Номер провадження № 22-ц/785/1630/14
Головуючий у першій інстанції Бондар
Доповідач Сегеда С. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого
Сегеди С.М.,

суддів:
Виноградової Л.Є.,

Кононенко Н.А.,

за участю секретаря Жус
І.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_3 на
заочне рішення Приморського районного
суду м. Одеси від 04 вересня 2013 року, у
цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про розподіл сумісного майна
подружжя,

встановила:

15 грудня 1999 року позивач ОСОБА_4
звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3,
колишнє прізвище «ОСОБА_3», про
розподіл сумісного майна подружжя, і
після неодноразових уточнень просив
суд визнати недійсними угоди про
відчуження сумісної власності
подружжя, визнати право власності на
спільне сумісне майно та його розподіл.

У свою чергу, 08 грудня 2000 року ОСОБА_3
звернулась із зустрічним позовом до
ОСОБА_4 про розподіл сумісного майна
подружжя (т.1, а.с. 61-62), після зміни
позовних вимог, просила суд визнати за
нею право власності на майно, зазначене
у заяві про зміну позовних вимог (т.3 а.с.
266-280). Свої вимоги мотивувала тим, що
позивач приховує інформацію про
сумісне нажите майно подружжя.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.
Одеси від 24 січня 2002 року за
клопотанням ОСОБА_3 позов про розподіл
сумісного майна подружжя, позов про
вселення ОСОБА_4, ОСОБА_3 та позов про
визнання договорів недійсними були
виділені у окреме провадження (т.2, а.с.
178).

Ухвалою Приморського районного суду м.
Одеси від 09 липня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_4 про розподіл майна
подружжя було залишено без розгляду, та
продовжено судовий розгляд цивільної
справи за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
розподіл сумісного майна подружжя (т.3,
а.с. 243-244).

Ухвалою Приморського районного суду м.
Одеси від 04 вересня 2013 року заходи
забезпечення позову, які були вжиті
Жовтневим районним судом м. Одеси
ухвалою від 07.08.2000 року, були скасовані
(т. 3, а.с. 196).

Заочним рішенням Приморського
районного суду м. Одеси від 04 вересня 2013
року було визнано за ОСОБА_3 право
власності на 1/2 частину кв. АДРЕСА_2, у
задоволенні решти змінених позовних
вимог було відмовлено (т.3, а.с. 297-301).

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 ставить
питання про скасування заочного
рішення суду та ухвалення нового
рішення, яким задовольнити її позовні
вимоги в повному обсязі, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права (т.3, а.с. 308-311).

Перевіривши законність і
обґрунтованість оскаржуваного
судового рішення, заслухавши
доповідача, доводи апеляційної скарги,
заперечень проти неї, колегія суддів
дійшла висновку про необхідність
відмови в задоволенні апеляційної
скарги, виходячи з наступних підстав.

03.08.2011 року ОСОБА_3 подала заяву про
зміну позовних вимог в частині
стягнення з ОСОБА_4 на її користь
грошової суми в розмірі 310 376,84 грн., яка
становить 1/2 частку вартості іноземної
валюти в сумі 76 367,66 доларів США та 44 008,06
російських рублів, що є спільною
сумісною власністю подружжя, стягнення
з ОСОБА_4 на її користь компенсації
вартості 1/2 частки спільного сумісного
майна подружжя, у загальній сумі в сумі
2 018 620 грн., а також про визнання за
ОСОБА_3 права особистої власності на
гравюру „Паризький міський пейзаж",
чоловічий портрет (холст, масло), автор -
ОСОБА_3, шкатулку чорну лакову з
інкрустацією, підсвічник латунний
сучасний на одну свічку (т. 2, а.с. 39-50).

14.08.2013 року ОСОБА_3 подала заяву про
зміну позовних вимог в кінцевій
редакції та просила стягнути з ОСОБА_4
на її користь грошову суму в загальному
розмірі 618 612,88 грн., яка становить 1/2
частку вартості іноземної валюти в
сумі 76 367,66 доларів США та 44 008,06
російських рублів, що є спільною
сумісною власністю подружжя. Також
просила стягнути з ОСОБА_4 на її користь
компенсації вартості 1/2 частки
спільного сумісного майна подружжя, у
загальній сумі в сумі 2 017 943,50 грн., а
також визнати за ОСОБА_3 право
особистої власності на гравюру
„Паризький міський пейзаж", чоловічий
портрет (холст, масло), автор - ОСОБА_3,
шкатулку чорну лакову з інкрустацією,
підсвічник латунний сучасний на одну
свічку, а також на 1/2 частку квартири
АДРЕСА_2 (т. 2, а.с. 266-280).

Від позовних вимог щодо спірної
квартири АДРЕСА_3, ОСОБА_3 фактично
відмовилась, оскільки уточнений позов
в кінцевій редакції таких вимог вже не
містить, крім того вона вказала, що
вказану квартиру ОСОБА_4 відчужив на
користь свого тестя ОСОБА_7 (т.2, а.с.267).

Обгрунтовуючи свої позовні вимоги,
ОСОБА_3 посилалась на те, що 02.04.1977 року
між нею та відповідачем було
зареєстровано шлюб. Подружні відносини
між ними припинилися 19 травня 1998 року.
На момент припинення подружніх
відносин у їхній власності перебувало
вище перелічене спільне майно, яке на
протязі близько десяти років
знаходиться у повному розпорядженні
відповідача ОСОБА_4

Разом з тим, рішенням апеляційного суду
Одеської області від 13.01.2012 року було
встановлено, що сторони припинили
шлюбні відносини, починаючи з 1996 року
(т.3, а.с.100).

У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Таким чином, при розгляді даного спору,
колегія суддів виходить із того, що
шлюбні стосунки сторони фактично
припинили спочатку 1996 року, а тому всі
посилання заявника апеляційної скарги
ОСОБА_3 на те, що шлюбні стосунки були
припинені в 1998 році, є безпідставними і
спростовуються вищевказаним судовим
рішенням, яке набрало законної сили.

10.04.1998 року відповідно до прийнятого
рішення Малиновського районного суду
м. Одеси по справі № 2 955/98 шлюб між
сторонами був розірваний.

У відповідності до ч.2 ст.28 КпШС України,
який був чинним на час виникнення між
сторонами спірних правовідносин, суд
може визнати майно, нажите кожним із
подружжя під час їх роздільного
проживання при фактичному припиненні
шлюбу, власністю кожного з них.

За змістом п. 9 постанови Пленуму
Верховного Суну України «Про
застосування судами деяких норм
Кодексу про шлюб та сім'ю України» №16
від 12.06.1998р., вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час придбання
зазначеного майна.

З цих підстав, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити, що всі грошові
кошти, які перебували на банківських
рахунках відповідача ОСОБА_4, в розмірі
310376 84 грн. та які становлять частку
вартості іноземної валюті в сумі 76367,66
доларів США та російських рублів,
належать виключно йому і розподілу не
підлягають, тому що всі рахунки були
відкриті після 1996 року, тобто після
припинення шлюбних відносин між
сторонами, без участі позивачки ОСОБА_3,
що підтверджується текстом її
зустрічної позовної заяви (т.2, а.с.267) та
виписками із банківських рахунків (т.1,
а.с.107-114, т.3, а.с.269-273).

Так, ОСОБА_4 був зареєстрований у
Російській Федерації як суб'єкт
підприємницької діяльності,
діяльність якого була пов'язана із
придбанням для фізичних осіб
транспортних засобів у Японії за
договором комісії. Вказані особи
попередньо сплачували грошові кошти,
які витрачалися за кордоном та рух цих
коштів вбачається з виписки по рахунку.
Також, на виконання договорів комісії,
відповідач укладав із компанією «Хайва
Авто Ко., ЛТД» у Японії Контракти на
придбання транспортних засобів, на
підтвердження чого в матеріалах справи
є копії відповідних Контрактів: від
14.09.95 р. (т.1 а.с.96), від 24.04.1997 року (т.3,
а.с.253), від 21.05.1998 року (т.3, а.с.267)

Також є аналогічні контракти, укладені
з вищевказаною фірмою у 1998 році та на
виконання яких напередодні також
зараховувалися грошові кошти, які
витрачалися протягом наступного
місяця. Зазначені обставини
підтверджуються платіжними
дорученнями, заявками на придбання
іноземної валюти, паспортом угоди
(безготівкового розрахунку), в якому
відображаються рахунок, контракт,
імпортер - ОСОБА_4

Відповідно до даних закордонного
паспорта ОСОБА_4 НОМЕР_1, останній, як
приватний підприємець 20.05.1998 року
прибув у відрядження до м. Ніїгата
(Японія ), де перебував до 04 червня 1998
року, з метою закупки і поставки в Росію
партії легкових, вживаних автомобілів,
що підтверджується Контрактом № 1 від
21.05.1998 року з Японською компанією і
додатками до нього (т.3, а.с.265, 267).

Відповідно до даних податкової Книги
обліку доходів і витрат за договорами
комісії у 1998р. ПП ОСОБА_4, в період з
14.05.1998 року по 15.05.1998 року підприємцем
ОСОБА_4 було складено 11 Договорів
комісії з покупцями - громадянами Росії
, а з 15 по 16.05.1998 року ним від них була
отримана 80 % передоплата готівкою за
прибутковими касовими ордерами на
закупівлю замовлених ними у ПП ОСОБА_4
автомобілів в Японії, на загальну суму
299720 рублів (т.3, а.с.208-248).

Частина цих коштів, у сумі 30537,00 доларів
США була розміщена ПП ОСОБА_4 на
валютному рахунку пластикової картки
VISA № 4276 1800 1015 5108, рахунок № 50
для використання їх безпосередньо в
Японії при майбутньому відрядженні і
до 29.05.1998 року була витрачена в Японії
на закупівлю автомобілів, проживання
та на інші витрати.

Що стосується позовних вимог ОСОБА_3
про розподіл автомобілів Субару Леоне,
1985 та 1988 року випуску, то колегія суддів
зазначає, що вказані автомобілі дійсно
придбані сторонами в період шлюбу і
перебували на обліку у м. Братську
Російської Федерації станом на 20.12.2000
року (т. 1, а.с.99), однак на даний час їх
місцезнаходження а також їх стан та
вартість не встановлені, що в свою
чергу не дає суду правових підстав для
стягнення компенсації їх вартості на
користь позивачки.

Відносно інших двох транспортних
засобів, а саме: мікроавтобусу
вантажно-пасажирського «Ниссан
Караван», 1989 року випуску та автомобіля
«Мазда Капелла», 1989 року випуску, з
двигуновим відсіком, то колегія суддів
зазначає, що місцезнаходження,
вартість і належність зазначених
транспортних засобів на даний час
невідома, що також позбавляє колегію
суддів вирішити питання щодо стягнення
компенсації їх вартості на користь
ОСОБА_3

Стосовно розподілу іншого майна,
згідно переліку, який позивачка ОСОБА_3
надала суду, то суд першої інстанції
обґрунтовано виходив із того, що
позивачка не довела суду того, що все це
майно перебуває у володінні
відповідача ОСОБА_4

Також позивачкою не доведено та в
матеріалах справи відсутні докази, які
б підтверджували грошову вартість
цього майна та їх індивідуальні ознаки.

Так, згідно до ч.1 ст. 179 ЦК України, річчю
є предмет матеріального світу, щодо
якого можуть виникати цивільні права
та обов'язки.

У відповідності до ч.1 ст. 184 ЦК України,
річ є визначеною індивідуальними
ознаками, якщо вона наділена тільки їй
властивими ознаками, що вирізняють її
з-поміж інших однорідних речей,
індивідуалізуючи її.

З цих підстав, суд першої інстанції
дійшов обгрунтованого висновку про те,
що вимоги позивачки ОСОБА_3 про
визнання за нею права власності на речі
не підлягають задоволенню, оскільки
матеріали справи не містять доказів, у
яких були б наведені індивідуальні
ознаки цих речей.

Крім того, матеріали справи не містять
доказів придбання вказаного майна
сторонами під час сумісного проживання
та доказів його вартості. Частина
майна, про поділ якого ставить питання
ОСОБА_3, є особистою власністю ОСОБА_4
(картина «букет маків» в зеленій рамі,
автор ОСОБА_1, була подарована автором
ОСОБА_4, антикварна різьблена шафа та
антикварна етажерка - подарунок бабусі
ОСОБА_11 у 1970р. і належить його дружині
та дітям, які привезли це майно під час
переїзду з Російської Федерації.

Зазначені обставини підтверджуються
ж/д накладними №94849023 від 28.10.2001р. до
дорожньої відомості №20/200002 від 20.10.2001р.
з описом майна по перевезенню
особистих речей та особистого майна
теперішньої дружини ОСОБА_4 із
Російської Федерації до України, що
прибуло 29.10.2001р. (спальний гарнітур,
холодильник Шарп, мопед Сузуки,
постільна білизна, книги та інші
предмети домашнього вжитку), а також
дорожньою відомістю №П 122291 від 27.09.2001р.
з описом майна по перевезенню
особистих речей та особистого майна
теперішньої дружини ОСОБА_4 із Росії до
України, яке прибуло 07.11.2001р. (кресла,
письмовий стіл, шкафи, кухонний
гарнітур, комп'ютер з лазерним
принтером, факс Панасонік, кухонний
набір «Цептер», мопед «Хонда»,
велосипед, запчастини для автомобілю,
книги, картини та інше) (т.3, а.с.281-285).

Разом з тим, відповідач ОСОБА_4 не
заперечує проти передачі ОСОБА_3 деяких
речей, які були придбані ними за
спільні кошти, а саме:

кавомолка 1978 р.в. (несправна);

прально-сушильна машина, 1988р.в.
(несправна);

посудомиєчна машина «Сіменс», 1988р.в.
(несправна);

телевізор «Супра» 1993р.в.;

Вказане майно товарної вартості немає,
втратило свою функціональність вже
багато років та містяться у гаражі
двору будинку №44/46 Рішельєвська,
м.Одеси, доступ до якого є у ОСОБА_3 і яка
може цими речами вільно розпорядитись.

Що стосується вимог, в частині
стягнення грошових коштів по боргових
розписках та векселів, що видані на ім'я
ОСОБА_3, то суд правомірно виходив із
того, що факт знаходження боргових
розписок та векселів у відповідача
ОСОБА_4 не встановлений та не знайшов
свого підтвердження в матеріалах
справи.

Згідно ч.ч. 1,2,3 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Колегія суддів зазначає, що заявник
апеляційної скарги не надав суду
достатніх, належних і допустимих
доказів існування обставин, на які він
посилається як на підставу своїх
позовних вимог та доводів апеляційної
скарги.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду
повинно бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, яким суд, виконавши
всі вимоги цивільного судочинства,
вирішив справу згідно із законом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

З огляду на викладене, колегія судів
дійшла висновку про те, що ухвалене
судове рішення є законним і
обґрунтованим, доводи заявника
апеляційної скарги його не
спростовують, у зв'язку з чим колегія
суддів вважає за необхідне апеляційну
скаргу відхилити, оскаржуване рішення
суду залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст.
308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Заочне рішення Приморського районного
суду м. Одеси від 04 вересня 2013 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, однак може бути
оскаржена шляхом подачі касаційної
скарги протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ.

Судді апеляційного суду Одеської
області: С.М.
Сегеда

Л.Є. Виноградова

Н.А.
Кононенко