Справа № 432/4236/13-ц
Провадження №2/432/36/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

08 січня 2014 р.

Стахановський
міський суд Луганської області

у складі:

головуючого: судді ШАРГАРОВСЬКОЇ В.І.

при секретарі СКРИПНИК Г.С.

за участю

- позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Стаханові
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
управління праці та соціального
захисту населення Стахановської
міської ради Луганської області про
встановлення факту, що має юридичне
значення, визнання права на пільги,
передбачені Законом України «Про
жертви нацистських переслідувань»,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до Стахановського
міського суду Луганської області із
позовом до відповідача про
встановлення факту, що має юридичне
значення, визнання права на пільги,
передбачені Законом України «Про
жертви нацистських переслідувань».

В обґрунтування заявлених вимог
позивач зазначив, що він народився у с.
Єздочне Острогожського р-ну
Воронежської області 19.10.1940 р. Під час
Великої Вітчизняної війни, на початку
липня 1942 р. с. Єздочне Острогожського
р-ну Воронежської області було
окуповано немецько – фашистськими
загарбниками. Усіх мешканців села, в
тому числі і позивача, його сестру та
матір було зігнано на колгоспне
подвір’я, де під конвоєм утримували 3-4
доби без води та їжі. Потім усіх людей
вишукували у колону і під конвоєм
фашистів з автоматами погнали по полю в
напрямку с. Платова. Потім колону
пригнали у с. Семидесятне Хохольського
р-ну Воронежської області. Там люди
перебували 10-15 діб і потім погнали до с.
Горшечне. Багато людей загинуло, а
позивача та інших людей звільнили
бійці ОСОБА_2. Додому позивач з родиною
повернувся в березні 1943 р., коли його
село було звільнено ОСОБА_3. Просить суд
встановити факт його перебування у
липні 1942 р. у концентраційному таборі с.
Семидесятне Хохольського р-ну
Воронежської області та визнати за ним
право на пільги, передбачені Законом
України «Про жертви нацистських
переслідувань».

В судовому засіданні позивач підтримав
заявлені вимоги і надав суду пояснення,
які повністю співпадають з доводами,
викладеними в позові. Просить позовні
вимоги задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача в одному з
судових засідань позовні вимоги не
визнала у повному обсязі і суду
пояснила, що позивачем не надано до
суду документів, які підтверджують
факт його знаходження у
концентраційному таборі, а отже
підстав для задоволення позову не
вбачає і просить в задоволенні
позовних вимог відмовити. В подальшому
представником відповідача подано до
суду клопотання про продовження
розгляду справи за її відсутністю.
Позивач проти цього не заперечує і у
відповідності до положень ч.2 ст. 158 ЦПК
України заява представника
відповідача про продовження розгляду
справи за її відсутністю судом
прийнята.

Відповідно до положень ч.1 ст. 11 ЦПК
України суд розглядає цивільні справи
на підставі доказів, наданих сторонами.
Судом досліджені всі докази, надані
сторонами. Клопотання про витребування
і дослідження інших доказів до суду не
надійшли. Суд постановляє рішення на
підставі доказів, наданих сторонами і
досліджених під час судового розгляду
справи.

Вислухавши пояснення учасників
судового засідання, дослідивши
письмові докази та оцінивши усі докази
по справі в їх сукупності суд приходить
до наступних висновків:

згідно з положеннями ч.2 ст. 256 ЦПК
України у судовому порядку можуть бути
встановлені інші факти, від яких
залежить виникнення, зміна або
припинення особистих чи майнових прав
фізичних осіб, якщо законом не
визначено іншого порядку їх
встановлення.

Відповідно до положень преамбули
Закону України «Про жертви нацистських
переслідувань» (далі Закон) цей закон
визначає правові, економічні та
організаційні засади державної
політики щодо жертв нацистських
переслідувань і спрямований на їх
соціальний захист та збереження
пам’яті про них.

Абзацем 1 частини 1 статт1 Закону
встановлено, що жертвами нацистських
переслідувань є особи, які в роки
Великої Вітчизняної війни та Другої
світової війни постраждали від
нацистських переслідувань з мотивів
політичного, національного і
релігійного характеру, ворожого
ставлення до націонал – соціалізму.

До концентраційних таборів, відповідно
до положень абзацу 3 частини 1 статті 1
Закону, віднесено місця превентального
ув’язнення людей з мотивів
політичного, національного та
релігійного характеру за рішенням
державної таємної поліції – гестапо,
без слідства і суду, без встановлення
терміну, з особливо жорстоким режимом
тримання (ізоляції), і з метою
поступового знищення в’язнів
непосильною каторжною працею, голодом,
екзекуціями, тортурами, вбивствами і
стратами, підпорядковані інспекції
концентраційних таборів Третього
рейху з характерними ознаками:

- повна ізоляція в’язнів від
зовнішнього світу, що забезпечується
комплексом споруд, обнесених системою
дротяних огорож під високою
електричною напругою, встановленням
вогневих точок на охоронних вежах і в
наземних дзотах по периметру огорожі, а
також системою зовнішніх постів, що
виключає можливість проникнення до
табору іззовні;

- реєстрація ув’язнених та
запровадження спеціального одягу і
системи розпізнавальних знаків і
номерів;

- охорона військами СС;

- використання праці ув’язнених
головною службою господарського
управління СС;

- незастосування первентального
ув’язнення, що здійснювалося
державною таємною поліцією – гестапо
як покарання або заміна тюремного
ув’язнення.

Звертаючись до суду із позовом, позивач
просить суд встановити факт того, що
він у липні 1942 р. перебував у
концентраційному таборі с. Семидестяне
Хохольського р-ну Воронежської
області.

В підтвердження зазначених вимог
позивач посилається на копію листа
директора державного архіву
Воронежської області № п-7 від 15.06.2000 р.
та показання свідків ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2
(а.с.6-8).

В судовому засіданні позивач зазначив,
що у липні 1942 р., його разом із родиною
та іншими мешканцями с. Єздочне було
зігнано у концентраційний табір,
розташований в с. Семидестяне
Хохольського р-ну Воронежської
області, де їм не давали їжі, тримали
там приблизно 10-15днів, а потім погнали
далі до с. Горшечне.

Зазначені пояснення позивача
підтверджено письмовими показаннями
свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідченими
нотаріусом.

В довідці директора державного архіву
Воронежської області зазначається, що
відповідно до акту від 12.05.1943 р. комісії
по встановленню і розслідуванню
злодіянь немецько – фашистських
загарбників зазначено, що на території
с. Семидесятне 07.07.1942 р. загарбниками
було створено 2 концентраційні табори:
один на території колгоспу «ОСО», а
другий – на території колгоспу « 9
Січня», але при цьому з пояснень
позивача, показань свідків та змісту
довідки вбачається, що місце, в якому
утримували позивача з родиною та
іншими мешканцями с. Єздочне, не
відповідає характерним ознакам,
притаманним, відповідно до Закону,
концентраційним таборам, а саме
відсутні відомості з приводу того, що
особи, які утримувалися в с.
Семидесятне були в’язнями, повністю
ізольованими від зовнішнього світу, що
забезпечувалося комплексом обнесених
системою дротяних огорож під високою
електричною напругою, встановленням
вогневих точок на охоронних вежах і в
наземних дзотах по периметру огорожі, а
також системою зовнішніх постів, що
виключає можливість проникнення до
табору іззовні; відсутні відомості про
реєстрацію ув’язнених та
запровадження для них спеціального
одягу і системи розпізнавальних знаків
і номерів; відсутні відомості про
охорону місця утримання позивача з
родиною і іншими мешканцями с. Єздочне
військами СС; відсутні відомості з
приводу використання праці членів
родини позивача та інших мешканців с.
Єздочне головною службою
господарського управління СС тощо.

За таких обставин, вимоги позивача про
встановлення факту перебування його у
липні 1942 р. саме у концентраційному
таборі с. Семидесятне Хохольського р-ну
Воронежської області не ґрунтуються на
законі, а отже задоволенню не
підлягають.

Як зазначено вище, Закон визначає
правові, економічні та організаційні
засади державної політики щодо жертв
нацистських переслідувань і жертвами
нацистських переслідувань вважаються
особи, які не просто постраждали від
нацистських переслідувань, а
постраждали з мотивів політичного,
національного і релігійного характеру,
а також ворожого ставлення до націонал
– соціалізму.

Крім того, відповідно до вимог ст. 4
Закону особами, які належать до числа
жертв нацистських переслідувань, є:

- колишні в’язні концентраційних
таборів, гетто та інших місць
примусового тримання та місць
примусових робіт у роки Великої
Вітчизняної війни та Другої світової
війни;

- особи, які були насильно вивезені з
території колишнього СРСР на примусові
роботи на територію Німеччини або її
союзників, що перебували у стані війни
з колишнім Союзом РСР або на території
окупованих ними інших держав;

- діти, які народилися в місцях
примусового тримання їх батьків та в
місцях відбування батьками примусових
робіт;

- діти партизанів, підпільників, інших
учасників боротьби з націонал –
соціалістським режимом у тилу ворога,
яких у зв’язку з патріотичною
діяльністю їх батьків було піддано
репресіям, фізичним розправам,
гонінням

Позивачем не наведено суду
переконливих доказів з приводу того, що
він зазнав нацистських переслідувань
саме з мотивів політичного,
національного і релігійного характеру,
а також ворожого ставлення до націонал
– соціалізму. Крім того, враховуючи, що
станом на липень 1942 р. позивачу було
лише 1,5 роки (народився 19.10.1940 р.), він не
міг зазнавати переслідувань саме з
мотивів політичного, національного і
релігійного характеру, а також
ворожого ставлення до націонал –
соціалізму.

Як зазначено вище, суд не має законних
підстав визнати позивача колишнім
в’язнем концентраційного табору, а
позивачем не надано суду переконливих
доказів з приводу того, що він був
колишнім в’язнем гетто та інших місць
примусового тримання та місць
примусових робіт у роки Великої
Вітчизняної війни та Другої світової
війни, був особою, яка була насильно
вивезена з території колишнього СРСР
на примусові роботи на територію
Німеччини або її союзників, що
перебували у стані війни з колишнім
Союзом РСР або на території окупованих
ними інших держав; що він народився в
місцях примусового тримання його
батьків та в місцях відбування
батьками примусових робіт; був дитиною
партизанів, підпільників, інших
учасників боротьби з націонал –
соціалістським режимом у тилу ворога,
яку у зв’язку з патріотичною
діяльністю його батьків було піддано
репресіям, фізичним розправам,
гонінням.

На підставі викладеного суд приходить
до висновку, що вимоги позивача в
частині визнання за ним права на
пільги, передбачені Законом України
«Про жертви нацистських
переслідувань» також не ґрунтуються на
законі, а отже задоволенню також не
підлягають.

Оскільки, вимоги позивача судом
залишені без задоволення у повному
обсязі, відповідно до положень ч.1 ст. 88
ЦПК України сплачена ним сума судового
збору в сумі 114,70 грн., відшкодуванню не
підлягає.

Керуючись ст. 1 ч.1 абз.1,3, ст. 4 Закону
України «Про жертви нацистських
переслідувань»; ст. ст. 10,11,60, 88 ч.1, 158 ч.2,
212-215, 256 ч.2, 292, 294 ЦПК України

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_1 залишити без
задоволення.

Судові витрати відшкодуванню не
підлягають.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку на апеляційне
оскарження, якщо апеляційну скаргу
подано не було. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення може бути оскаржено протягом 10
днів, з дня його проголошення, а
особами, які приймали участь у справі,
але були відсутні під час його
проголошення, протягом 10 днів, з дня
отримання копії рішення, шляхом
подання апеляційної скарги до
апеляційного суду Луганської області
через Стахановський міський суд
Луганської області.

Головуючий
Шаргаровська
В.І.