АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/496/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 45 Баранова О.І.
Доповідач в апеляційній інстанції
Сіренко Ю. В. УХВАЛА
13 березня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючого Сіренко Ю. В. суддів
Міщенко С. В. , Трюхан Г. М. при
секретаріРибасюк О.С.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
сільськогосподарського підприємства
«Агрофірма «Хлібороб» на рішення
Катеринопільського районного суду
Черкаської області від 20 грудня 2013 року
у справі за позовом прокурора
Катеринопільського району Черкаської
області в інтересах ОСОБА_6 до
Приватного сільськогосподарського
підприємства «Агрофірма «Хлібороб»
про визнання договору оренди земельної
ділянки недійсним та зустрічним
сільськогосподарського підприємства
«Агрофірма «Хлібороб» до ОСОБА_6,
ОСОБА_7 про визнання недійсним договору
оренди земельної ділянки та стягнення
матеріальної та моральної шкоди,
вивчивши матеріали справи, заслухавши
учасників судового розгляду, колегія
суддів
в с т а н о в и л а :
У серпні 2013 року прокурор
Катеринопільського району Черкаської
області звернувся до суду із
В обґрунтування позовних вимог
вказував про те, що 01.08.2011 року між ПСП
«Агрофірма «Хлібороб» та ОСОБА_6 було
укладено договір оренди земельної
ділянки для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва,
площею 2,46 га. яка належить останньому
на праві приватної власності та
розташована на території Ярошівської
сільської ради Катеринопільського
району Черкаської області строком на 10
років, який було зареєстровано у
Державному реєстрі земель 04.08.2011 року
вказаний вище договір є недійсним,
оскільки від імені ОСОБА_6 за
відсутності відповідної довіреності
підписано дружиною останнього ОСОБА_7
У вересні 2013 року ПСП «Агрофірма
«Хлібороб» звернулось до суду із
зустрічним позовом до ОСОБА_6 та ОСОБА_7
про визнання договору оренди земельної
ділянки від 01.08.2011 року недійсним, як
укладеного внаслідок обману та
стягнення заподіяної матеріальної та
моральної шкоди, розмір якої після
уточнення визначено відповідно у
сумах 73 792,20 грн. та 1000 грн. В
обґрунтування зустрічного позову
вказував, що договір оренди від 01.08.2011
року було укладено під впливом обману з
боку ОСОБА_6 та ОСОБА_7, внаслідок якого
внутрішня воля іншої сторони правочину
була сформована на підставі хибних
Рішенням Катеринопільського районного
суду Черкаської області від 20 грудня 2013
року позов прокурора
Катеринопільського району Черкаської
області в інтересах ОСОБА_6 до
Приватного сільськогосподарського
підприємства «Агрофірма «Хлібороб»
про визнання договору оренди земельної
ділянки недійсним задоволено повністю.

У задоволенні зустрічного позову
Приватного сільськогосподарського
підприємства «Агрофірма «Хлібороб» до
ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання недійсним
договору оренди земельної ділянки та
стягнення матеріальної та моральної
шкоди - відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції Приватне
сільськогосподарське підприємство
«Агрофірма «Хлібороб» подало
апеляційну скаргу, в якій посилаючись
на невідповідність висновків суду
обставинам справи та порушення норм
матеріального та процесуального права
просило скасувати рішення суду першої
інстанції та ухвалити нове рішення,
яким задовольнити його зустрічний
позов в повному обсязі, а в задоволенні
первісного позову прокурора
Катеринопільського району Черкаської
області в інтересах ОСОБА_6 - відмовити.

Заслухавши учасників судового
розгляду, вивчивши матеріали справи та
доводи апеляційної скарги, колегія
суддів вважає, що скарга не підлягає до
задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено,
що рішення повинно бути законним і
обгрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувались вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до
цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене
судове рішення відповідає.

Відповідно до вимог ст.308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов прокурора
Катеринопільського району Черкаської
області, суд першої інстанції, з чим
погоджується і колегія суддів, виходив
з того, що власник земельної ділянки
ОСОБА_6 не підписував договір оренди
від 01.08.2011 року, а отже його
волевиявлення на укладення вказаного
договору було відсутнє.

Зокрема, по справі встановлено, що
01.08.2011 року між відповідачем приватним
сільськогосподарським підприємством
«Агрофірма «Хлібороб» та позивачем
ОСОБА_6 було укладено договір оренди
земельної ділянки для ведення
товарного сільськогосподарського
виробництва, площею 2,46 га, яка належить
останньому на праві приватної
власності згідно державного акту серії
ЧР № :02:000:0136 та розташована на
території Ярошівської сільської ради
Катеринопільського району Черкаської
області, строком на 10 років, який було
зареєстровано у Державному реєстрі
земель 04.08.2011 року за № 00708.(а.с. 10)

З постанови про закриття кримінального
провадження від 22.05.2013 року вбачається,
що відповідач за зустрічним позовом
ОСОБА_7 була допитана у кримінальному
провадженні внесеному до Єдиного
реєстру досудових розслідувань за №
0000066 від 15.03.2013 року як потерпіла
та пояснила, що вона помилково вважала
підпис на договорі оренди землі від
01.08.2011 року, який було укладено між ПСП
«Агрофірма «Хлібороб» та ОСОБА_6
вчиненим іншою особою, оскільки
достовірно згадала про те, що підпис на
вказаному договорі вчинено саме
нею.(а.с.15)

Статті 10 та 60 ЦПК України передбачають,
що кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Згідно ст. 179 ЦПК України предметом
доказування під час судового розгляду
є факти, які обґрунтовують заявлені
вимоги чи заперечення або мають інше
значення для вирішення справи і
підлягають встановленню при ухваленні
судового рішення.

Постановою Пленуму Верховного Суду
України від 06.11.2009 року за N 9 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними",
зокрема п.8 визначено, що відповідно до
частини першої статті 215 ЦК України
підставою недійсності правочину є
недодержання стороною (сторонами)
вимог, які встановлені статтею 203 ЦК,
саме на момент вчинення правочину.

Відповідно ч. 3 ст. 203 ЦК України
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі.

У звязку з цим судам необхідно
правильно визначати момент вчинення
правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК України
тощо).

З вищезазначеного убачається, що
вирішуючи спори про визнання
правочинів недійсними, суд повинен
встановити наявність тих обставин, з
якими закон пов'язує визнання
правочинів недійсними і настання
відповідних наслідків, а саме :
відповідність змісту правочину
вимогам закону; додержання
встановленої форми правочину;
правоздатність сторін; у чому
конкретно полягає неправомірність дій
сторони та інші обставини, що мають
значення для правильного вирішення
спору.

За правилами ч.1 ст. 2 Закону України "Про
оренду землі" відносини, повязані з
орендою землі, регулюються Земельним
кодексом України Цивільним кодексом
України, цим Законом, законами України,
іншими нормативно-правовими актами
також договором оренди землі.

Орендарі набувають права оренди
земельної ділянки на підставах і в
порядку, передбачених Земельним
кодексом України, Цивільним кодексом
України, Господарським кодексом
України, цим та іншими законами України
і договором оренди землі.( ч.1 ст. 6
Закону України "Про оренду землі")

Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору.

Відсутність у договорі оренди землі
однієї з істотних умов, передбачених
ст.15 Закону України "Про оренду землі", а
також порушення вимог статей 4-6, 11, 17, 19,
цього Закону є підставою для відмови в
державній реєстрації договору оренди,
а також для визнання договору
недійсним відповідно до закону.

Частиною 1 ст.14 Закону України "Про
оренду землі" передбачено, що договір
оренди землі укладається у письмовій
формі.

Правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо він підписаний
його стороною (сторонами).(ч.2 ст. 207 ЦК
України)

Статтею 18 цього Закону встановлено, що
договір оренди землі набуває чинності
після його державної реєстрації.

Статтею 34 Закону України "Про оренду
землі" передбачено повернення
орендодавцеві земельної ділянки на
умовах, визначених договором у разі
припинення або розірвання договору
оренди землі.

Пленум в п. 10 Постанови роз'яснив, що
реституція як спосіб захисту
цивільного права (ч.1 ст. 216 ЦК України)
застосовується лише в разі наявності
між сторонами укладеного договору,
який є нікчемним або який визнано
недійсним. У звязку із цим вимога про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, може
бути пред'явлена тільки стороні
недійсного правочину.

Таким чином, оскільки ОСОБА_6 як
орендодавець не підписував спірний
договір оренди, згоди та повноважень на
його укладення й підписання іншій
особі не надавав, є всі підстави
вважати не доведеною наявність у нього
волевиявлення на укладення цього
договору, а сам договір, виходячи з
положень передбачених ч.1 ст. 215 ЦК
України, - недійсним у зв'язку з
недодержанням в момент вчинення
правочину стороною вимоги,
встановленої ч.3 ст. 203 цього Кодексу.

Висновки суду про наявність правових
підстав для задоволення позову у цій
частині ґрунтуються на всебічному,
повному, об'єктивному та
безпосередньому досліджені наявних у
справі доказів. Суд оцінив належність,
допустимість, достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, обґрунтовані висновки щодо
яких виклав в мотивувальній частині
судового рішення. При встановленні
фактичних обставин справи судом першої
інстанції норми процесуального права
не порушені. При ухваленні судового
рішення правильно застосовані норми
матеріального права у спірних
правовідносинах..

Відмовляючи в задоволенні зустрічного
позову ПСП «Агрофірма «Хлібороб» про
визнання договору оренди земельної
ділянки недійним, як укладеного
внаслідок обману та стягнення
заподіяної матеріальної та моральної
шкоди, суд виходив з того, що твердження
ПСП «Агрофірма «Хлібороб» про навмисне
введення ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в оману щодо
обставин, що мають істотне значення,
внаслідок якої було укладено договір
оренди від 01.08.2011 року не знайшли
підтвердження в судовому засіданні.

Колегія суддів погоджується з
вказаними висновками.

Відповідно до ст. 230 ЦК України якщо
одна із сторін правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин, які мають істотне значення
(частина перша статті 229 цього Кодексу),
такий правочин визнається судом
недійсним.

Обман має місце, якщо інша сторона
заперечує наявність обставин, які
можуть перешкодити вчиненню правочину,
або якщо вона замовчує їх існування.

Правочин, вчинений під впливом обману,
належить до правочинів з вадами волі,
оскільки у сторони, яка діяла під
впливом обману, внутрішня воля
сформувалася невірно під впливом
хибних відомостей про обставини
правочину, спричинених діями інших
осіб.

Під обманом слід розуміти навмисне
введення в оману однією стороною
правочину іншої сторони з метою
вчинення правочину.

Обман - це певні винні, навмисні дії
сторони, яка намагається запевнити
іншу сторону про такі властивості й
наслідки правочину, які насправді
наступити не можуть.

При обмані наслідки правочину, що
вчиняється, є відомими й бажаними для
однієї зі сторін.

Встановлення наявності умислу у
недобросовісної сторони ввести в оману
другу сторону, щоб спонукати її до
укладення правочину є неодмінною
умовою кваліфікації недійсності
правочину за ст. 230 ЦК України.

Невірне уявлення стосовно правочину,
що вчиняється, яке сформувалося у
сторони під впливом обману, стосується
більш широкого кола обставин, ніж у
випадку застосування ст. 229. Так,
обман може стосуватися насамперед як
елементів та обставин самого
правочину, що мають істотне значення
(природи правочину, прав та обов'язків
сторін, таких властивостей речі, які
значно знижують її цінність або
унеможливлюють використання за
цільовим призначенням, так і обставин,
що знаходяться за межами елементів
правочину, в тому числі мотиву й мети
правочину.

Обман може відбуватися як у вигляді
активної поведінки або повідомлення
про будь-які обставини, яких насправді
немає (повідомлення недостовірних
відомостей про предмет договору,
надання підробних документів про право
власності на продавану річ, про право
на вчинення такого правочину), так і у
вигляді свідомого замовчування
обставин, які можуть перешкодити
укладенню правочину.

Відповідно до п. 20 Постанови Пленум
Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9
"Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними" правочин
визнається вчиненим під впливом обману
у випадку навмисного введення іншої
сторони в оману щодо обставин, які
впливають на вчинення правочину.
Ознакою обману є умисел у діях однієї
зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

При укладенні спірного договору,
сторони перебували в рівних умовах, та
мали можливість з'ясувати всі
необхідні істотні умови договору.
Ознак обману та умислу на обман у діях
відповідачів як судом першої інстанції
так і в ході розгляду справи
апеляційним судом не встановлено.

Суд, з'ясувавши всі обставини справи,
перевіривши доводи сторін,
проаналізувавши зібрані докази, дав їм
належну правову оцінку і ухвалив
рішення про відмову у задоволенні
зустрічного позову, що відповідає
вимогам закону.

Доводи апелянта на правильність та
законність рішення суду першої
інстанції не впливають, оскільки були
предметом дослідження в суді першої
інстанції та не дають підстав для
задоволення скарги і скасування
правильного по суті рішення суду.

З огляду на викладене, приймаючи до
уваги, що суд першої інстанції ухвалив
оскаржуване рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права,
колегія суддів апеляційну скаргу
відхиляє, а рішення суду першої
інстанції залишає без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313, 314, 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів судової
палати -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу Приватного
сільськогосподарського підприємства
«Агрофірма «Хлібороб» - відхилити, а
рішення Катеринопільського районного
суду Черкаської області від 20 грудня 2013
року у даній справі - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу
проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції на протязі двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :