Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№22-ц/778/1537/14
Головуючий у 1 інстанції Скользнєва Н.Г.
Суддя-доповідач Краснокутська О.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 березня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

Головуючого: Пільщик Л.В.,

Суддів: Краснокутської О.М.,

Сапун О.А.,

При секретарі Евальд Д.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
Жовтневого районного суду м. Запоріжжя
від 13 лютого 2014 року у справі за позовом
ОСОБА_3 до Публічного акціонерного
товариства «Електрометалургійний
завод Дніпроспецсталь», третя особа
Фонд соціального страхування нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань в особі Запорізького
міського відділення Виконавчої
Дирекції Фонду про відшкодування
моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з позовом до ПАТ
«Електрометалургійний завод
Дніпроспецсталь», третя особа Фонд
соціального страхування нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань в особі Запорізького
міського відділення Виконавчої
Дирекції Фонду про відшкодування
моральної шкоди.

В обґрунтування позову позивач
зазначав, що 25 грудня 1992 року він був
прийнятий на роботу вальцювальником
профілезгибочного агрегату в
прокатний цех «Електрометалургійного
заводу «Дніпроспецсталь»,
правонаступником якого є ПАТ
«Електрометалургійний завод
«Дніпроспецсталь».

11 жовтня 1994 року був переведений на
посаду електрозварника труб 6-го
розряду в тому ж прокатному цеху.

01 липня 2013 року звільнений за власним
бажанням у зв'язку із досягненням
пенсійного віку.

31 липня 1998 року на виробництві з ним
стався нещасний випадок, внаслідок
якого він отримав ушкодження здоров'я,
а саме: осколковий потрійний перелом
правої великої гомілкової кістки і
подвійний перелом правої малої
гомілкової кістки зі зміщенням
фрагментів.

Факт нещасного випадку, що трапився на
виробництві підтверджується актом №
18/4-98, складеним по формі Н-1 03 серпня 1998
року.

За результатами огляду
медико-соціальної експертної комісії
вперше ( далі - МСЕК) у 1999 році йому було
встановлено ступінь втрати
професійної працездатності на рівні 10%,
без групи інвалідності.

Безстроково ступінь втрати
професійної працездатності на рівні 20%,
без групи інвалідності, йому було
встановлено 03 червня 2010 року за
результатами огляду МСЕК. За
наслідками огляду МСЕК йому також була
встановлена потреба у додаткових видах
допомоги, а саме : лікування за
рецептами травматолога, невролога;
стаціонарне лікування за показаннями
травматолога, невролога.

Позивач також зазначив, що майже 15
років кульгає на одну ногу, постійно
відчуває біль, який загострюється під
час зміни погодних умов та пори року.
Позивач позбавлений можливості на
повноцінне здорове життя, були
порушені його нормальні життєві
зв'язки, він не може реалізовувати свої
звички та бажання. Після отримання
ушкодження здоров'я, позбавлений
можливості не тільки повноцінно
працювати, але й продовжувати звичний
для себе спосіб життя та інше.

На підставі викладеного, зменшивши
позовні вимоги, позивач просив суд
стягнути з відповідача на його користь
у відшкодування моральної шкоди 50000
грн.

Ухвалою Жовтневого районного
суду м. Запоріжжя від 30 жовтня 2013 року
залучено до участі в справі в якості
третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору,
Фонд соціального страхування нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань в особі Запорізького
міського відділення Виконавчої
Дирекції Фонду.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 13 лютого 2014 року позовні
вимоги залишено без задоволення.

Не погоджуючись з вказаним рішенням
суду, ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в
якій посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити
позовні вимоги.

Заслухавши у засіданні
апеляційного суду суддю - доповідача,
пояснення учасників апеляційного
розгляду, перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

За змістом ст.214 ЦПК під час
ухвалення рішення суд повинен
зазначити крім іншого про те, чи мали
місце обставини,якими
обгрунтовувались вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються,які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин, чи є інші фактичні дані
(пропущення строку позовної давності
тощо), які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх
підтвердження;яка правова норма
підлягає застосуванню до цих
правовідносин, які конкретно права і
свободи порушено.

Оскаржуване рішення не у повній
мірі відповідає зазначеним вимогам
закону .

З матеріалів справи вбачається,що з 1992
року позивач перебував у трудових
правовідносинах з
електрометалургійним заводом
«Дніпроспецсталь», правонаступником
якого є ПАТ «Електрометалургійний
завод «Дніпроспецсталь».

31 липня 1998 року стався нещасний
випадок на виробництві, під час якого
позивач був травмований, а саме :
осколковий потрійний перелом правої
великої гомілкової кістки і подвійний
перелом правої малої гомілкової кістки
зі зміщенням фрагментів, про що
складений акт№18/4-98 за формою Н-1 про
нещасний випадок від 03 серпня
1998р.(а.с.19-22).

Відмовляючи в задоволенні
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив із того,що хоча і мав місце
нещасний випадок на виробництві 31
липня 1998 року,внаслідок якого позивач
був травмований,проте всі належні до
компенсацій суми він вже отримав від
відповідача.

Судова колегія вважає,що повістю
погодитись з такими висновками
неможливо,виходчи із наступного.

Правовідносини із завдання шкоди
здоров»ю на виробництві склались між
сторонами у даній справі у 1998 році.,
тому до них належить застосовувати
матеріальний закон,що діяв у той час -
Кодекс Законів про працю України у
відповідній редакції,Закон України
«Про охорону праці» від 14.10.1992 року,
Правила відшкодування власником
підприємства, установи і організації
або уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров»я, пов»язаним з виконанням ним
трудових обов»язків, затверджених
постановою КМУ №472 від 23.06.1993 року.

Вирішуючи по суті спір і
відмовляючи позивачеві у задоволенні
позову про відшкодування моральної
шкоди, суд першої інстанції не
застосував закон,який підлягав
застосуванню.

Згідно до вимог ст. 173-1 КЗпП
України,яка діяла на час виникнення
спірних правовідносин, відшкодування
моральної шкоди провадиться власником
або уповноваженим ним органом,якщо
небезпечні або шкідливі умови праці
призвели до моральної втрати
потерпілого, порушили його нормальні
життєві зв»язки і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Згідно до ст. 12 Закону України «Про
охорону праці»порядок відшкодування
моральної шкоди визначається
законодавством.

Згідно до вимог ст. 233 ч1 КЗпП,в
редакції,що діяла на час виникнення
спірних правовідносин, працівник може
звернутися з заявою про вирішення
трудового спору безпосередньо до
районного (міського) народного суду в
тримісячний строк з дня, коли він
дізнався або повинен був дізнатися про
порушення свого права, а у справах про
звільнення - в місячний строк з дня
вручення копії наказу про звільнення
або з дня видачі трудової книжки.

За змістом п.16 Постанови Пленуму
Верховного суду України №4 від 31.03.1995
року «Про судову практику в справах про
відшкодування моральної(немайнової)
шкоди»до вимог про відшкодування
моральної шкоди у
випадках,передбачених трудовим
законодавством ,застосовується
тримісячний строк(ст.233 КЗпП) звернення
до суду.

Із п.11 Акту від 31 липня 1998 року
видно,що згідно до висновків комісії з
розслідування у нещасному випадку
наявна вина підприємства, а також
частково-50% вина потерпілого
ОСОБА_4,який заходився у безпосередній
близькості від вантажу,що підіймався.

За висновками МСЕК від 18 березня 1999р.
,здійсненими вперше, ОСОБА_4 було
встановлено 10% стійкої втрати
працездатності.

03 червня 2010року за результатами
огляду МСЕК позивачеві було
встановлено ступінь втрати
професійної працездатності на рівні 20%
без групи інвалідності.(а.с.24).

Наказом по підприємству № 367к від
31.03.1999р. ОСОБА_4 були встановлені
одноразова допомога у сумі 3 484,89грн. та
щомісячне відшкодування втраченого
заробітку у сумі 39,61грн.

Доказом сплати ОСОБА_3 зазначених сум є
копії' його особистих табуляграм
виплати заробітної плати, у томи числі
із сумами відшкодування шкоди. (
а.с.73-74),які він отримує у відшкодування
матеріальної шкоди, проте не звертався
з заявою про відшкодування йому
моральної шкоди.

Таким чином із встановлених обставин
справи вбачається,що травма сталася 31
липня 1998 року, вперше встановлена
втрата працездатності позивачеві 18
березня 1999року,тому з цього часу для
нього розпочався строк на звернення до
суду з вимогами про відшкодування
моральної шкоди у зв»язку із
ушкодженням здоров»я», проте з заявою
до суду він звернувся лише 27.09.2013року з
пропуском встановленого законом
строку у 14 років, будь-яких поважних
причин пропуску строку звернення до
суду з вимогами про відшкодування
моральної шкоди не навів.

З огляду на зазначене, тому судова
колегія приходить до висновку про те,що
підстав для поновлення строку на
звернення до суду ,передбаченого ст.233
КЗпП України немає. Хоча права позивача
на отримання моральної компенсації за
ушкодження здоров»я і порушенні, проте
йому належить відмовити у задоволенні
його вимог через пропуск строку,
встановленого законом, для звернення
до суду, без поважних причин, проте суд
першої інстанції у порушення вимог ст.
ст.213,214 ЦПК України, не звернув уваги на
зазначені обставини справи, не надав
належної оцінки доказам по справі і не
застосував ст. 233 ч.1 КЗпП України,яка
підлягала застосуванню, тому рішення
суду підлягає зміні в частині мотивів
відмови у задоволенні позовних вимог.

Доводи представника позивача про
те,що з часу встановлення йому 20%
втрати професійної працездатності у
2010році він зазнав сильних моральних
страждань, а тому строк давності
належить вираховувати з цього часу є
неспроможними,оскільки строк давності
за законом вираховується з часу
порушення прав особи, а не з часу зміни
у ступені моральних страждань.

Згідно до вимог ст. 309 ч.1 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є невідповідність висновків
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

Керуючись ст. ст. 307,309 ЦПК України
колегія суддів,

В И Р І Ш И
Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Запоріжжя від 13 лютого 2014 року у цій
справі змінити в частині мотивів
відмови у задоволенні позовних вимог.

В іншій частиі пішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено протягом двадцяти днів
шляхом подачі касаційної скарги до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: