Номер провадження № 22-ц/785/18/14
Головуючий у першій інстанції Донцов
Доповідач Сватаненко В. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 березня 2014 року

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - Сватаненка В.І.

суддів - Суворова В.О.,

- Черевка
П.М.,

за участю секретаря - Добряк Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3
на рішення Приморського районного суду
м. Одеси від 20 листопада 2013 року у
цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_5 - «Про
розподіл майна, яке є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя
та про визнання спільним майном
подружжя боргових зобов'язань», -

ВСТАНОВИЛА:

03.06.2013 року ОСОБА_4 звернувся до суду із
зазначеним позовом, по якому просив
поділити спільне сумісне майно
подружжя, загальною вартістю 2115676,00 грн.
у вигляді квартири АДРЕСА_1 садибного
житлового будинку АДРЕСА_2, та
автомобіля марки «Toyota Landcruiser», 1997 року
випуску, державний номерний знак
НОМЕР_1,

В обґрунтування позову послався на те,
що 16.11.1995 року він з відповідачем
перебували в зареєстрованому шлюбі,
під час якого сторони набули у
власність вищезазначене майно, яке
належить їм на праві спільної
власності в рівних частках. Враховуючи,
що вказане майно є нерівноцінними по
вартості, не має можливості виділити
кожному з подружжя окремий об'єкт
нерухомості, автомобіль є неподільною
річчю, знаходиться в користуванні
позивача, тому він просив виділити
автомобіль в його власність. Позивач
просив визнати за ним право власності
на 1/2 частину квартири, 1/2 частину
садибного житлового будинку та
автомобіль марки Toyota Landcruiser, 1997 року
випуску, державний номерний знак
НОМЕР_1 та стягнути з нього на користь
відповідача різницю у вартості майна,
що залишається у власності відповідача
у сумі 100000 грн. Крім того, позивач
просив визнати спільним майном
подружжя боргові зобов'язання перед
третьою особою та провести їх розподіл,
зазначивши, що в період шлюбу, 20.04.2005
року, він та його дружина спільно взяли
в борг у ОСОБА_6 грошові кошти в розмірі
7500000 грн., що було еквівалентно на той
час 1500000 доларів СІЛА, для потреб сім'ї,
частково борг був погашений, сума
невиплаченого боргу складає на час
звернення до суду 7964710 грн., що
еквівалентно 995620,75 доларів США. Тому,
позивач також просив провести розподіл
боргових зобов'язань перед третьою
особою, визначивши за кожним з подружжя
боргове зобов'язання в рівних частках:
по 497794 доларів США, що в еквівалентні
складає 3982355 грн.

Представник позивача позовні вимоги
підтримав, просив їх задовольнити у
повному обсязі.

Представник відповідача заперечував
проти задоволення позовних вимог, та
зазначив, що у сторін є спільна
неповнолітня дитини - дочка ОСОБА_7,
ІНФОРМАЦІЯ_1, яка проживає разом з
відповідачем та на утримання якої
позивач не надає ніякої допомоги.
Вважає, що інтереси дітей повинні бути
враховані при поділі спільного
сумісного майна. Крім того, разом з
відповідачем проживає її син від
першого шлюбу, який не має окремого
житла. На думку відповідача, вартість
вказаної квартири позивачем завищена,
а вартість садибного житлового будинку
занижена, вважає, що вартість
зазначених об'єктів нерухомості
однакова. Крім того, відповідач
стверджувала, що ніякого договору
позики між подружжям та третьою особою
не існувало, гроші за розпискою
отримані не були. При цьому вона
підтверджувала той факт, що данна
розписка дійсно складалася і вона її
підписала на прохання позивача.
Стосовно автомобіля марки «Toyota Landcruiser»,
відповідач зазначила, що фактично
даний автомобіль знаходиться у
позивача та він ним користується.
Також, в своїх письмових запереченнях
відповідач просила виділити їй у
власність квартиру та автомобіль, а
позивачу виділити садибний житловий
будинок.

Представник третьої особи проти
задоволення позову не заперечував.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 20.11.2013 року позов ОСОБА_4
задоволений, розподілено спільне
сумісне майно подружжя наступним
чином: визнано за ОСОБА_4 право
власності на: 1/2 частину квартири
АДРЕСА_1.; 1/2 частину садибного
житлового будинку АДРЕСА_2; автомобіль
марки «Toyota Landcruiser», 1997 року випуску,
державний номерний знак НОМЕР_1;
визнано за ОСОБА_3 право власності на: 1/2
частину квартири АДРЕСА_1; 1/2 частину
садибного житлового будинку АДРЕСА_2;
припинено право спільної сумісної
власності подружжя на: квартиру
АДРЕСА_1, садибний житловий будинок
АДРЕСА_2, автомобіль марки «Toyota Landcruiser»,
1997 року випуску, державний номерний
знак НОМЕР_1; визнані боргові
зобов'язання в розмірі 995 588,75 доларів
США, що в еквіваленті складає 7964710 грн. в
рівних частках, визначивши за ОСОБА_4 1/2
частину грошових зобов'язань в розмірі
497794 доларів США, що в еквіваленті
складає 3982355 грн.; за ОСОБА_3 1/2 частину
грошових зобов'язань в розмірі 497794
доларів США, що в еквіваленті складає
3982355 грн.; стягнуто з ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 компенсацію за різницю у
вартості часток у розмірі 100000 грн.

29.11.2013 року ОСОБА_3 подала апеляційну
скаргу на вказане рішення суду, по якій
просить скасувати рішення районного
суду, ухвали у справі нове рішення, яким
залишити у власності ОСОБА_3 вказану
спірну квартиру і автомобіль, а ОСОБА_4
залишити у власності житловий будинок,
в решті позовних вимог відмовити,
посилаючись на незаконність рішення
суду першої інстанції, а також на те, що
районним судом були порушенні норми
матеріального та процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги та заявлених вимог, заявлених в
суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
скасувати або змінити рішення суду.

Статтею 303 ЦПК України передбачено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним вимогам закону оскаржуване
рішення відповідає частково.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України,
під час ухвалення рішення суд вирішує,
чи мали місце обставини справи, якими
обґрунтовуються вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються, які правовідносини
випливають із встановлених обставин,
яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правових відносин
та інші.

Оцінка зібраних по справі доказів має
здійснюватися за правилами,
передбаченими ст. 212 ЦПК України з
урахуванням положень ст. ст. 57-66 ЦПК
України.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК
України.

Задовольняючи позов ОСОБА_4 у повному
обсязі, районний суд виходив з того, що
до спільного майна подружжя
включаються садибний житловий будинок,
квартира, автомобіль та боргові
зобов'язання перед третьою особою та
поділив їх між сторонами у рівних
частках. Також, передав у власність
позивача автомобіль, стягнувши з нього
на користь відповідача компенсацію.

З висновками районного суду колегія
суддів погоджується частково.

Судом встановлені наступні обставини у
справі.

ОСОБА_4 та ОСОБА_3 перебувають у шлюбі з
16.11.1995 року.

У період шлюбу сторони придбали у
спільну сумісну власність майно: 25.07.2001
року на автомобіль марки Тойота
Ландкрузер, 1997 року випуску, державний
номерний знак НОМЕР_1; 03.08.2005 року на
підставі договору купівлі-продажу на
трикімнатну квартиру АДРЕСА_1; 18.05.2012
року згідно свідоцтва про право
власності на житловий будинок з
надвірними спорудами в АДРЕСА_2.

Відповідно до ч.1 ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільній сумісній власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідно до ч.1 ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Відповідно до частин 4,5 ст. 71 СК України
присудження одному з подружжя грошової
компенсації замість його частки у
праві спільної сумісної власності на
майно, зокрема на житловий будинок,
квартиру, земельну ділянку,
допускається лише за його згодою, крім
випадків, передбачених Цивільним
кодексом України.

Присудження одному з подружжя
грошової компенсації можливе за умови
попереднього внесення другим із
подружжя відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

З матеріалів справи вбачається та
перевірено апеляційним судом, що згоди
на присудження грошової компенсації
ОСОБА_3 не давала. Відповідна грошова
компенсація позивачем не була внесена
на депозитний рахунок суду.

Тому, колегія суддів вважає, що
районний суд, припиняючи право ОСОБА_3
на ? частину автомобілю, не дотримався
умов та порядку присудження
компенсації, зазначених в частинах 4,5
ст. 71 СК України, ч.2 ст. 365 ЦК України,
неправильно вирішив справу в цій
частині позовних вимог.

Що стосується поділу районним судом
спільного сумісного майна подружжя
шляхом визнання за кожним із подружжя
права власності на ? частину квартири
та житлового будинку, то в даній
частині рішення суду є обґрунтованим
та відповідає вимогам закону.

Помилковим та не відповідає вимогам
закону є рішення суду щодо визнання
боргових зобов'язань в розмірі 995588,75
доларів США в рівних частках за кожним
із подружжя.

У даному випадку районний суд
помилково вважав, що положеннями ч.4 ст.
65 СК України передбачена можливість
поділу боргових зобов'язань, оскільки
поділ кредитних зобов'язань не є
належним способом захисту. Даний закон
передбачає врахування зобов'язань, а не
поділ боргових зобов'язань.

Також, колегія суддів вважає, що не
заслуговують на увагу ствердження
апелянта в скарзі про поділ спільного
майна шляхом передачі її у власність
квартири і автомобілю, а ОСОБА_4
залишити у власності житловий будинок
в с.Озерному, оскільки внаслідок такого
поділу майна порушується принцип
рівності часток подружжя в спільному
майні, а такий відступ від рівності
часток апелянт нічим не мотивує.

Отже, з урахуванням наведених
міркувань та внаслідок порушення судом
норм матеріального права, колегія
суддів вважає, що рішення районного
суду слід змінити: здійснити поділ
спільного майна подружжя, шляхом
визнання права власності за кожним із
подружжя на ? частину квартири, будинку
і автомобілю. В іншій частині позовних
вимог ОСОБА_4 слід відмовити.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, в межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі. Особа, яка
бере участь у справі, розпоряджається
своїми правами на власний розсуд.

Відповідно до положень ст. 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підтвердження своїх вимог і
заперечень. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

На підставі ч. 1 ст. 59 ЦПК України
належними є докази, що містять
інформацію щодо предмета доказування.

Частиною 3 ст. 212 ЦПК України
передбачено, що суд оцінює належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності.

Право на захист є складовою частиною
самого суб'єктивного права поряд із
правом на власні дії, а також правом
вимагати певної поведінки від
зобов'язаних осіб.

Цивільний інтерес підлягає захисту,
якщо він не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують, однак дають
підстави для зміни рішення суду.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307 ч.1 п.3, 309, 313, 314,
316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 20 листопада 2013 року - змінити.

Викласти резолютивну частину рішення в
наступній редакції.

Позов ОСОБА_4 - задовольнити частково.

Поділити спільне сумісне майно
подружжя: визнати право власності за
ОСОБА_4 на: ? частину квартири квартири
АДРЕСА_1.; 1/2 частину садибного
житлового будинку АДРЕСА_2; ? частину
автомобілю марки «Toyota Landcruiser», 1997 року
випуску, державний номерний знак
НОМЕР_1;

визнати за ОСОБА_3 право власності на: 1/2
частину квартири АДРЕСА_1; 1/2 частину
садибного житлового будинку АДРЕСА_2; ?
частину автомобілю марки «Toyota Landcruiser»,
1997 року випуску, державний номерний
знак НОМЕР_1.

В іншій частині позовних вимог ОСОБА_4 -
відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, однак може бути
оскаржено в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів з дня набрання
законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області
В.І.
Сватаненко

В.О. Суворов

П.М. Черевко

12.03.2014 року
м. Одеса