АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 грудня 2014 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Корчевного Г.В.,

суддів: Лапчевської О.Ф., Слободянюк С.В.,

при секретарі Бугай О.О.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» - Курочкіна Олександра Олександровича на рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 листопада 2014 року в цивільній справі за позовом Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» до ОСОБА_2, треті особи: Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Лафорт», Моторне (транспортне) страхове бюро України, про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2014 року позивач ТОВ "Страхова компанія "Індіго" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 4 406 грн. 83 коп.

В обґрунтування вимог позивач зазначав, що 29.05.2013 року у м. Києві по вул. Григоренка, 43 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого в ТОВ "Страхова компанія "Індіго" автомобіля "Mitsubishi", реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля "Кіа", реєстраційний номер НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_2 Вказана ДТП сталася з вини водія ОСОБА_2, в її результаті автомобілю "Mitsubishi", реєстраційний номер НОМЕР_1, була заподіяна шкода в розмірі 4 406 грн. 83 коп., яка була відшкодована ТОВ "Страхова компанія "Індіго" потерпілій стороні ОСОБА_3, тому позивач вважає, що вказана сума повинна бути відшкодована на користь ТОВ "Страхова компанія "Індіго" ОСОБА_2, як винною в ДТП особою.

Унікальний номер справи: 759/11470/14-ц
№ апеляційного провадження: 22-ц/796/15221/2014
Головуючий у суді першої інстанції: Коваль О.А.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Корчевний Г.В.
Рішенням Святошинського районного суду міста Києва від 07 листопада 2014 року позовні вимоги Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Індіго" до ОСОБА_2, треті особи: Приватне акціонерне товариство "Страхов компанія "ЛАФОРТ", Моторне (транспортне) страхове бюро України про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_2 (і.н. НОМЕР_2) на користь Товариства додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Індіго" в якості відшкодування матеріальне шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди у розмірі 510 (п'ятсот десять) грн. та судові витрати у розмірі 243 (двісті сорок три) грн. (шістдесят) 60 коп. В решті позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду представник ТДВ «Страхова компанія «Індіго» - Курочкін О.О. подав апеляційну скаргу та просив суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Пославшись на порушення судом норм матеріального та процесуального закону.

В апеляційній скарзі позивач зазначає, що при ухваленні Дарницьким районним судом м. Києва рішення від 23 жовтня 2014 року мало місце неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, та невідповідність висновків суду обставинам справи, а тому це рішення підлягає скасуванню.

Зазначає, що задовольняючи частково позовні вимоги, суд виходив з того, що відповідно до п. 20.3, пп. «ґ» п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» з огляду на те, що відповідач має поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності укладеного з ПрАТ «СК «Лафорт», яке перебуває в процесі ліквідації, то належними відповідачем має бути МТСБУ. Так як представник Позивача не клопотав про залучення даної особи до участі у справі, як співвідповідача,то позовні вимоги були задоволенні частково, з урахуванням положень ст. 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Вказує, що судом не було враховано усних пояснень представника позивача, про те, що відповідно до абзацу 4 п. 16 Постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», у разі невиконання особою, відповідальність якої застрахована, обов'язку письмового надання страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у передбачених випадках - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, шкода відшкодовується завдавачем шкоди.

Посилається, що вищевказаний порядок повідомлення страховика цивільно-правової відповідальності визначається п. 33.1.4 ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», який говорить: невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судом першої інстанції встановлено, що 30.10.2008 року між Товариством з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Індіго" та ОСОБА_3 було укладено договір страхування наземного транспорту № 206-18655-08 від 30.10.2008 року, строком дії з 30.10.2008 року по 29.10.2013 року.

29.05.2013 року у м. Києві по вул. Григоренка, 43 відбулась дорожньо-транспортна пригода, в якій мало місце зіткнення автомобіля марки "Mitsubishi", реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3 та автомобіля "Кіа", реєстраційний номер НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_2, цивільно-правова відповідальність якого, як встановлено в судовому засіданні, застрахована ПрАТ "Страхова компанія "ЛАФОРТ", що підтверджується Полісом № АВ/7802332 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 09.08.2012 року, строк дії якого з 10.08.2012 року по 09.08.2013 року.

Постановою Дарницького районного суду м. Києва від 15.08.2013 року ОСОБА_2 було визнано винним у цьому ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності.

Відповідно до 4.4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дії особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою.

З огляду на вказане, вина відповідача ОСОБА_2 у скоєній ДТП є доведеною та згідно вказаної вище постанови ним визнана повністю.

Крім того, судом першої інстанції встановлено, що позивачем на виконання умов договору страхування наземного транспорту № 206-18655-08 від 30.10.2008 року виплачено потерпілій особі ОСОБА_3 страхове відшкодування в розмірі 4 406 грн. 83 коп. на підставі страхового акту № 16902/206 від 20.09.2013 року, ремонтної калькуляції НОМЕР_1 від 04.09.2013 року та розрахунку суми страхового відшкодування, що підтверджується видатковим касовим ордером від 23.09.2013 року.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив з того, що згідно з ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та зазначає, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п.1 ч.1 т. 1188 ЦК України).

Відповідно до ст. 25 Закону України "Про страхування", здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Судом першої інстанції достеменно встановлено, що позивачем на виконання умов договору страхування виплачено потерпілій особі ОСОБА_3 страхове відшкодування в розмірі 4 406 грн. 83 коп. у зв'язку з чим у позивача виникло право суброгації, яке регулюється положеннями ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування».

Так, ст. 27 Закону України "Про страхування" передбачено перехід до страховика прав страхувальника щодо особи, відповідальної за заподіяні збитки, а саме: до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

До страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки (ч. 1 ст. 993 ЦК України).

Згідно ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обов'язкове страхування цивільно - правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих унаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників.

З огляду на вказане, із суті такого страхування вбачається, що Закон має на меті захист не лише прав потерпілих на відшкодування шкоди, але й захист інтересів страхувальника - заподіювача шкоди, що узгоджується також і з іншими нормами, зокрема відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати : (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Згідно п. 22.1. ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку і страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу.

У відповідності до абз. 2 п. 12.1 ст. 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи.

Така ж позиція висловлена в рішенні Верховного Суду України № 6-7876св09 та викладена в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.03.2013 року "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки", в якій йдеться про те, що питання відшкодування самою особою, відповідальність якої затрахована вирішується залежно від висловленої нею згоди на таке відшкодування та у разі відсутності такої завдана шкода потерпілому підлягає відшкодуванню страховиком у межах передбачених договором страхування страхового відшкодування, та про підставу відмови в позові коли такі вимоги не пред" явлені до страховика.

Таким чином, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що з огляду на вказані норми, таке відшкодування позивачу має здійснювати Моторне (транспортне) страхове бюро України на підставі п. 20.3, пп. «г» п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», з огляду на те, що ПрАТ «СК «ЛАФОРТ» свою діяльність припинила, на підставі рішення Господарського суду міста Києва про визнання юридичної особи банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури по справі №910/20063/13 від 10.09.2014 року, що підтверджується відповідям витягом із Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Проте, оскільки такі позовні вимоги до ПрАТ «СК «ЛАФОРТ» та Моторного (транспортного) страхове бюро України не заявлялися позивачем, то такі до відповідача ОСОБА_2 підлягають лише частковому задоволенню, зокрема в частині стягнення франшизи, яка згідно Полісу № АВ/7802332 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 09.08.2012 року складає 510 грн.

Щодо посилань апеляційної скарги представника позивача на неповідомлення відповідачем страхову компанію «ЛАФОРТ» про дорожню - транспортну пригоду згідно вимог п. 33.1.4 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та як наслідок цьому можливу відмову МТСБУ у виплаті такого відшкодування, колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 33.1.4 ст. 33 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено , що у разі настання ДТП, яка мала може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально.

Згідно ст. 38 вказаного Закону страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду у разі якщо він не повідомив страхувальника у строки і за умов, визначених у п. 33.1.2 пункту 33.1 статті цього Закону.

Тобто, у разі невиконання обов'язку по повідомленню про дорожньо-транспортну пригоду страховика для МТСБУ виникає право відповідного регресу, а не відмови в такому, яка регламентується ст. 32 цього Закону.

Судом першої інстанції було встановлено, що відповідач добросовісно намагався виконати вказаний обов'язок по повідомленню СК "ЛАФОРТ" про дорожньо-транспортну пригоду, яка мала місце 29.05.2013 року, який не зміг виконати з незалежних від нього причин, що підтверджується відповіддю Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансвоих послуг від 16.09.2013 року за № 8694/13-12 на звернення ОСОБА_2, якою встановлено відсутність ПрАТ "Страхову компанію "ЛАФОРТ" за своїм місцезнаходженням, чому суд першої інстанції надав відповідну оцінку, та вірно дійшов висновку про часткове задоволення вимог позивача.

Відтак вірно, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судом стягнуто з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору, відповідно до суми задоволених вимог, а саме з відповідача ОСОБА_2 на користь позивача стягнуто понесені останнім судові витрати на оплату судового збору у розмірі 243 грн. 60 коп., оскільки це мінімальний розмір судового збору при вирішенні спору майнового характеру.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щоз відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума матеріальної шкоди розмірі 510 (п'ятсот десять) грн. - франшиза та судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 243 (двісті сорок три) грн. (шістдесят) 60 коп.

Колегія суддів вважає, що за таких обставин доводи апеляційної скарги, що мало місце неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, та невідповідність висновків суду обставинам справи, а тому це рішення підлягає скасуванню не знайшли підтвердження матеріалами справи.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

З огляду на те, щодоводи апеляційної скарги висновків в рішенні суду не спростовують та містяться лише на формальних міркуваннях, колегія суддів вважає, що рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 листопада 2014 року обґрунтоване та законне і скасуванню не підлягає.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 312-315 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника Товариства з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Індіго» - Курочкіна Олександра Олександровича - відхилити.

Рішення Святошинського районного суду міста Києва від 07 листопада 2014 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: