Справа № 573/2565/13-ц
Номер провадження 2/573/17/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(вступна і резолютивна частина)

19 березня 2014 року м.
БілопілляБілопільський районний суд
Сумської області в складі:

головуючої судді Терещенко О. І. ,

з участю секретарів Кислої Ю.М.,
Артюшенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Білопіллі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: державний
нотаріус Білопільської державної
нотаріальної контори Ковальова Лариса
Борисівна про визнання договору
дарування удаваним правочином та
визнання його договором
купівлі-продажу,

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати договір дарування квартири
АДРЕСА_1, укладений 27 вересня 2003 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений
державним нотаріусом Білопільської
державної нотаріальної контори
Ковальовою Ларисою Борисівною 27
вересня 2003 року за реєстровим № 1760,
удаваним і визнати, що 27 вересня 2003 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір
купівлі-продажу квартири на суму,
еквівалентну 2300 доларам США.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_1 з кожного по 132 грн. судового
збору.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Сумської області
через Білопільський районний суд
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом 10 днів з дня його
проголошення.

Учасники процесу, які приймали участь в
розгляді справи, але не були присутні в
судовому засіданні під час
проголошення рішення суду, мають право
оскаржити його в тому ж порядку на
протязі 10 днів з дня отримання його
копії.

Суддя

Справа № 573/2565/13-ц

Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(повний текст рішення)

19 березня 2014 року м.
БілопілляБілопільський районний суд
Сумської області в складі:

головуючої судді Терещенко О. І. ,

з участю секретарів Кислої Ю.М.,
Артюшенко О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Білопіллі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа: державний
нотаріус Білопільської державної
нотаріальної контори Ковальова Лариса
Борисівна про визнання договору
дарування удаваним правочином та
визнання його договором
купівлі-продажу,

ВСТАНОВИВ:

09 грудня 2013 року ОСОБА_1
звернулася до суду з позовом до
відповідачів про визнання удаваним
договору дарування квартири та
визнання вказаного правочину
договором купівлі-продажу, мотивуючи
свої позовні вимоги тим, що з
відповідачем ОСОБА_2 перебувала в
шлюбі з 07 вересня 2002 року по 23 грудня 2010
року. Рішенням Білопільського
районного суду Сумської області від 23
грудня 2010 року шлюб між ними
розірваний. Під час спільного
проживання батьки подружжя вирішили
допомогти їм у придбанні квартири, про
що їм повідомили та надали згоду для
пошуку квартири. ОСОБА_1 та ОСОБА_2
влаштувала квартира АДРЕСА_1, власником
якої була ОСОБА_3 При попередній
домовленості, на якій була присутня і
позивачка, вони домовилися про
оформлення правочину шляхом укладення
договору купівлі-продажу квартири за
2300 доларів США. Для купівлі квартири 1500
доларів США ОСОБА_2 дала його матір,
другу частину в сумі 800 доларів внесла
ОСОБА_1 з коштів, які дали її батьки.
ОСОБА_2 передав кошти в сумі 2300 доларів
ОСОБА_3 за придбану ними квартиру. Про
те, що між її колишнім чоловіком ОСОБА_2
і ОСОБА_3 замість договору
купівлі-продажу квартири був укладений
договір дарування, позивачці стало
відомо лише в серпні 2011 року після
отримання копії позовної заяви про
примусове зняття її з реєстраційного
обліку. Посилаючись на викладені
обставини та на те, що спірна квартира
фактично придбана за їхні спільні
кошти, які надали їм батьки, укладена
угода між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 фактично є
договором купівлі-продажу квартири,
ОСОБА_1 просила визнати договір
дарування квартири АДРЕСА_1, укладений
між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, удаваним та
визнати його договором
купівлі-продажу.

В судовому засіданні позивачка
ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5
позовні вимоги підтримали в повному
обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та його
представник ОСОБА_6 позов не визнали
повністю, суду зазначили, що ОСОБА_3
подарувала квартиру ОСОБА_2, ніякі
кошти за цю квартиру ОСОБА_3 ОСОБА_2 не
передавались, це була безоплатна угода.
Крім того, позивачка про те, що між
ОСОБА_2 та ОСОБА_3 був укладений договір
дарування знала з моменту його
укладення. А тому вона пропустила строк
звернення з позовом до суду.

Відповідачка ОСОБА_3 в судове
засідання не з'явилась, так як мешкає в
Російській Федерації. Направила до
суду відгук на позовну заяву, в якому
позовні вимоги ОСОБА_1 визнала в
повному обсязі та зазначила, що у
вересні 2003 року ОСОБА_1 разом із своїм
чоловіком ОСОБА_2 вирішили придбати
квартиру АДРЕСА_1, яку вона продавала на
той час, домовившись про купівлю-продаж
вищевказаного майна за 2300 доларів США.
Потім всі переговори ОСОБА_3 вела з
ОСОБА_2, так як ОСОБА_1 мала маленьку
дитину. Під час чергової зустрічі
ОСОБА_2 запропонував їй укласти договір
дарування в зв'язку з тим, що всі кошти
на дану квартиру дають тільки його
батьки. Кошти за продану квартиру в
сумі 2300 доларів США вона отримала від
ОСОБА_2 в присутності його матері. Потім
27 вересня 2003 року був укладений договір
дарування вказаної вище квартири, який
посвідчила державний нотаріус
Білопільської державної нотаріальної
контори Ковальова Л.Б.

Третя особа - державний нотаріус
Білопільської державної нотаріальної
контори Ковальова Л.Б. в судовому
засіданні показала, що ні ОСОБА_2, ні
ОСОБА_3 вона не пам'ятає, так як пройшов
значний проміжок часу. Також зазначила,
що до 2004 року існувала практика, коли
між покупцем та продавцем нерухомого
майна укладався не договір
купівлі-продажу, а договір дарування,
це пов'язано було з тим, що на той час не
був прийнятий податковий кодекс і
укладення договорів дарування було
дешевшим, ніж договорів
купівлі-продажу. Сторонам правочину
завжди роз'яснюється, що треба
посвідчувати той договір, який сторони
мали на увазі, але про те, що за угоду
сторона, яка відчужує майно, бере гроші,
їй, як натаріусу, не говорять. На
сьогодні обдарований сплачує 5%
податку, якщо подаровано не родичу, а на
момент посвідчення спірної угоди
цього не було і сплачувався лише 1%
податку.

Заслухавши позивачку ОСОБА_1 та її
представника ОСОБА_5, відповідача
ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_6,
державного нотаріуса Білопільської
державної нотаріальної контори
Ковальову Л.Б., свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8,
ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, дослідивши
матеріали цивільної справи, повно,
всебічно та об'єктивно дослідивши
наявні у справі докази та оцінивши їх у
сукупності, суд приходить до висновку,
що позов підлягає задоволенню,
виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 перебували в шлюбі з 07 вересня
2002 року по 03 січня 2011 року. Рішенням
Білопільського районного суду
Сумської області від 23 грудня 2010 року
шлюб між ними розірваний, 03 січня 2011
року рішення суду набрало законної
сили (а.с.5).

Від подружнього життя ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 мають сина ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_1,
що підтверджується копією свідоцтва
про народження дитини (а.с.6).

Також судом встановлено, що 27
вересня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2
був укладений договір дарування, за
яким ОСОБА_2 отримав в дар від ОСОБА_3
належну останній двохкімнатну
квартиру, що знаходиться за адресою:
АДРЕСА_1. Зазначений договір дарування
посвідчений державним нотаріусом
Білопільської державної нотаріальної
контори Ковальовою Л.Б. 27 вересня 2003
року та зареєстрований в реєстрі за №
1760 (а.с.8).

Як пояснила в судовому засіданні
позивачка, вона не приймала участі в
укладенні угоди від 27 вересня 2003 року,
оскільки на її руках був син, якому було
трішки більше ніж півроку, але вона
була присутня при домовленості з
ОСОБА_3 про укладення саме договору
купівлі-продажу квартири, а не
дарування. Всіма підготовчими діями
займався її чоловік ОСОБА_2 за винятком
того, що гроші на придбання квартири
давали як її, так і чоловікові батьки, а
саме в сумі 800 та 1500 доларів США
відповідно.

Про те, що замість договору
купівлі-продажу квартири між ОСОБА_3 та
ОСОБА_2 був укладений договір
дарування, вона дізналась лише коли
ОСОБА_2 подав до суду 16 серпня 2011 року
позов про примусове зняття її з
реєстраційного обліку у квартирі
АДРЕСА_1 (а.с.7). Раніше про існування
договору дарування вона не знала.

Згідно ст.257 ЦК України загальна
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.
Відповідно до ст. 76 ЦК України 1963 року,
що відповідає і вимогам ч.1 ст. 261
діючого ЦК України, перебіг строку
позовної давності починається з дня
виникнення права на позов, а право на
позов виникає з дня, коли особа
дізналася або повинна була дізнатися
про порушення свого права.

Відповідач не надав суду
будь-яких доказів того, що позивачка ще
у вересні 2003 року знала про укадення
договору дарування квартири. Шлюб між
ними розірваний рішенням
Білопільського районного суду від 23
грудня 2010 року, яке набрало законної
сили 03 січня 2011 року (а.с.5). Як до
розірвання шлюбу, так і до даного часу
позивачка мешкає в спірній квартирі і
спір із-за квартири виник лише у серпні
2011 року, коли відповідач ОСОБА_2
звернувся з позовом до суду про зняття
з реєстраційного обліку ОСОБА_1 із
спірної квартири. В задоволенні позову
йому було відмовлено. Хоча рішення суду
в матеріалах справи відсутнє, але
сторонами даний факт не заперечується.

Тому суд вважає, що саме з цього
часу починається порушення законних
прав позивачки на спірну квартиру, а
тому позовна давність розпочинається з
цього часу. З позовом до суду ОСОБА_1
звернулась 09 грудня 2013 року, тобто в
межах строку позовної давності,
передбаченого ч.2 ст. 72 СК України та
ст.76 ЦК України (в ред. 1963 року), статей
257, 261 діючого ЦК України.

Покази свідків з боку відповідача
ОСОБА_2 ОСОБА_10 та ОСОБА_11 стосовно того,
що ще у вересні 2003 року позивачка знала
про укладення договору дарування
квартири, суд не може прийняти до уваги,
так як свідок ОСОБА_10 є чоловіком
сестри ОСОБА_2 і перебуває у неприязних
стосунках з позивачкою. Свідок ОСОБА_11
в судовому засіданні показав, що дуже
точно пам'ятає, що саме у вересні чи у
жовтні 2003 року ОСОБА_2 запросив його до
квартири і у присутності ОСОБА_1 вголос
прочитав договір дарування, за що вони
всі разом випили шампанське. Але його
покази суд оцінює критично, так як він
намагався переконати суд, що дуже точно
пам'ятає події, пов'язані з квартирою
подружжя ОСОБА_1, хоча в цей же час
постійно плутався у датах стосовно
свого проживання у особистій квартирі
та у датах виїзду ним за межі України.
Крім того, суду він зазначав, що за все
життя лише двічі був у квартирі ОСОБА_1
і тісних дружніх стосунків ні з ОСОБА_2,
ні з ОСОБА_1 у нього не було.

Також представником відповідача
ОСОБА_6 в судовому засідання було
зазначено, що до вимог про розірвання
договору дарування строк позовної
давності застосовується в 1 рік.

Але питання щодо розірвання
договору дарування у зазначений вище
строк має право ставити сторона
правочину.

А предметом спору у даній справі є
договір дарування, стороною якого
ОСОБА_1 не була і який вона просить
визнати удаваним. Питання щодо
розірвання договору дарування вона не
ставить взагалі.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦК України
суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4
ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна
довести допустимими та належними
доказами ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків,
встановлених законом, доказування не
може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК
України позивач, заявляючи вимогу про
визнання правочину удаваним, має
довести: 1) факт укладання правочину, що
за його думкою є удаваним, 2)
спрямованість волі сторін в удаваному
правочині на встановлення інших
цивільно-правових відносин, ніж ті, які
передбачені правочином, тобто
відсутність у сторін іншої мети ніж
приховати інший правочин, 3) настання
між сторонами інших прав та обов'язків,
ніж ті, що передбачені удаваним
правочином.

Згідно з ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на
підставі пояснень сторін, третіх осіб,
їхніх представників, допитаних як
свідків, показань свідків, письмових
доказів, речових доказів, зокрема
звуко- і відеозаписів, висновків
експертів.

Згідно з приписами ст. 5 ЦК України
та п. 4 Прикінцевих та перехідних
положень цього кодексу, норм розділу VII
Прикінцевих положень СК України
правовий статус майна щодо якого виник
спір, визначається нормами
матеріального права, яке діяло на час
його придбання (утворення).

Згідно ст. 243 ЦК України 1963 року,
яка діяла на час укладення договору
дарування, за договором дарування одна
сторона передає безоплатно другій
стороні майно у власність. Договір
дарування вважається укладеним з
моменту передачі майна обдарованому.

Відповідно до ч. 2 статті 58 ЦК
України 1963 року, яка діяла на час
укладення договору дарування, якщо
угода укладена з метою приховати іншу
угоду, (удавана угода), то
застосовуються правила, які регулюють
ту угоду, яку сторони дійсно мали на
увазі.

Згідно роз'язнень постанови
Пленуму Верховного Суду України № 3
"Про судову практику в справах про
визнання угод недійсними" від 28 квітня
1978 року, яка була чинна під час
укладення спірної угоди, встановивши,
що угода укладена з метою приховати
іншу угоду, суд відповідно до ч.2 ст.58 ЦК
визнає, що сторонами укладена та угода,
яку вони дійсно мали на увазі.

У тому разі, коли така угода
суперечить законові, суд постановляє
рішення про визнання недійсною
укладеної сторонами угоди із
застосуванням наслідків, передбачених
для недійсності угоди, яку вони мали на
увазі.

Такі ж роз'яснення містяться в п. 25
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 06 листопада
2009 року № 9, де зазначено, що за удаваним
правочином (ст. 235 ЦК, яка є аналогічною
ч. 2 ст. 58 ЦК УРСР 1963 року) сторони умисно
оформляють один правочин, але між ними
насправді встановлюються інші
правовідносини.

Отже, для визнання договору
дарування удаваним суду слід
встановити, що обидві сторони договору
діяли свідомо для досягнення якоїсь
особистої користі, приховуючи, що між
ними укладено договір купівлі-продажу,
а їх дії були направлені на приховання
справжньої волі, досягнення інших
правових наслідків та отримання якоїсь
особистої користі.

До удаваних правочинів наслідки
недійсності, передбачені статтею 216 ЦК
України, можуть застосовуватися тільки
у випадку, коли правочин, який сторони
насправді вчинили, є нікчемним або суд
визнає його недійсним як оспорюваний.

Згідно статті 224 ЦК України 1963
року за договором купівлі-продажу
продавець зобов'язується передати
майно у власність покупцеві, а покупець
зобов'язується прийняти майно і
сплатити за нього певну грошову суму.

Як вбачається з матеріалів
справи, доводи позивачки про попередню
домовленість між нею, ОСОБА_2 та ОСОБА_3
про укладення договору
купівлі-продажу, а не дарування,
підтверджуються поясненнями
відповідачки ОСОБА_3 від 28 січня 2014 року
про повне визнання позову.

Як встановлено в судовому
засіданні, що не заперечували і
сторони, ОСОБА_3 не є родичкою чи доброю
знайомою саме ОСОБА_2

Крім того, вказані обставини
підтверджується показами свідків.

Зокрема, свідок ОСОБА_7 в судовому
засіданні пояснила, що вона проживає за
адресою: АДРЕСА_4. Її сусідкою була
ОСОБА_3, яка до виїзду в Росію на
постійне місце мешкання проживала в
квартирі НОМЕР_1 вказаного вище
будинку. Свідок зазначила, що їй було
відомо, що квартиру НОМЕР_1 ОСОБА_3
продавала за 2500 доларів. Потім в
розмові з з останньою ОСОБА_7 стало
відомо, що вона продала квартиру за 2300
доларів молодій парі.

Свідок ОСОБА_8 суду показала, що
вона проживає за адресою: АДРЕСА_5.
Позивачка та відповідач ОСОБА_2 є її
сусідами. До того, як сім'я ОСОБА_2
переїхала в квартиру НОМЕР_1 вказаного
вище будинку, в ній проживала ОСОБА_3, з
якою свідок мала добросусідські
відносини. У 1980 році чоловік ОСОБА_3
виїхав працювати до Мурманської
області Російської Федерації, а через
деякий час виїхала до нього і сама
ОСОБА_3 Про продаж квартири ОСОБА_3
ОСОБА_8 знає від неї самої, яка
повідомила свідку, що продає квартиру
за 2500 доларів. Там на момент продажу
мешкала сім'я ОСОБА_13, але у них не
вистачило коштів на її придбання. Потім
ОСОБА_8 зустріла на базарі в м.
Білопілля ОСОБА_3, яка повідомила
свідку, що продала квартиру за 2300
доларів.

Свідок ОСОБА_9 суду показала, що
вона є матір'ю позивачки. Коли ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 одружились, то вони мешкали в м.
Ворожба Білопільського району. Але
після народженя сина вони повідомили,
що бажають жити в м. Білопілля. Їх
влаштувала квартира АДРЕСА_1,
власником якої на той час була ОСОБА_3
За квартиру вона просили 2300 доларів
США. Для купівлі квартири 1500 доларів
США ОСОБА_2 дала його матір, другу
частину в сумі 800 доларів надала ОСОБА_9

Таким чином судом встановлено, що
сторони договору дарування від 27
вересня 2003 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 діяли
свідомо для досягнення особистої
користі і їх дії були направлені на
досягнення інших правових наслідків,
ніж передбачені договором дарування, а
саме: ОСОБА_3 отримала кошти за квартиру
в сумі 2300 грн., а ОСОБА_2 намагався стати
єдиним повноправним власником спірної
квартири, тим самим позбавив позивачку
права власності на цю квартиру.

До такого висновку суд прийшов,
керуючись поясненнями ОСОБА_3,
викладеними у відгуку від 27 липня 2013
року, що відповідач купив у неї
квартиру за 2300 доларів США, проте
оформили цю угоду договором дарування.

Пояснення ОСОБА_3 у відгуку від 28
січня 2014 року свідчать про порозуміння
між сторонами стосовно взаємного
розрахунку за угодою, тобто ОСОБА_2
розрахувався за придбання спірної
квартири.

Договір дарування - це
безоплатний договір, направлений
безпосередньо на збільшення майна
обдарованого і, відповідно, зменшення
майна дарувальника.

Договір, який встановлює
обов'язок обдарованого здійснити на
користь дарителя будь-які дії
майнового або немайнового характеру,
не є договором дарування.

Відповідно до вимог ч.1 ст.22 КпШС
України в редакції, яка діяла на момент
укладення правочину, майно, нажите
подружжям за час шлюбу, є його спільною
сумісною власністю і кожен з подружжя
має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

Таким чином, враховуючи наведені
положення норм матеріального права,
суд прийшов до висновку, що договір
дарування, укладений 27 вересня 2003 року
між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 мав удаваний
характер, оскільки не був безоплатним,
фактично сторони вчинили дії з
виконання умов договору
купівлі-продажу, а саме: одна сторона
передала у власність квартиру, а інша
прийняла її і сплатила визначену за неї
сторонами правочину грошову суму.

Відповідно до вимог статті 88 ЦПК
України підлягають стягненню з
відповідачів у дольовому порядку
судові витрати у сумі 264 грн., які були
сплачені позивачкою при зверненні з
позовом до суду

На підставі викладеного,
керуючись ч.2 ст. 58, 224, 243 ЦК України 1963
року, ст.с.257, 258, 260, 261 ЦК України, ст.22
Кодексу про шлюб та сім'ю України, ст.72
СК України, ст. ст. 4, 8, 10, 11, 27, 60, 88, 209, 213, 215
ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати договір дарування квартири
АДРЕСА_1, укладений 27 вересня 2003 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, посвідчений
державним нотаріусом Білопільської
державної нотаріальної контори
Ковальовою Ларисою Борисівною 27
вересня 2003 року за реєстровим № 1760,
удаваним і визнати, що 27 вересня 2003 року
між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладений договір
купівлі-продажу квартири на суму,
еквівалентну 2300 доларам США.

Стягнути з ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь
ОСОБА_1 з кожного по 132 грн. судового
збору.

Рішення може бути оскаржено до
Апеляційного суду Сумської області
через Білопільський районний суд
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом 10 днів з дня його
проголошення.

Учасники процесу, які приймали участь в
розгляді справи, але не були присутні в
судовому засіданні під час
проголошення рішення суду, мають право
оскаржити його в тому ж порядку на
протязі 10 днів з дня отримання його
копії.

Суддя