Справа № 352/1229/13-ц
Провадження № 22-ц/779/797/2014
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М.М.
Суддя-доповідач Ковалюк Я.Ю.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Ковалюка Я.Ю.

суддів:
Мелінишин Г.П., Шалаути Г.І.

секретаря
Бойчука Л.М.

з участю: представників апелянта -
ОСОБА_2, ОСОБА_3, представників ОСОБА_4 -
ОСОБА_5, ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_7 до Загвіздянської сільської
ради Тисменицького району
Івано-Франківськоїх області, ОСОБА_4,
ОСОБА_5 про визнання частково
недійсними рішень ради, визнання
недійсними державного акту на право
власності на земельну ділянку та
договору дарування земельної ділянки,
за апеляційною скаргою представника
ОСОБА_7 - ОСОБА_2 на рішення
Тисменицького районного суду від 25
лютого 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

Позивач звернулася в суд із зазначеним
позовом та після збільшення і
уточнення позовних вимог просила
визнати незаконними та скасувати:
рішення Загвіздянської сільської ради
від 11.06.2008 року в частині відміни
рішення про передачу у власність
ОСОБА_7 земельної ділянки площею 0,11га
по АДРЕСА_1; рішення Загвіздянської
сільської ради від 22.07.2008 року про
надання ОСОБА_4 дозволу на складання
проекту відведення земельної ділянки
площею 0,15га для будівництва житлового
будинку по АДРЕСА_1 в частині, що
стосується земельної ділянки площею
0,11га, яку було раніше надано позивачці;
рішення Загвіздянської сільської ради
від 26.06.2009 року про затвердження
проекту відведення та передачу у
власність ОСОБА_4 земельної ділянки
площею 0,15га для будівництва житлового
будинку по АДРЕСА_1 в частині, що
стосується земельної ділянки площею
0,11га, яку було раніше надано позивачці;
визнати недійсним державний акт про
право власності на земельну ділянку
від 10.03.2010 року, виданий ОСОБА_4 на
земельну ділянку площею 0,15га для
будівництва житлового будинку по
АДРЕСА_1; визнати недійсним договір
дарування вказаної земельної ділянки,
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 22.07.2010
року, посвідчений приватним нотаріусом
Тисменицького районного нотаріального
округу ОСОБА_8 і зареєстрований в
реєстрі за №675.

Рішенням Тисменицького районного суду
від 25 лютого 2014 року в задоволенні
позову відмовлено у зв'язку з пропуском
строку позовної давності.

На дане рішення представник ОСОБА_7 -
ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій
посилається на порушення судом норм
матеріального і процесуального права
та невідповідність висновків суду
обставинам справи.

Апелянт зазначає, що відмовляючи в
задоволенні позову за спливом строку
позовної давності, суд першої
інстанції не правильно встановив
момент з якого починається відлік
позовної давності і не правильно
застосував ст. 261 ЦК України. Так, про
наявність рішень Загвіздянської
сільської ради від 11.06.2008 року, 26.06.2009
року, державного акту на право
власності від 23.03.2010 року та договору
дарування від 22.07.2010 року, вона
дізналась тільки в 2013 році, після
отримання акту комісії з питань
дотримання земельного законодавства
та охорони навколишнього природного
середовища Загвіздянської сільської
ради від 20.02.2013 року.

Апелянт також вказує, що суд першої
інстанції помилково взяв до уваги
покази свідків про те, що вона могла б
знати про порушені її права ще у 2008
році, оскільки доказом того, що вона
знала би про прийняте рішення
сільської ради можуть бути тільки дані,
які б підтвердили факт того, що
секретар сільської ради довів належним
чином до її відома про прийняте
рішення, а в матеріалах справи такі
докази відсутні.

Крім того, оскаржуване рішення
Загвіздянської сільської ради від
11.06.2008 року стосувалося прав одразу
двох громадянок із прізвищем ОСОБА_7, а
саме ОСОБА_7 - позивача по справі та
ОСОБА_9 Однак показами свідків не було
конкретизовано, про яку саме «ОСОБА_7»
йде мова, а тому не зрозуміло яку саме
«ОСОБА_7» свідки мали на увазі, коли
зазначали, що вона ніби-то була
присутня на сесії у 2008 році.

Вважає також, що відповідач -
Загвіздянська сільська рада своєю
заявою визнала позов і не просила
застосовувати позовну давність і тим
самим визнала свої помилки при
прийнятті незаконних рішень та
несвоєчасне повідомлення позивачку
про прийняті рішення.

На думку апелянта, суд даним обставинам
не дав належної оцінки та ухвалив
рішення з порушенням вимог закону.

З вище наведених підстав просила
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення про
задоволення позовних вимог в повному
обсязі.

В судовому засіданні представники
апелянта доводи апеляційної скарги
підтримали з мотивів поданих у
апеляційній скарзі, просили про їх
задоволення.

Представники відповідача апеляційну
скаргу заперечили, вважають її
безпідставною, а рішення суду законним
та обґрунтованим.

Інші сторони в судове засідання не
з'явилися, хоча належним чином
повідомлялися про час й місце розгляду
справи, що у відповідності до ч.2 ст.305
ЦПК України не перешкоджає розглядові
справи.

Вислухавши доповідача, пояснення
учасників процесу, перевіривши
матеріали справи, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга не підлягає до задоволення з
наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Згідно ст. 11 ЦПК України, суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
предметом спору у даній цивільній
справі є земельна ділянка площею 0,11 га
для ведення особистого селянського
господарства в урочищі по АДРЕСА_1.
Рішенням Загвізданської сільської
ради № 286 від 21.12.2005 р вказана земельна
ділянка виділена у користування
позивачці ОСОБА_7, що підтверджується
архівним витягом з протоколу сесії
ради (а.с.7). Та обставина, що позивачка,
починаючи з 2006р., була належним
користувачем спірної земельної
ділянки, підтверджується належно
засвідченою випискою з
погосподарської книги сільської ради
за 2006-2010 р.р. (а.с.105- 106).

Рішенням Загвіздянеької сільської
ради від 29.12.2007 р. спірна земельна
ділянка передана у власність позивачці
у порядку ч.1 ст.118 ЗК України (а.е.8).
Остання розпочала процес приватизації
даної земельної ділянки, у лютому 2008 р.
виготовила технічний звіт про виконані
роботи по підготовці та видачі
державного акту на спірну земельну
ділянку (а.с.9-23). Оскаржуваним рішенням
від 11.06.2008 р. (а.с.25) відповідач -
Загвіздянська сільська рада вирішила
спір, що виник між сторонами -
позивачкою ОСОБА_7 та відповідачкою
ОСОБА_4 з приводу спірної земельної
ділянки. Вказаним рішенням сільська
рада відмінила рішення про передачу у
власність позивачці спірної земельної
ділянки площею 0,11 га та передачу у
власність відповідачки земельної
ділянки площею 0,05 га, які розташовані
по АДРЕСА_1, як незаконно прийняті. Цим
рішенням затверджено акт комісії з
питань дотримання земельного
законодавства та охорони
навколишнього середовища
Загвіздянської сільської ради від
04.06.2008 року (а.с.124) та розділено земельну
ділянку площею 0,45 га по АДРЕСА_1 та по
АДРЕСА_2, що залишилась після смерті
батьків відповідачки, між спадкоємцями
покійних - ОСОБА_4, ОСОБА_9 (дочкою
позивачки) та ОСОБА_10 у рівних долях
(приблизно по 0,15 га).

Оскаржуване рішення, яким скасовано
лише рішення про передачу у власність
позивачці спірної земельної ділянки,
при цьому рішення від 21.12.2005року про
виділення вказаної земельної ділянки у
користування позивачці залишилось
чинним, порушило права позивачки як
належного користувача спірної
земельної ділянки.

Другим оскаржуваним рішенням від
22.07.2008року (а.с.74) Загвіздянська
сільська рада надала дозвіл
відповідачці ОСОБА_4 на складання
проекту відведення земельної ділянки
площею 0,15 га для будівництва житлового
будинку по АДРЕСА_1, до складу якої
ввійшла спірна земельна ділянка площею
0,11 га, та останнім оскаржуваним
рішенням від 26.09.2009 року (а.с.26-27)
сільська рада затвердила проект
відведення вказаної земельної ділянки
і передала її у власність відповідачці.
При цьому сільська рада порушила
порядок зміни цільового призначення
землі, передбачений ст.20 ЗК України,
оскільки спірна земельна ділянка
площею 0,11 га для ведення ОСГ у складі
земельної ділянки площею 0.15 га була
передана у власність відповідачці з
цільовим призначенням - для
будівництва і обслуговування
житлового будинку, що відповідно до
вимог ст.21 ЗК України є підставою для
визнання недійсними оскаржуваних
рішень.

На підставі рішення від 26.06.2009 року
відповідачка 23.03.2010 року отримала
державний акт № 913661 на право власності
(а.с.29) на земельну ділянку площею 0,15 га
з кадастровим номером :02:001:0501 для
будівництва і обслуговування
житлового будинку по АДРЕСА_1, до складу
якої входить спірна земельна ділянка
площею 0,11 га, та згідно нотаріально
посвідченого договору дарування від
22.07.2010 року (а.с.57) відчужила земельну
ділянку своєму синові - відповідачу
ОСОБА_5

З матеріалів справи також убачається,
що відповідач - Загвіздянська сільська
рада визнала позовні вимоги та просила
ухвалити рішення на розсуд суду.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції дійшов висновку про те, що
позивач звернулася до суду поза межами
строку позовної давності і не надала
жодного належного та допустимого
доказу на підтвердження його пропуску
з поважних причин.

З даним висновком суду першої
інстанції погоджується і колегія
суддів.

Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу, а відповідно до ст. 257 ЦК
України, загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Судом також встановлено, зокрема
показами свідків, що позивачка була
присутня на засіданні сесії
Загвіздянської сільської ради 11.06 2008
року і тоді ж дізналась про відміну
рішення ради про передачу їй у
власність спірної земельної ділянки.
Вказані обставини позивачкою не
спростовані.

У відповідності до вимог ч.1 ст. 261 ЦК
України перебіг позовної давності
починається від дня, коли особа
довідалася або могла довідатися про
порушення свого права або про особу,
яка його порушила.

Отже, знаючи про порушення свого права
з червня 2008 року, позивачка, маючи
об'єктивну можливість здійснити його
захист, з позовом до суду звернулась
лише 08.05.2013. Ні в суді першої інстанції
ні в засіданні апеляційного суду
позивачка та її представник не навели
причин поважності пропущення строку
позовної давності.

Згідно ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив
позовної давності, про застосування
якої заявлено стороною у спорі, є
підставою для відмови у позові. Частина
3 цієї ж статті визначає, що позовна
давність застосовується судом лише за
заявою сторони у спорі, зробленою до
винесення ним рішення. Відповідачка
ОСОБА_4 подала відповідну заяву (а.с.129)
про пропущення позивачкою строку
позовної давності і просила з цієї
підстави у позові відмовити.

Отже судом першої інстанції повно
досліджено обставини справи, зібраним
доказам дана належна оцінка.

Посилання апелянта про те, що
оскаржуване рішення Загвіздянської
сільської ради від 11.06.2008 року їй не
направлялось, а відтак про порушення
свого права вона дізналась у 2013 року, не
заслуговують на увагу, оскільки
повністю спростовані показами свідків
про її присутність на сесії сільської
ради 11.06.2008 року під час вирішення
земельного спору.

Згідно п. 11 постанови Пленуму
Верховного суду України від 18.12.2009 року
№14 «Про судове рішення у цивільній
справі», встановивши, що строк для
звернення з позовом пропущено без
поважної причини, суд у рішенні
зазначає про відмову в позові з цих
підстав, якщо про застосування
позовної давності заявлено стороною у
спорі, зробленою до ухвалення ним
рішення, крім випадків, коли позов не
доведено, що є самостійною підставою
для цього.

За наведених обставин колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції прийшов
до правильного висновку про відмову в
задоволенні позовних вимог позивачки,
у зв'язку з пропуском передбаченого
ст.257 ЦК України трьохрічного строку
загальної позовної давності.

Доводи апеляційної скарги не
спростовують правильного висновку
суду першої інстанції при вирішенні
спору.

Виходячи із змісту ч.2 ст. 303 ЦПК України,
суд апеляційної інстанції не вправі
переоцінювати докази, які судом першої
інстанції досліджені у встановленому
законом порядку, а апеляційна скарга не
містить посилання на нові докази, що
давало б підставу для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового або зміни рішення.

Розглянувши справу в межах позовної
заяви та доводів апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що рішення судом ухвалено з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Керуючись ст.ст. 218, 307, 308, 313-315, 317, 319
ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_7
- ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Тисменицького районного суду
від 25 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий
Я.Ю. Ковалюк

Судді:
Г.П. Мелінишин

Г.І. Шалаута