарги позивача, перевіривши матеріали
справи, законність і обґрунтованість
рішення суду першої інстанції в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційній
скарги задоволенню не підлягають з
таких підстав.

Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів.

Судом установлено, що ОСОБА_2 з 27.05.1974
року по 03.07.1995 року працював на шахті № 6
«Великомостівська», тепер шахта
«Лісова», гірничим робітником очисного
вибою з повним підземним робочим днем.

06.07.1995 року - 13.07.1995 року Сокальська МСЕК
встановила йому 60% втрати професійної
працездатності по 06.07.1996 року і третю
групу інвалідності. Пізніше внаслідок
переоглядів 13.08.1996 р. - 27.08.1996 р., 13.08.1998
року, 14.08.1999 р., 08.10.2000 р. йому була
встановлена втрата професійної
працездатності 50 % і третя група
інвалідності по 28.02.2002 рік.

Згідно висновку Сокальської МСЕК від
25.11.2002 р. - 05.12.2002 р. позивачу встановлена
втрата професійної працездатності 50% з
28.09.2002 року безтерміново.

За час роботи на шахті позивач ОСОБА_2
02.08.1974 року отримав трудкаліцтво, і
згідно висновку МСЕК 25.11.2002 р. - 18.12.2002 р.
йому було встановлено 10% втрати
працездатності по каліцтву на
виробництві безтерміново.

У зв'язку із погіршенням стану
здоров»я, позивач неодноразово
звертався за медичною допомогою.

Відповідно до ст.ст. 1,3,21,43,46 Конституції
України, як соціальна держава, зміст і
спрямованість якої визначають права і
свободи людини та їх гарантії,
проголосили право громадян на належні,
безпечні і здорові умови праці,
соціальних захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника,
тощо. Право на соціальних захист
гарантується, зокрема,
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення.

Окремим видом загальнообов'язкового
державного соціального страхування,
згідно з абзацом п'ятим частини першої
ст. 4 Основ законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, є страхування
від нещасного випадку на виробництві
та професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності.

Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України
«Про охорону праці», державна політика
в галузі охорони праці базується,
зокрема, на принципах пріоритету життя
і здоров'я працівників, повної
відповідальності роботодавця за
створення належних, безпечних і
здорових умов праці, соціального
захисту працівників, повного
відшкодування шкоди особам, які
потерпіли від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань. Згідно з ч.1 ст.9 цього
Закону, відшкодування шкоди,
заподіяної працівникові внаслідок
ушкодження його здоров»я або у разі
смерті працівника, здійснюється Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків відповідно до Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві й професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності».

Укладаючи з роботодавцем угоду про
обов'язкове страхування від нещасного
випадку страховик «Фонд соціального
страхування від нещасних випадків) тим
самим бере на себе зобов'язання надати
застрахованим особам передбачені
Законом соціальні послуги та виплати.

Відповідно до ч.3 ст.34 Закону України
від 23.09.1999 р. № 1195-ХІV «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань, які спричинили втрату
працездатності» та ст.9 Закону України
«Про охорону праці» (в ред. Закону від
21.11.2002 р. № 229-ІV), відшкодування шкоди,
заподіяної працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я, здійснюється
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України
відповідно до наведеного вище Закону
України.

Це стверджується також роз'ясненнями
Конституційного Суду України, наданим
у рішення від 27.01.2004 року № 1-рп/2004 у
справі за конституційним зверненням
Управління виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України у Кіровоградській
області про офіційне тлумачення
положення ч.3 ст.34 ЗУ «Про
загальнообов'язкове соціальне
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань, які спричинили втрату
працездатності».

Вказані обставини є також викладеними
у листі Вищого спеціалізованого суду №
6-931/0/4-11 від 29.07.2011 р.

Згідно п.п. «Є» п.1 ч.1 ст.21 Закону України
«Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві й професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» (в редакції чинній на
час спірних правовідносин) передбачено
надання позивачу соціальних послуг і
виплат, у тому числі відшкодування
моральної шкоди при наявності факту її
заподіяння потерпілому.

Надаючи соціальні послуги
застрахованим та здійснюючи страхові
виплати грошових сум, фонд соціального
страхування від нещасних випадків
здійснює забезпечення соціального
захисту громадян у разі тимчасової,
стійкої або повної втрати
працездатності.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав. Зокрема, моральна шкода полягає у
фізичному болю та стражданнях, яких
вона зазнала у зв'язку з каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я.

Встановлення Законом обов'язку Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків відшкодовувати моральну
шкоду є засобом реалізації потерпілим
гарантованого державою усім
застрахованим громадянам забезпечення
прав у страхуванні від нещасного
випадку та професійного захворювання.

Згідно із ч.4 ст.14 ЗУ «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань, які спричинили втрату
працездатності, до професійного
захворювання, належить захворювання,
що виникло внаслідок професійної
діяльності застрахованого та
зумовлюється виключно або переважно
впливом шкідливих речовин і певних
видів робіт та інших факторів,
пов'язаних з роботою.

Ушкодження здоров'я, заподіяні
потерпілому під час виконання трудових
обов'язків, незалежно від ступеня
втрати професійної працездатності,
спричиняють йому моральні та фізичні
страждання. Відмова потерпілому у
праві на отримання грошової
компенсації за моральну шкоду від
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків залежно від ступеня
втрати професійної працездатності має
обмежувальний характер.

Пленум Верховного Суду України у своїй
постанові № 4 від 31.03.1995 року «Про
судову практику по справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди (із змінами, внесеними постановою
від 25 травня 2001 року № 5) роз'яснив, що
моральна шкода може складатися,
зокрема, у моральних переживаннях у
зв'язку з ушкодженням здоров'я, у
порушенні нормальних життєвих зв'язків
через неможливість продовження
активного способу життя, при настанні
інших негативних наслідків.

У вказаній постанові роз'яснено, що
розмір відшкодування моральної
(немайнової) шкоди суд визначає залежно
від характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних, тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення, тощо) та з
урахуванням інших обставин.

Ураховуючи наведене вище, суд
підставно частково задовольнив
позовні вимоги ОСОБА_2, виходячи із
засад розумності, виваженості та
справедливості, стягнув на користь
позивача 2000 грн. на відшкодування
моральної шкоди.

Колегія суддів вважає, що суд першої
інстанції повно і всебічно дослідив і
оцінив обставини у справі, подані
сторонами докази та правильно визначив
характер спірних правовідносин,
рішення відповідає вимогам закону і
зібраним по справі доказам.

Апелянтами не подано належних та
допустимих доказів для спростування
рішення суду першої інстанції, які б
мали доказове значення та
заслуговували на увагу, чи порушень
норм матеріального і процесуального
права, які можуть бути підставою для
скасування рішення відповідно до ст. 309
ЦПК України.

За таких обставин судова колегія
дійшла висновку, що суд першої
інстанції правильно встановив
обставини справи та ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, а тому,
відповідно до ч.1 ст. 308 ЦПК України,
апеляційні скарги слід відхилити, а
рішення суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314
ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Червонограді
та ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Червоноградського міського
суду Львівської області від 20 січня 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку шляхом подачі
касаційної скарги безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою
апеляційного суду.

Головуючий:
Мацей М.М.

Судді:
Копняк С.М.

Монастирецький Д.І.