районний суд Київської області
Справа № 382/156/14-ц
Провадження № 2/382/119/14
РІШЕННЯ

Іменем України

03.03.2014 року
Яготинський
районний суд Київської області у
складі:

головуючого судді Литвин Л. І.

при секретарі Чемерис С.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Яготин справу за
позовом ОСОБА_1 до Капустинської
сільської ради Яготинського району
Київської області, треті особи: ОСОБА_2,
реєстраційна служба Яготинського
районного управління юстиції
Київської області, м. Яготин вул.
Незалежності-148 про визнання права
власності на 1/2 частину будинку,

Встановив:

Позивач звернувся до Яготинського
районного суду з позовною заявою до
Капустинської сільської ради
Яготинського району Київської області,
треті особи: ОСОБА_2, реєстраційна
служба Яготинського районного
управління юстиції Київської області,
про визнання права власності на 1/2
частину будинку, в котрій зазначено,
що згідно рішення Яготинського
районного суду Київської області від 2
жовтня 2013 року визнано частково
недійсним розпорядження органу
приватизації ТОВ "Агрофірми "Дружба" №
48 від 02.08.2000 року про приватизацію
житлового будинку по АДРЕСА_1, видане
на ім'я ОСОБА_2; частково недійсним
свідоцтво про право власності від
15.09.2000 року, видане на ім'я ОСОБА_2,
зареєстроване в книзі № 18 за
реєстровим номером 23 від 27.10.2000 року,
видане на ім'я ОСОБА_2 та визнано за
ОСОБА_1 право власності на частину
житлового будинку з господарськими
будівлями та спорудами, що розташовані
по АДРЕСА_1. Рішенням Апеляційного суду
Київської області рішення
Яготинського районного суду від 02.10.2013
року в частині визнання за ним права
власності на частину будинку було
скасоване. В своєму рішенні
апеляційний суд посилаючись на Закон
України "Про приватизацію державного
житлового фонду" дійшов висновку про
те, що "…у разі визнання приватизації
незаконною, спірний будинок має бути
повернений у державний житловий фонд, і
питання набуття його у власність
шляхом приватизації передбачена
вищевказаним законом…"Відповідно до
ст.8 Закон України "Про приватизацію
державного житлового фонду"
приватизація державного житлового
фонду здійснюється уповноваженими
на це органами, створеними місцевою
державною адміністрацією, та органами
місцевого самоврядування, державними
підприємствами, організаціями,
установами, у повному
господарському віданні або
оперативному управлінні яких
знаходиться державний житловий фонд.
Таким чином, відповідач по справі -
Капустинська сільська рада
Яготинського району Київської області
(після отримання рішення Яготинського
районного суду Київської області від
02.10.2013 року та рішення Апеляційного
суду Київської області від 05.11.2013 року)
повинна була повернути частину
будинку, що розташований в АДРЕСА_1, у
державний житловий фонд та вирішувати
питання набуття ним у власність шляхом
приватизації частини спірного
будинку. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини. При
розгляді Яготинським районним судом
Київської області справи за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ТОВ "Агрофірма
"Дружба", третя особа Яготинське бюро
технічної інвентаризації про визнання
недійсним розпорядження органу
приватизації, свідоцтва про право
власності на житловий будинок було
встановлено, що ТОВ "Агрофірма "Дружба"
приватизацією житлових будинків не
займається і документи по приватизації
будинків у товариства відсутні. Також
при розгляді даної справи представник
Капустинської сільської ради Угніч В.Т.
пояснила, що даний будинок не перебував
та не перебуває на балансі
Капустинської сільської ради
Яготинського району Київської області
та до питання приватизації даного
будинку сільська рада ніякого
відношення немає. Так як, відповідно до
ст.18 ЗУ "Про державну реєстрацію
речових прав на нерухоме майно та їх
обтяжень" органом державної
реєстрації видаються свідоцтво про
право власності на нерухоме майно,
що підтверджує виникнення права
власності при здійсненні державної
реєстрації прав на нерухоме майно, тому
14 січня 2014 року мною до реєстраційної
служби Яготинського району Київської
області була подана заява про видачу
та реєстрацію свідоцтва про право
власності на частину житлового
будинку, що розташований в АДРЕСА_1. Але
рішенням за № 9915715 від 14.01.2014 р. про
відмову у державній реєстрації прав та
їх обтяжень йому було відмовлено у
державній реєстрації права власності
(форма власності - приватна, спільна
часткова) на житловий будинок, що
розташований по АДРЕСА_1. Окрім цього,
при розгляді Яготинським районним
судом Київської області справи за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ТОВ
"Агрофірма "Дружба", третя особа
Яготинське бюро технічної
інвентаризації про визнання недійсним
розпорядження органу приватизації,
свідоцтва про право власності на
житловий будинок було встановлено, що
з 1996 року по листопад 2011 року, він понад
10 років, з дозволу відповідача,
вселився та відкрито володів (разом з
ОСОБА_3) житловим будинком за номером
АДРЕСА_1. Статтею 344 Цивільного кодексу
України визначено, що особа, яка
добросовісно заволоділа чужим майном і
продовжує відкрито, безперервно
володіти нерухомим майном протягом
десяти років набуває право власності
на це майно (набувальна давність), якщо
інше не встановлено цим Кодексом.
Добросовісність є однією із засад
цивільного законодавства, наряду зі
справедливістю та розумністю (ст.3 ЦК
України). Законодавець не зазначив, що
саме слід розуміти під таким терміном,
як добросовісність володіння за
набувальною давністю, але враховуючи
ту обставину, що вітчизняний ЦК є
фактичною рецепцією римського
приватного права з урахуванням
національних особливостей, то для
визнання володільця добросовісним
вважається достатнім, щоб вказане
нерухоме майно не було набуте
злочинним шляхом чи способом, який
завідомо суперечить основам
правопорядку та моралі. Він відкрито та
добросовісно володів частиною
будинку, зокрема дана обставина була
очевидна для третіх осіб, які мали
можливість це бачити, та не
перешкоджав стороннім особам отримати
будь-яку інформацію про його володіння
ним, крім того, він володів частиною
будинку, як своєю особистою, оскільки
за власний рахунок проводив поточні
ремонти та ніс інші витрати по його
утриманню. Вищий спеціалізований суд
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ в судових рішеннях
по справам даної категорії сформулював
правову позицію, з якої вбачається, що
"у випадку, якщо є всі підстави вважати,
що власник майна тривалий час не
виявляє наміру визнати певну річ своєю,
він погодився з її втратою - вона може
бути визнана власністю фактичного
добросовісного володільця. Інститут
набувальної давності є одним із
первинних способів виникнення права
власності, тобто такий спосіб,
відповідно до якого право власності на
річ виникає вперше або незалежно від
права попереднього власника на цю річ -
не базується на попередній власності
та відносинах правонаступництва, а
базується на сукупності обставин,
зазначених у частині першій статті 344
ЦК України, а саме: тривалого,
добросовісного, відкритого та
безперервного володіння майном як
своїм власним". (Ухвала ВСС України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 26 вересня 2012 року). Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ своїм
інформаційним листом від 28.01.2013 року
"Про практику застосування судами
законодавства під час розгляду
цивільних справ про захист права
власності та інших речових прав" вказує
на те, що при вирішенні спорів про
набувальну давність суд має врахувати
добросовісність саме на момент
передачі позивачу майна (речі), тобто на
початковий момент, який буде
включатися в повний строк давності
володіння, визначений законом. Позивач
протягом всього часу володіння майном
повинен бути впевнений, що на це майно
не претендують інші особи, і він
отримав це майно з підстав, достатніх
для того, щоб мати право власності на
нього. Відповідно, оскільки відповідач
понад десять років та на даний час
(після отримання рішень Яготинського
районного суду Київської області та
рішення апеляційного суду Київської
області) не виявив наміру визнати
частину спірного будинку своїм,
погодився з його втратою, у нього є всі
підстави вважати, що частина будинку
повинна бути визнана за ним - фактичним
добросовісним володільцем. Як
зазначено в роз'ясненнях, даних
Міністерством юстиції України в 2011
році "Деякі аспекти набуття права
власності на об'єкти безхазяйного
нерухомого майна" « Тривалість
володіння передбачає, що має
закінчиться визначений у Кодексі
строк, що розрізняється залежно від
речі (рухомої чи нерухомої), яка
перебуває у володінні певної особи, і
для нерухомого майна складає десять
років. Добросовісне володіння означає,
що особа не знала і не повинна була
знати, що володіє річчю незаконно. Тому
встановлення добросовісності залежить
від підстав набуття майна. Відкритість
та безперервність володіння теж є
необхідними умовами для набуття права
власності за набувальною давністю і
означають, що володілець володіє річчю
відкрито, без таємниць, а також те, що
протягом означеного в законі строку
володілець не вчиняв дій, що свідчили б
про визнання ним обов'язку повернути
річ власнику, а також йому не
пред'являвся правомочною особою позов
про повернення майна." Як зазначено в
Ухвалі колегії суддів Судової палати у
цивільних справах Верховного Суду
України від 20 лютого 2008 року " …пунктом
8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК
України встановлено, що правила ст. 344
ЦК України про набувальну давність
поширюються також на випадки, коли
володіння майном почалося за три роки
до набрання чинності цим Кодексом.
Оскільки ЦК України набрав чинності з 1
січня 2004 року, норми ст. 344 ЦК України
поширюються на правовідносини, що
виникли з 1 січня 2001 року, а отже визнати
право власності за набувальною
давністю суд може не раніше 01 січня 2011
року." З врахуванням вищевикладеного,
просив визнати за ним право власності
за набувальною давністю на частину
будинку з відповідною частиною
господарських будівель та споруд, а
саме: гараж, сарай з прибудовою, погріб
з шийкою, вбиральню, водопровід,
огорожу, що розташовані по вулиці
АДРЕСА_1.

В судовому засідання
представник позивача підтримав
позовні вимоги.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явився, про день та час
розгляду справи повідомлений належним
чином, звернувся до суду з заявою про
розгляд справи у його відсутності та
про визнання позову.

Третя особа ОСОБА_2 заперечувала
проти позову з наступних підстав.
ОСОБА_1 з листопада 2011 року в будинку
з'являється періодично, рішенням
Яготинського районного суду Київської
області від 3 серпня 2012 року позивача
визнано таким, що втратив право на
користування жилим приміщенням,
будинком за АДРЕСА_1. Будинок не
перебуває на будь-чиєму балансі. Крім
цього, вона звернулася до суду з
позовом про визнання права власності
за набувальною давністю. Протягом
останніх років ОСОБА_1 неодноразово
приїздив до будинку, ламав замки, які
вона змінила. Вважає, що він не має
права на будинок, оскільки не проживав
там і не проживає на даний час. 22 червня
2013 року ОСОБА_1 вивіз з будинку речі, які
були придбані ними, а саме, шафу,
письмовий стіл, чотири стільці,
холодильник, телевізор, комп'ютер, три
станка, двохспальне ліжко. На даний час
в будинку знаходиться майно, яке є їх
спільною сумісною власністю. Останнім
часом вона здійснює догляд за хворою
матір'ю, а тому проживає в її будинку.
Проте, що позивача визнано таким, що
втратив право користування будинком,
останній дізнався від неї у жовтні 2012
року.

Представник третьої особи
реєстраційної служби Яготинського
районного управління юстиції
Київської області в судове засідання
не з'явився, про день та час розгляду
справи повідомлений належним чином,
звернувся до суду з заявою про розгляд
справи у його відсутності.

Перевіривши матеріали справи,
заслухавши пояснення сторін,
дослідивши докази, суд вважає, що
позов підлягає до задоволення.

В силу ч.1 ст. 344 ЦК України, особа,
яка добросовісно заволоділа чужим
майном і продовжує відкрито,
безперервно володіти нерухомим майном
протягом десяти років набуває право
власності на це майно (набувальна
давність), якщо інше не встановлено цим
Кодексом.

З копії паспорта (а.с.7) вбачається,
що ОСОБА_1 народився 16 листопада 1965
року та зареєстрований за адресою:
АДРЕСА_1.

З розпорядження органу
приватизації - ТОВ "Агрофірма "Дружба",
за № 46 від 02.08.2000 року (а.с.58, матеріали
справи № 1028/440/2) вбачається, що ОСОБА_2
надано дозвіл на приватизацію
житлового будинку по АДРЕСА_1.

З копії свідоцтва на право
власності на житло, виданого 15 вересня
2000 року ТОВ "Агрофірма Дружба" згідно з
розпорядженням від 2 серпня 2000 року № 48
(а.с.4 матеріали справи № 1028/440/2)
вбачається, що будинок за АДРЕСА_1
належить ОСОБА_2 на праві приватної
власності.

З копії рішення Яготинського
районного суду Київської області від 2
жовтня 2013 року (а.с.8-9) вбачається, що
позов ОСОБА_1 до ТОВ "Агрофірма"Дружба",
ОСОБА_2, третя особа: Яготинське бюро
технічної інвентаризації про визнання
недійсними розпорядження органу
приватизації, свідоцтва про право
власності на будинок та визнання
права власності на житловий будинок
задоволено. Визнано частково недійсним
розпорядження № 48 від 02.08.2000 року
органу приватизації-ТОВ "Агрофірма
"Дружба" про приватизацію житлового
будинку по АДРЕСА_1, видане на ім"я
ОСОБА_2, визнано частково недійсним
свідоцтво про право власності від
15.09.2000 року, видане на ім"я ОСОБА_2,
зареєстроване Яготинським БТІ на праві
приватної власності в реєстровій
книзі № 18 за реєстровим номером 23 від
27.10.2000 року. Також було встановлено, що
сторони перебували у шлюбі з 30 серпня
1990 року, їх було відселено з Поліського
району, як осіб постраждалих внаслідок
Чорнобильської катастрофи, в зв'язку з
чим вони отримали у 1996 році будинок
АДРЕСА_1. З 1996 року по листопад 2011 року
останні проживали в будинку однією
сім'єю, хоча у 2006 році шлюб між ними було
розірвано. У 2005 році позивач був
зареєстрований у спірному будинку.
Органом приватизації незаконно, без
згоди позивача, спірний будинок був
переданий у власність ОСОБА_2 До жовтня
2012 року позивачу про порушення його
прав відомо не було.

З копії рішення колегії суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду Київсьокї області
від 5 листопада 2013 року (а.с.10)
вбачається, що апеляційна скарга
ОСОБА_2 задоволена частково. Рішення
Яготинського районного суду Київської
області від 2 жовтня 2013 року скасовано
в частині визнання за позивачем права
власності на 1/2 частину спірного
будинку, в іншій частині рішення
залишено без змін.

З рішення про відмову у державній
реєстрації прав та їх обтяжень № 9915715
від 14 січня 2014 року (а.с.11) вбачається,
що у державній реєстрації права
власності, форма власності: приватна,
спільна часткова на житловий будинок,
що розташований за адресою: АДРЕСА_1 за
суб"єктом ОСОБА_1 відмовлено.

З довідки Капустинської
сільської ради Яготинського району
Київської області № 74 від 10.02.2014 року
(а.с.21) вбачається, що ОСОБА_2
добросовісно, безперервно, відкрито
володіє будинком за адресою: АДРЕСА_1 та
на даний час зареєстрована і проживає в
даному будинку одна. ОСОБА_1 на даний
час не проживає в даному будинку, не
користується і не володіє 1/2 частиною
житлового будинку.

З актів обстеження від 27 лютого
2014 року (а.с.25-26) вбачається, що в
житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1
ОСОБА_2 постійно не проживає, а проживає
разом з матір"ю за адресою: АДРЕСА_2. До
власного будинку навідується. При
обстеженні будинку за участю ОСОБА_1
виявлено побутову техніку, яка
знаходиться на подвір"ї, в приміщенні є
в наявності диван, ліжко, два серванти,
кухонна тумбочка, меблева стінка, дві
шафи для одягу, чотири столи, сім
стільців, одна лава, холодильник,
чайний та столовий сервіз, столовий
набір (чашки, ложки, вилки, тарілки,
стакани, чарки, ножі), чотири
комп"ютерні монітори та два системних
блоки. На подвір"ї виявлено
металовироби та металоконтрукції, які
були у використанні та нові. Вказаний
житловий будинок для проживання
придатний. ОСОБА_1 постійно за
вищевказаною адресою не проживає, але
раз у місяць навідується до будинку.

З копії заочного рішення Яготинського
районного суду Київської області від 3
серпня 2012 року (а.с.23) вбачається, що
позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання
особи такою, що втратила право на
користування жилим приміщенням,
задоволено та визнано ОСОБА_1 таким, що
втратив право на користування жилим
приміщенням, будинком за АДРЕСА_1.
Задовольняючи позов, суд прийняв до
уваги, що позивачка є власницею будинку
на підставі свідоцтва про право
власності, яке вв подальшому було
визнано частково недійсним за рішенням
суду від 2 жовтня 2012 року.

З облікової картки об'єкта
погосподарського обліку на 2011-2015 роки
(а.с.5-6 матеріали справи № 1028/440/2)
вбачається, що власником
домогосподарства за адресою: АДРЕСА_1 є
ОСОБА_2, в будинку зареєстрований її
чоловік - ОСОБА_1

З копії свідоцтва про розірвання
шлюбу (а.с.7 матеріали справи № 1028/440/2)
вбачається, що шлюб між ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 розірвано, про що в Книзі
реєстрації розірвань шлюбів зроблено
відповідний актовий запис за № 88 від 28
липня 2006 року.

З відповіді ТОВ "Агрофірма
Дружба" № 347 від 29.07.2013 року (а.с.38
матеріали справи № 1028/440/2) вбачається,
що товариство приватизацією житлових
будинків не займалося та документи з
питань приватизації в господарстві
відсутні.

З повідомлення Яготинської РДА
від 31.07.2013 року № 1304/7 (а.с.34 матеріали
справи № 1028/440/2) вбачається, що
документи по приватизації житлового
будинку АДРЕСА_1, в архіві відсутні.

З довідки Капустинської
сільської ради від 27.02.2014 року № 109
(а.с.27) вбачається, що згідно запису
будинкової книги сільської ради за
період 1984-2006 року та по даним
господарських книг виконкому
сільської ради в будинку, який
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1,
ОСОБА_1 зареєстрований з 20.04.2005 року,
знятий з реєстраційного обліку 02.10.2012
року на підставі рішення суду.

Таким чином, в судовому засіданні
встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2
перебували у зареєстрованому шлюбі з 30
серпня 1990 року. Як особи, постраждалі
внаслідок Чорнобильської АЕС, вони
були відселені з Поліського району та
отримали у 1996 році будинок АДРЕСА_1,
який знаходився у віданні ТОВ
«Агрофірма Дружба». З 1996 року по
листопад 2011 року сторони постійно
проживали в будинку однією сім'єю, хоча
у 2006 році їх шлюб було розірвано. За час
спільного проживання, в 1999 році за
участю позивача в будинку проводився
ремонт, до будинку був добудований
гараж, сіни. З 1996 року будинок не
перебував на будь- чиєму балансі.
Згідно рішення Яготинського районного
суду Київської області від 2 жовтня 2013
року визнано частково недійсним
розпорядження органу приватизації ТОВ
"Агрофірми "Дружба" № 48 від 02.08.2000 року
про приватизацію житлового будинку по
АДРЕСА_1 видане на ім'я ОСОБА_2, частково
недійсним свідоцтво про право
власності від 15 .09.2000 року, видане на
ім'я ОСОБА_2, зареєстроване в книзі №18
за реєстровим номером 23 від 27.10.2000 року,
видане на ім'я ОСОБА_2, визнано за ОСОБА_1
право власності на частину житлового
будинку з господарськими будівлями та
спорудами, що розташовані по АДРЕСА_1.
Рішенням Апеляційного суду Київської
області рішення Яготинського
районного суду від 02.10.2013 року в частині
визнання за ним права власності на
частину будинку було скасоване. Разом з
тим, саме на підставі цих
правовстановлюючих документів, які
були в подальшому скасовані, ОСОБА_2
звернулася до суду з позовом про
визнання позивача таким, що втратив
право користування жилим приміщенням,
а тому заперечення ОСОБА_2 в тій
частині, що позивач втратив право
користування будинком, суд прийняти до
уваги не може. Підставою для визнання
недійсними правовстановлюючих
документів послугували ті обставини,
що орган приватизації, в порушення
вимог закону, передав будинок у
власність ОСОБА_2 без згоди іншого
подружжя, який постійно проживав на той
час у спірному будинку. ОСОБА_2
приховала, що набула право власності на
будинок одноособово. В силу ст.. 317 ЦК
України на зміст права власності не
впливає місце проживання власника та
місце знаходження його майна. Позивач
вважав себе співвласником спірного
будинку, а тому був впевнений, що його
неможливо позбавити права
користування будинком, в зв'язку з чим
він також вважав за можливе залишати
цей будинок і тимчасово проживати у
співмешканки. З 2011 року ОСОБА_1
періодично приїздив в будинок, в
будинку залишилось його майно, яке було
спільною сумісною власністю подружжя.
В червні 2013 року позивач забрав з
будинку деякі речі. Третя особа ОСОБА_2
в судовому засіданні визнала ті
обставини, що змінила замки на вхідних
дверях будинку та позивач декілька
разів ламав замки і заходив до
будинку, так як вважав себе його
співвласником, а вона з цього приводу
викликала працівників міліції, тобто з
погіршенням сімейних відносин у
позивача також виникли перешкоди у
користуванні будинком. Враховуючи дані
обставини, суд вважає, що позивач
користується та володіє будинком
безперервно. Приймаючи до уваги, що
свідоцтво про право власності на ?
частину будинку визнано недійсним, то
право власності у позивача виникло
незалежно від волі його попередніх
власників. Позивач поселився в будинку
у 1998 році на законних підставах, і
продовжував добросовісно, відкрито,
безперервно володіти майном протягом
більше ніж десять років. Разом з тим,
ОСОБА_1 не зміг реалізувати своє право
на приватизацію 1/2 частини будинку,
оскільки будинок не перебуває на
будь-чиєму балансі, а ТОВ "Агрофірма
Дружба" на даний час приватизацію житла
не здійснює.

Керуючись ст. ст.10,60,61,174, 209, 213-215,218
ЦПК України, ст. 344 ЦК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до Капустинської
сільської ради Яготинського району
Київської області, треті особи: ОСОБА_2,
реєстраційна служба Яготинського
районного управління юстиції
Київської області, м. Яготин вул.
Незалежності-148 про визнання права
власності на 1/2 частину будинку,
задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності
за набувальною давністю на 1/2 частину
будинку з відповідною частиною
господарських будівель та споруд, а
саме: гараж, сарай з прибудовою, погріб
з шийкою, вбиральню, водопровід,
огорожу, що розташовані по АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Київської області
шляхом подачі через Яготинський
районний суд апеляційної скарги
протягом 10 днів з дня його
проголошення.

Суддя
Литвин Л.І.