РІШЕННЯ

Іменем України

(заочне)

21.07.2014 року Франківський
районний суд м.Львова

в складі:

головуючого судді- Лозинського
Б.М.

при секретарі- Попик А.Б.

за участю позивача-
Поготовко О.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду, в м. Львові
позовну заяву ОСОБА_1 до Франківського
районного відділу ЛМУ ГУМВС України у
Львівській області про невиконання
службових обов'язків працівниками
Франківського РВ ЛМУ ГУМВС України у
Львівській області, суд,-

в с т а н о в и в:

позивач звернувся з позовом в суд до
відповідача про невиконання службових
обов'язків працівниками Франківського
РВ ЛМУ УМВС України, що завдало йому
матеріальної та моральної шкоди.

Свої вимоги мотивує тим, що на його
заяву та заяву матері, з приводу подій,
що мали місце 01.08.2012 року, а саме те, що
їхній сусід ОСОБА_2 увірвався в їхнє
помешкання та вчинив з ним бійку,
органи внутрішніх справ не реагували
ніяким чином, і лише після вступу в силу
діючого Кримінально процесуального
кодексу України, 22.11.2012року -
кримінальне провадження було відкрите.
На момент подачі позову до суду, в
порушення вимог КПК України - досудове
розслідування не було завершене.

Крім того, 03.06.2012 року, перед вхідними
дверима квартири де він мешкає був
вкрадений датчик автоматичного
включення світла. Він знову ж таки
звернувся в правоохороні органи, з
метою, щоб вони розслідували цей факт,
проте по спливу тривалого періоду часу
провадження було закрите за
відсутністю ознак складу злочину. За
таких підстав позивач просить стягнути
з відповідача вартість викраденого
майна та моральну шкоду.

У судовому засіданні позивач позовні
вимоги підтримав, просить позов
задовольнити.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, про причини
неявки суд не повідомив, хоча належним
чином був повідомлений про час та місце
розгляду справи, що стверджується
повідомленнями про вручення судової
повістки. У відповідності до ст.ст.169, 224
ЦПК України суд вважає за можливе
проводити заочний розгляд справи у
відсутності представника відповідача
на підставі наявних у справі доказів,
проти чого позивач не заперечує.

Відповідно до ст. 56 Конституції України
кожен має право на відшкодування за
рахунок держави чи органів місцевого
самоврядування матеріальної та
моральної шкоди, завданої незаконними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
органів державної влади, органів
місцевого самоврядування, їх посадових
і службових осіб при здійсненні ними
своїх повноважень.

Відповідно до положень ст.ст. 23, 1167 ЦК
України позивач має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
При цьому, моральна шкода
відшкодовується грішми, іншим майном
або в інший спосіб. Розмір грошового
відшкодування моральної шкоди
визначається залежно від характеру
правопорушення, глибини душевних
страждань, ступеня вини відповідача,
який завдав моральної шкоди, якщо вина
є підставою для відшкодування, а також
з урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості
незалежно від майнової шкоди, яка
підлягає відшкодуванню, та не пов'язана
з розміром цього відшкодування.

Згідно п. 3 Постанови Пленуму
Верховного Суду України №4 від 31.03.1995
року (зі змінами та доповненнями) «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» під моральною шкодою слід
розуміти втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Згідно п. 5 вказаної Постанови
відповідно до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
шкоди підлягають: наявність такої
шкоди, протиправність діяння її
заподіювача, наявність причинного
зв'язку між шкодою і протиправними
діяннями заподіювача та вини
останнього в її заподіянні.

Відповідно до приписів вимог ст. ст. 27,
28, 29, 30 ЦПК України засобами доказування
в цивільній справі є пояснення сторін і
третіх осіб, показання свідків,
письмові докази, речові докази і
висновки експертів. Суд приймає до
розгляду лише ті докази, які мають
значення для справи. Обставини, які за
законом повинні бути підтвердженні
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися ніякими
іншими засобами доказування. Кожна
сторона має довести ті обставини, на
які посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень.

Тобто, вказані принципи щодо
обов'язковості доведення тих чи інших
обставин є обов'язковими при з'ясуванні
обставин справи по суті.

Позивачем не надано жодного належного
і допустимого доказу щодо неналежного
виконання обов'язків РВ ЛМУ УМВС
України у Львівській області, а тому
суд приходить до висновку, що відсутні
правові підстави для покладення
обов'язку на відповідача по
відшкодуванню позивачу моральної
шкоди, відповідно до вимог Закону.

Крім того, позивачем не надано доказів,
які б свідчили про заподіяння йому
моральних чи фізичних страждань або
втрат немайнового характеру так само
як і не надано доказів, за яких обставин
чи якими діями (бездіяльністю) вона
заподіяна, з якого розрахунку та
міркувань вона виходила, не визначено
розмір шкоди.

Вищевказане свідчить про відсутність
вини Франківського РВ ЛМУ УМВС України
у Львівській області у заподіянні
моральної шкоди позивачу та про
безпідставність його вимог про
стягнення моральної шкоди.

Що стосується вимог позивача про
відшкодування матеріальної шкоди в
сумі 63,75 грн., то слід зазначити
наступне.

Як на підставу своїх вимог позивач
посилається на те, що 03.06. 2012 року, перед
вхідними дверима квартири де він
мешкає був вкрадений датчик
автоматичного включення світла. Він
звернувся в правоохороні органи, з
метою, щоб вони розслідували цей факт,
проте по спливу тривалого періоду часу
провадження було закрите за
відсутністю ознак складу злочину.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України,
майнова шкода, завдана неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю
особистим немайновим правам фізичної
або юридичної особи, а також шкода,
завдана майну фізичної або юридичної
особи, відшкодовується в повному
обсязі особою, яка її завдала.

В пункті 2 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 27.03.1992 року №6 «Про
практику розгляду судами цивільних
справ за позовами про відшкодування
шкоди» роз'яснено, що розглядаючи
позови про відшкодування шкоди суди
повинні мати на увазі, що шкода,
заподіяна особі і майну громадянина,
підлягає відшкодуванню в повному
обсязі особою, яка її заподіяла, за
умови, що дії останньої були
неправомірними, між ними і шкодою є
безпосередній причинний зв'язок та є
вина зазначеної особи.

Підставами для задоволення позовних
вимог про стягнення майнової шкоди
необхідна наявність складу цивільного
правопорушення, а саме: факт наявності
майнової шкоди; вина особи;
неправомірність дій особи;
безпосередній причинно-наслідковий
зв'язок між майновою шкодою та
протиправними діями особи.

Однак, позивачем не надано жодних
доказів неправомірної поведінки
працівників Франківського РВ ЛМУ УМВС
України у Львівській області, так само
як і не надано жодних доказів, які
підтверджували б розмір заподіяної
матеріальної шкоди, причинний зв'язок
між заподіяною шкодою та діями
Франківського РВ ЛМУ УМВС України у
Львівській області.

Товарний чек, наданий позивачем в
якості доказу понесення нею
матеріальної шкоди, не підтверджує
факт придбання саме позивачем датчика
руху, та не може бути прийнятими судом
до в уваги в якості належного доказу
для відшкодування матеріальної шкоди.

В матеріалах справи відсутні докази
підтвердження вини Франківського РВ
ЛМУ УМВС України у Львівській області в
заподіянні ОСОБА_1 матеріальних
збитків.

Таким чином, вимоги позивача про
відшкодування матеріальної шкоди є
необґрунтованими, безпідставними та
недоведеними належними доказами, а
тому в суд приходить до висновку про
відмову у їх задоволенні.

Згідно ст.10 ЦПК України кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень, крім випадків,
встановлених цим кодексом.

Згідно ст.57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених ст.61 цього
кодексу.

Згідно ч.4 цієї ж статті доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі вищевикладеного, суд
приходить до висновку, що позивач не
довів тих обставин, на які посилався як
на підставу своїх позовних вимог.

Таким чином, з огляду на вищевикладене,
суд приходить до висновку, що в
задоволені позову слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 27-30, 60, 88, 209, 212, 213, 214,
215, 218, 224-226, 294 ЦПК України, ст.ст. 23, 1166, 1167
ЦК України, Постановою Пленуму
Верховного Суду України №4 від 31.03.1995
року (зі змінами та доповненнями) «Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди», Постановою Пленуму Верховного
Суду України від 27.03.1992 року №6 «Про
практику розгляду судами цивільних
справ за позовами про відшкодування
шкоди», суд, -

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
Франківського РВ ЛМУ УМВС України у
Львівській області про невиконання
службових обов'язків працівниками
Франківського РВ ЛМУ УМВС України -
відмовити за безпідставністю позовних
вимог.

На заочне рішення суду може бути подано
відповідачем заяву про його перегляд
судом, що його ухвалив, протягом десяти
днів з дня отримання копії рішення.

На рішення суду може бути подана
апеляційна скарга протягом десяти днів
з дня його проголошення до
апеляційного суду Львівської області
через районний суд.

Рішення виготовлено в нарадчій кімнаті
в єдиному примірнику.

Суддя Франківського

районного суду м. Львова:
Лозинський Б.М.