№ 2/255/3267/2013
РІШЕННЯ

Іменем України

03 березня 2014 року Ворошиловський
районний суд м. Донецька в складі:

головуючого судді - Пруднікової Г.М.,

при секретарі - Гавриловій Ю.О.,

за участю представника позивача
Собалінова С.А., відповідачки ОСОБА_2,
прокурора Клочкової Т.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Донецьку
цивільну справу за позовом ТОВ «ТІДВ»
до ОСОБА_2 про визнання вселення
незаконним та виселення, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ТОВ «ТІДВ» звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_2 про визнання
вселення незаконним та виселення,
посилаючись на наступне.

Товариству з обмеженою
відповідальністю «ТІДВ» належить на
праві власності приміщення гуртожитку
у м. Донецьку по пр. Театральному, 4, на
підставі договору купівлі-продажу від
12.11.2009 року, посвідченого приватним
нотаріусом Донецького міського
нотаріального округу ОСОБА_3

Попередніми власниками гуртожитку
були ТОВ «Стройгрупа-2006», яке набуло
право власності на гуртожиток на
підставі договору купівлі-продажу від
06.08.2008 року, укладеного між ТОВ
«Стройгрупа-2006» та ОП «Рембуд-1», та
Орендне підприємство «Рембуд-1», яке
набуло право власності на зазначений
гуртожиток на підставі договору
купівлі-продажу державного
комунального майна орендного
підприємства Рембуд-1 від 29.07.1994 року.
Зазначені факти досліджувались та
встановлені у рішенні господарського
суду Донецької області від 20.12.2012 року
по справі № 5006/41/2пд/2012. У свою чергу
Орендне підприємство «Рембуд-1» було
створено з Підрядного
спеціалізованого
ремонтно-будівельного управління №1,
що підтверджується Розпорядженням
Виконкому Ленінської районної ради
народних депутатів від 09.03.1994 року №
77/2р.

В результаті перевірки, що була
проведена адміністрацією підприємства
у квітні 2013 року стосовно підстав
проживання у гуртожитку, було
встановлено, що ОСОБА_2 згідно картки
реєстрації вселилася у гуртожиток у 1977
році, мешкає в ньому до теперішнього
часу і ніколи не була робітником ані
РСУ-1, ані ОП «Рембуд-1», ані ТОВ
«Стройгрупа-2006».

Для перевірки зазначеного факту ОСОБА_2
23.04.2013 року був направлений лист з
вимогою надати документи щодо підстав
її вселення та проживання у гуртожитку.
Отримання нею зазначеного листа
підтверджується повідомленням про
вручення від 26.04.2013 року. Жодних
пояснень чи документів ОСОБА_2 надано
не було.

Таким чином, зважаючи на те, що ОСОБА_2
ніколи не була робітником підприємств,
яким належав і належить на даний час
гуртожиток, ордер на вселення їй не
надавався, ТОВ «ТІДВ» вважає, що вона
мешкає у гуртожитку без законних
підстав і підлягає виселенню на
підставі ч. 1 ст. 109 та ч. 3 ст. 116 ЖК
України.

ТОВ «ТІДВ» є власником гуртожитку з
12.11.2009 року. Отже, фактично право на
захист своїх прав власника у ТОВ «ТІДВ»
виникло з цієї ж дати, але через
відсутність документів та інформації
щодо попередніх власників гуртожитку
ТОВ «ТІДВ» не мало можливості
дізнатися про наявність чи відсутність
законних підстав проживання у
гуртожитку теперішніх мешканців і
зокрема ОСОБА_2 Про попередніх
власників гуртожитку ТОВ «ТІДВ»
фактично дізналося лише під час
розгляду у Господарському суді
Донецької області справи № 5006/41/2пд/2012.
Про відсутність законних підстав
проживання ОСОБА_2 у гуртожитку ТОВ
«ТІДВ» фактично стало відомо лише
після проведення відповідної
перевірки, а також ненадання ОСОБА_2
відповіді та будь-яких документів у
відповідь на лист ТОВ «ТІДВ». На
подальші усні вимоги адміністрації
гуртожитку надати документи щодо
підстав мешкання у гуртожитку вона не
реагувала. Отже, ТОВ «ТІДВ» вважає, що
дізнався про порушення своїх прав лише
зараз, після чого змушений був
звернутися до суду за захистом своїх
прав.

Позивач просив суд винести рішення про
визнання вселення ОСОБА_2 у квартиру
АДРЕСА_2 незаконним та виселити її без
надання іншого житлового приміщення.

В судовому засіданні представник
позивача позовні вимоги підтримав,
надав пояснення, аналогічні викладеним
в позовній заяві, просив захистити
право власності позивача. Просив позов
задовольнити.

Відповідач та його представник -
прокурор в судовому засіданні позовні
вимоги не визнали, проти задоволення
позову заперечували.

Суд, вислухавши пояснення представника
позивача, відповідачку, представника
відповідача - прокурора, свідків,
дослідивши матеріали справи, вважає, що
позов підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Судом встановлені наступні обставини.

Товариству з обмеженою
відповідальністю «ТІДВ» належить на
праві власності приміщення гуртожитку
у м. Донецьку по пр. Театральному, 4, на
підставі договору купівлі-продажу від
12.11.2009 року, посвідченого приватним
нотаріусом Донецького міського
нотаріального округу ОСОБА_3 (а.с. 6).
Попередніми власниками гуртожитку
були ТОВ «Стройгрупа-2006», яке набуло
право власності на гуртожиток на
підставі договору купівлі-продажу від
06.08.2008 року, укладеного між ТОВ
«Стройгрупа-2006» та ОП «Рембуд-1», та
Орендне підприємство «Рембуд-1», яке
набуло право власності на зазначений
гуртожиток на підставі договору
купівлі-продажу державного
комунального майна орендного
підприємства Рембуд-1 від 29.07.1994 року.
Зазначені факти досліджувались та
встановлені у рішенні господарського
суду Донецької області від 20.12.2012 року
по справі № 5006/41/2пд/2012. У свою чергу
Орендне підприємство «Рембуд-1» було
створено з Підрядного
спеціалізованого
ремонтно-будівельного управління №1,
що підтверджується Розпорядженням
Виконкому Ленінської районної ради
народних депутатів від 09.03.1994 року №
77/2р.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна
особа має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Згідно до ст. 329 ЦК України юридична
особа публічного права набуває право
власності на майно, передане їй у
власність, та на майно, набуте нею у
власність на підставах, не заборонених
законом.

Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України
власникові належать права володіння,
користування та розпорядження своїм
майном. Власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

ОСОБА_2 згідно до картки реєстрації
вселилася у гуртожиток у 1977 році,
мешкає в ньому до теперішнього часу
(а.с. 22).

Відповідно до ст. 127 ЖК Української РСР,
п. 2 Примірного положення гуртожитки
призначаються лише для проживання
робітників, службовців, студентів,
учнів, а також інших громадян у період
їх роботи або навчання.

Судом встановлено, та не оспорювалось
сторонами в судовому засіданні, що
відповідачка ніколи не була робітником
ані РСУ-1, ані ОП «Рембуд-1», ані ТОВ
«Стройгрупа-2006».

Судом встановлено та підтверджено в
судовому засіданні поясненнями свідка
ОСОБА_4, що кімнату в гуртожитку було
надано в 1977 році для поліпшення
житлових умов матері відповідачки
ОСОБА_5, яка була працівником
підприємства.

Пленум Верховного Суду України в п. 22
постанови від 12.04.1985 року № 2 «Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України» указав, що, вирішуючи спори
про виселення з гуртожитків, судам слід
з'ясовувати, крім інших питань, і
питання щодо видачі відповідно до
Примірного положення ордера на
зайняття жилої площі в гуртожитку.

Згідно із ч. 2 ст. 128, ст. 129 ЖК Української
РСР, ч. 1 п. 10 Примірного положення на
підставі спільного рішення
адміністрації підприємства, установи,
організації чи органу кооперативної
або іншої громадської організації та
відповідного профспілкового комітету
про надання жилої площі в гуртожитку
адміністрація підприємства, установи,
організації видає громадянинові
спеціальний ордер, який є єдиною
підставою для вселення на надану жилу
площу.

Отже, законом установлено, що єдиною
підставою для вселення на надану жилу
площу в гуртожитку є спеціальний ордер,
який видає адміністрація підприємства,
установи, організації на підставі
спільного з профспілковим комітетом
рішення про надання жилої площі в
гуртожитку.

Судом встановлено та не спростовано
відповідачкою та її представником, що
відповідачка особисто ордеру на
зайняття жилої площі в зазначеному
гуртожитку не отримувала.

Відповідно до ч. 3 ст. 116 ЖК УРСР України
осіб, які самоправно зайняли жиле
приміщення, виселяють без надання їм
іншого жилого приміщення.

Крім того, суд приймає до уваги, що
виселення є категорією житлового
законодавства, тому предметом
доказування є втрата права на житло,
або взагалі його відсутність, або інші
передбачені ЖК УРСР підстави для
позбавлення права на житло.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України
«Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні»
позбавлення права власності на житлове
приміщення або права користування
житловим приміщенням на підставі
рішення суду є підставою для зняття з
реєстрації місця проживання особи
спеціальним органом в особі служби
громадянства, імміграції та реєстрації
фізичних осіб.

Відповідно до ст. 3 ЦПК України за
захистом своїх порушених, невизнаних
або оспорюваних прав, свобод чи
інтересів має право звернутися кожна
особа в порядку, встановленому цим
Кодексом.

Суд не приймає до уваги посилання
відповідачки та її представника на те,
що вона була членом сім'ї померлої
ОСОБА_5 з наступних підстав.

Судом встановлено, що під час праці на
підприємстві в 1974 році ОСОБА_5 отримала
двокімнатну квартиру за адресою:
АДРЕСА_1 на сім'ю з п'яти осіб, до складу
якої входила також відповідачка ОСОБА_2
За зазначеною адресою ОСОБА_5 була
зареєстрована з 18.02.1974 року (а.с. 56).

Відповідачка ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, на
момент реєстрації в спірному
приміщенні гуртожитку (тобто станом на
27.09.1977 року (а.с. 40) була повнолітньою, не
проживала з матір'ю однією сім'єю та не
вела з нею спільне господарство
(принаймні суду не надано доказів
такого).

Тому суд приходить до висновку, що
ОСОБА_2 на момент вселення до спірного
приміщення гуртожитку не була членом
сім'ї ОСОБА_5

Таким чином, приймаючи до уваги, що
відповідачка станом на 27.09.1977 року не
була робітником підприємства, не була
членом сім'ї ОСОБА_5, не отримувала
ордеру на зайняття жилої площі в
зазначеному гуртожитку, а тому не мала
законних підстав для вселення у спірне
приміщення гуртожитку.

Судом розглянуто справу в межах
заявлених позивачем вимог, на підставі
доказів сторін та з урахуванням
обраного позивачем способу захисту
права.

Виходячи з викладеного, суд приходить
до висновку про необхідність
задовольнити позовні вимоги ТОВ «ТІДВ»
до ОСОБА_2 про визнання вселення
незаконним та виселення; визнати
незаконним вселення ОСОБА_2 у квартиру
АДРЕСА_2; виселити ОСОБА_2 з квартири
АДРЕСА_2 без надання іншого житлового
приміщення.

На підставі ст. ст. 16, 317, 319, 329 ЦК України,
ст. ст. 116, 127-129 ЖК України, Закону
України «Про свободу пересування та
вільний вибір місця проживання в
Україні», та керуючись ст. ст. 3, 10, 11, 30,
209, 213-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ТОВ «ТІДВ» до ОСОБА_2 про
визнання вселення незаконним та
виселення - задовольнити.

Визнати незаконним вселення ОСОБА_2 у
квартиру АДРЕСА_2.

Виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_2 без
надання іншого житлового приміщення.

Апеляційну скаргу на рішення суду може
бути подано через Ворошиловський
районний суд м. Донецька до
Апеляційного суду Донецької області
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Рішення суду набирає
законної сили після закінчення строку
для подання апеляційної скарги, якщо
апеляційну скаргу не подано. У разі
подання апеляційної скарги рішення,
якщо його не скасовано, набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним судом.

Вступна та резолютивна частини рішення
складені в нарадчій кімнаті та
проголошені в судовому засіданні 03
березня 2014 року. Повний текст рішення
складений та підписаний 07 березня 2014
року.

Суддя Ворошиловського районного

суду м. Донецька
Г.М. Пруднікова