Справа № 515/3073/13-ц
Провадження № 2/515/93/14
Татарбунарський районний суд Одеської
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2014 року. Татарбунарський
районний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді
Семенюк Л.А.

при секретарі
Унгурян Т.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.Татарбунари
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Дмитрівської сільської ради
Татарбунарського району Одеської
області про визнання права власності
на земельну ділянку,

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з позовом
до Дмитрівської сільської ради
Татарбунарського району Одеської
області, в якому просить визнати за ним
право власності на земельну ділянку,
посилаючись на слідуючі обставини.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року в селі Дмитрівка
Татарбунарського району Одеської
області помер дід позивача ОСОБА_2.

Після його смерті на території
Дмитрівської сільської ради
Татарбунарського району Одеської
області залишилась земельна ділянка
площею 4,05 га, засвідчена Державним
актом на право приватної власності на
землю серії ІІІ-ОД за № 049696 від 17.03.2006
року.

За життя, а саме 19.02.2003 року
спадкодавець зробив розпорядження на
випадок своєї смерті, яким заповів
позивачу його сертифікат на право на
земельну частку (пай) № 0550827, яка
перебувала, на той час, у колективній
власності СГК «Дельжилер»
Татарбунарського району Одеської
області.

Позивач своєчасно звернувся до
нотаріальної контори з заявою про
прийняття спадщини, яка залишилась
після смерті спадкодавця, але йому було
відмовлено в прийнятті заяви про
відкриття спадкової справи у зв'язку з
тим, що при вчиненні заповіту посадова
особа не вказала в заповіті точний час
вчинення нотаріальної дії в приміщенні
Дмитрівської сільської ради, чим
порушила вимоги закону. Крім того, як
зазначено в заповіті, спадкодавець
заповів позивачу сертифікат на право
на земельну частку (пай), але згодом, ще
за час життя - отримав Державний акт на
право власності на земельну ділянку
замість зазначеного сертифікату, тобто
заповіт не відповідає вимогам ч.1 ст.1247
ЦК України.

Погоджуючись з тим, що при вчиненні
цього одностороннього правочину, не
були виконані вимоги ч.1 ст.1247 ЦК
України, відповідно яких в заповіті
повинно бути вказано точний час його
складання, а посадовою особою
Дмитрівської сільської ради в заповіті
відображено тільки рік, місяць та день
його складання, позивач вважає, що воля
спадкодавця була зафіксована
письмовим доказом-заповітом, в якому
зазначено, що він заповів за життя
позивачу земельну ділянку, яка йому
належала на день смерті, заповіт
внесений в спадковий реєстр. Ніхто з
часу смерті спадкодавця ОСОБА_2 заповіт
не оспорював, в тому числі і спадкоємці
першої черги, і тільки вказані недоліки
в заповіті не дають позивачу
можливості одержати
правовстановлюючий документ на
спадкове майно.

За таких обставин, позивач звернувся
з вказаним позовом до суду про визнання
за ним права власності на земельну
ділянку по праву успадкування по
заповіту.

Позивач та його представник в судове
засідання не з'явились, але направили
до суду заяву з проханням справу
заслухати у їх відсутність, повністю
підтримуючи позовні вимоги.

Представник Дмитрівської сільської
ради Татарбунарського району Одеської
області направив до суду заяву з
проханням заслухати справу у його
відсутність, проти задоволення
позовних вимог не заперечує, вважаючи
їх обґрунтованими та законними.

Дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що позов підлягає задоволенню.

Згідно копії свідоцтва про смерть
серії НОМЕР_2 від 20.12.2006 року (а.с.6),
ОСОБА_2 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Із копії заповіту від 12.02.2003 року (а.с.5)
вбачається, що позивач є спадкоємцем по
заповіту на сертифікат на право на
земельну частку (пай) № 0550827, яка
перебувала у колективної власності СГК
«Дельжилер» Татарбунарського району
Одеської області, спадкодавця ОСОБА_2, у
вказаному документі не зазначено час
його вчинення.

Копією Державного акту на право
приватної власності на землю серії
ІІІ-ОД за № 049696 від 17.03.2006 року (а.с.7)
підтверджується, що ОСОБА_2 є власником
земельної ділянки площею 4,05 га,
розташованої на території
Дмитрівської сільської ради
Татарбунарського району Одеської
області, виділеної для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва.

Як вбачається з витягу з технічної
документації про визначення
нормативної грошової оцінки земельної
ділянки № 13-Н-368 від 27.11.2013 року (а.с.8),
вартість земельної ділянки площею 4,0541
га, що належить ОСОБА_2 згідно
Державного акту серії ІІІ-ОД за № 049696
від 17.03.2006 року, виданого взамін
сертифікату на право на земельну
частку (пай), складає 85936 грн. 50 коп.

Із довідки № 692 від 20.11.2013 року,
виданої Дмитрівською сільською радою
Татарбунарського району Одеської
області, вбачається, що ОСОБА_1 проживав
разом з спадкодавцем ОСОБА_2 (а.с.10).

З листа нотаріуса від 29.11.2013 року (а.с.9)
видно, що позивачу було відмовлено в
прийнятті заяви про відкриття
спадкової справи у зв'язку з тим, що при
вчиненні заповіту посадова особа не
вказала в заповіті точний час вчинення
нотаріальної дії в приміщенні
Дмитрівської сільської ради. Крім того,
згідно заповіту, спадкодавець заповів
сертифікат на право на земельну частку
(пай), однак ще за життя отримав
Державний акт на право власності на
земельну ділянку замість зазначеного
сертифікату, тобто заповіт не
відповідає вимогам ч.1 ст.1247 ЦК України.

Інформаційною довідкою зі Спадкового
реєстру від 10.01.2014 року (а.с.18)
повідомляється, що за результатами
пошуку спадкової справи після
померлого 19.12.2006 року ОСОБА_2 -
інформація відсутня.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України,
спадкуванням є перехід прав та
обов'язків /спадщини/ від фізичної
особи, яка померла /спадкодавця/, до
інших осіб /спадкоємців/.

Частина перша статті 1223 ЦК України
передбачає право на спадкування осіб,
визначених у заповіті.

Згідно ст.1233 ЦК України, заповітом є
особисте розпорядження фізичної особи
на випадок своєї смерті.

Відповідно до ст. 1234 ЦК України, право
на заповіт має фізична особа з повною
цивільною дієздатністю. Право на
заповіт здійснюється особисто.
Вчинення заповіту через представника
не допускається.

Відповідно до ч.1 ст. 1235 ЦК України,
заповідач може призначити своїми
спадкоємцями одну або кілька фізичних
осіб, незалежно від наявності у нього з
цими особами сімейних, родинних
відносин, а також інших учасників
цивільних відносин.

В силу ст. 1268 ЦК України спадкоємець
за заповітом чи за законом має право
прийняти спадщину чи не прийняти її.

Відповідно до ч.4 ст.203 ЦК України,
правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом.

Інструкцією "Про порядок вчинення
нотаріальних дій нотаріусами України",
затвердженої наказом Міністерства
Юстиції від 03.03.2004 року №20/5 та ст.1247 ЦК
України передбачено, що заповіт
складається у письмовій формі, із
зазначенням місця і часу складання
заповіту, дати та місця народження
заповідача та підписаний особисто
заповідачем.

У судовому засіданні з достовірністю
встановлено, що ОСОБА_1 є спадкоємцем
по заповіту після смерті ОСОБА_2, однак
отримати свідоцтво про право на
спадщину через нотаріальну контору він
не має можливості у зв'язку з тим, що
вищевказаний заповіт не відповідає
вимогам чинного законодавства,
оскільки в ньому не зазначений точний
час його вчинення, а також вказано, що
спадкодавець заповів сертифікат на
право на земельну частку (пай), однак ще
за життя - отримав Державний акт на
право власності на земельну ділянку
замість зазначеного сертифікату, тому
фактично його вже не існує.

Однак, враховуючи, що воля спадкодавця
ОСОБА_2 була зафіксована письмовим
доказом-заповітом, в якому зазначено,
що він заповів за життя позивачу
належний йому на праві власності
сертифікат на право на земельну частку
(пай), що не заперечує відповідач в
наданій до суду заяві (а.с.16), заповіт
внесений в спадковий реєстр і ніхто з
часу смерті спадкодавця заповіт не
оспорював, суд вважає, що за ОСОБА_1 може
бути визнано право власності по
заповіту на земельну ділянку площею 4,05
га, розташовану на території
Дмитрівської сільської ради
Татарбунарського району Одеської
області, яка належала на праві
приватної власності ОСОБА_2, згідно
Державного акту на право приватної
власності на землю серії ІІІ-ОД № 049696,
виданого 17.03.2006 року, взамін
вищезазначеного сертифікату на право
на земельну частку (пай).

Керуючись ст.ст.15, 58-60, 197, 209, 212, 214-215 ЦПК
України, ст.ст.203, 328, 1216, 1217, 1223, 1233, 1234, 1235,
1247, 1268 ЦК України, Інструкцією "Про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України", затвердженої
Наказом Міністерства юстиції від 03.03.2004
року №20/5, суд -

В И Р І Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Дмитрівської
сільської ради Татарбунарського
району Одеської області про визнання
права власності на земельну ділянку -
задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженцем села Дмитрівка
Татарбунарського району Одеської
області, ідентифікаційний номер
НОМЕР_1, право власності на земельну
ділянку площею 4,05 га, розташовану на
території Дмитрівської сільської ради
Татарбунарського району Одеської
області, згідно Державного акту на
право приватної власності на землю
серії ІІІ-ОД за № 049696, виданого 17
березня 2006 року ОСОБА_2, померлому
ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Одеської області через
Татарбунарський районний суд шляхом
подачі апеляційної скарги протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя Семенюк