Дата документу 04.03.2014
Справа № 334/5438/13-ц
Провадження № 2/334/99/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2014 року Ленінський районний
суд м. Запоріжжя у складі:

головуючого судді Козлової Н.Ю.

при секретарі Франчук Н.С.

розглянув у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права
спільної сумісної власності на частину
житлового будинку

в с
т а н о в и в:

У червні 2013 року позивач ОСОБА_1
звернувся до Ленінського районного
суду м.Запоріжжя з позовом до ОСОБА_2
про визнання права спільної сумісної
власності на частину житлового
будинку, вказавши в позові, що 15 квітня
2013 року між ОСОБА_3, з однієї сторони, та
ОСОБА_6, яка діяла від імені
неповнолітньої дочки ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, був укладений договір
купівлі-продажу 57/100 частин жилого
будинку АДРЕСА_1.

57/100 частин зазначеного житлового
будинку були придбані за кошти,
отримані від продажу квартири, що
належала позивачу, дружині та доньці на
праві спільної сумісної власності.

З часу придбання будинку позивач
постійно проживав та був
зареєстрований в цьому будинку
протягом одинадцяти років, сплачував
комунальні платежі, провів водопровід,
за власні кошти здійснював капітальний
та поточні ремонти.

Дружина з донькою в спірному житловому
будинку проживали до 2006 року, після
чого вони переїхали проживати до
Російської Федерації, де відповідачка
вступила для навчання до Трубчевського
аграрного коледжу в Брянській області
Російської федерації.

В 2006 році шлюб між позивачем та ОСОБА_6
був розірваний.

Таким чином, позивач вважає, що 57/100
частин жилого будинку АДРЕСА_1 є його з
відповідачкою спільною сумісною
власністю, оскільки придбані вони за
спільні кошти нашої сім'ї, отримані від
продажу квартири, яка також належала
його сім'ї на праві спільної сумісної
власності.

На теперішній час, ОСОБА_2 фактично
виганяє позивача з будинку, з метою
продажу 57/100 частин спірного будинку,
право власності на які зареєстровано
за відповідачкою.

Оскільки іншого житла у позивача немає,
він змушений звернутися до суду за
захистом своїх прав.

У судовому засіданні позивач
наполягаючи на фактах, викладених у
позовній заяві, просив суд визнати за
ним право спільної сумісної власності
на частину житлового будинку АДРЕСА_1.

Представники позивача підтримали
його позицію, просили суд задовольнити
позов ОСОБА_1 з підстав, викладених у
позові.

Відповідачка у судовому засіданні
проти позову заперечувала, в
обґрунтування своїх заперечень
доводила суду, що їй, її матері -
ОСОБА_6, та позивачу ОСОБА_1 на праві
спільної сумісної власності належала
АДРЕСА_1.

Зазначена квартира була продана 15
квітня 2002року згідно договору
купівлі-продажу квартири посвідченого
приватним нотаріусом ОСОБА_8 за ціною
у 20 000 грн.

Квартиру було продано батьками, аби
придбати їй частку будинку. 15 квітня
2002р. згідно договору купівлі продажу р.
№ 839 посвідченого приватним нотаріусом
ОСОБА_8 на ім'я відповідача було
придбано 57/100 часток житлового будинку
по АДРЕСА_1, за ціною 13. 089 гривень.

Різницю коштів від продажу квартири у
розмірі 7 000 грн. отримав позивач ОСОБА_1
та витратив їх на власні кошти.

Спірну частину будинку було придбано
на ім'я відповідача на підставі
Розпорядження Хортицької районної
адміністрації Запорізької міської
ради від 26 березня 2002р. та підписано від
її імені матір'ю - ОСОБА_6, оскільки на
на той час відповідачка була
неповнолітньою.

Позивач, ОСОБА_1 знав та був
попереджений про те, що його
неповнолітня донька є власницею
спірної частки будинку. Проте підписав
усі необхідні документи без
заперечень.

Згодом, відповідачка з матір"ю змушені
були покинути даний будинок через
постійні скандали з батьком, а у 2006 році
батьки взагалі розлучилися за рішенням
суду.

Після розлучення, вони з матір'ю
змушені переїхати жити до Росії. Проте
відповідачка повернулася до дому у 2010
році, а мати залишилася проживати в
м.Брянску.

На теперішній час, відповідачка не має
іншого житла, змушена зі своєю сім"єю
винаймати житло, оскільки проживати
разом з батьком, який веде аморальний
спосіб життя неможливо.

Оскільки відповідачка є власницею
спірної частини будинку по АДРЕСА_1,
вона просить суд у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 до неї про
визнання права спільної сумісної
власності на частину житлового будинку
по АДРЕСА_1 відмовити у повному обсязі
за його безпідставністю.

Представник відповідача підтримав
вимоги відповідача та просив суд
відмовити позивачу у позові оскільки
правовідносини із придбання
відповідачкою будинку виникнули 15
квітня 2002року, тому до таких
правовідносин мають застосовуватися
правила Цивільного кодексу УРСР в ред.
1963р.

Згідно ст. 71 ЦК УРСР в ред. 1963р.
загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено
(позовна давність), встановлюється в
три роки.

Згідно ст. 75 ЦК УРСР в ред. 1963р. позовна
давність застосовується судом,
арбітражем або третейським судом
незалежно від заяви сторін.

Згідно ст. 80 ЦК УРСР в ред. 1963р.
закінчення строку позовної давності до
пред'явлення позову є підставою для
відмови в позові.

Розглянувши матеріали справи
вислухав пояснення сторін та свідків,
які були допитані за клопотанням
сторін, дослідивши надані суду
письмові докази, суд вважає позов
таким, що не підлягає задоволенню з
наступних підстав:

3гідно із ст.16 ЦК України кожна особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.
Способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути зокрема:
визнання права; відновлення становища,
яке існувало до порушення.

Згідно ст. 10 та ст. 60 ЦПК України
цивільне судочинство здійснюється
на засадах змагальності сторін, і
сторони у справі мають рівні
права щодо надання доказів, їх
дослідження та доведення перед
судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень.

Відповідно до ст.213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

З наданих суд доказів вбачається, що
позивачу - ОСОБА_1, ОСОБА_6 та ОСОБА_2 на
праві спільної сумісної власності
належала АДРЕСА_1.

Зазначена квартира була продана 15
квітня 2002року згідно договору
купівлі-продажу квартири посвідченого
приватним нотаріусом ОСОБА_8 за ціною
у 20 000 грн. (а.с.5)

Квартиру було продано батьками, аби
придбати їй частку будинку. 15 квітня
2002р. згідно договору купівлі продажу р.
№ 839 посвідченого приватним нотаріусом
ОСОБА_8 на ім'я відповідача було
придбано 57/100 часток житлового будинку
по АДРЕСА_1, за ціною 13. 089 гривень.
(а.с.6)

Спірну частину будинку було придбано
на ім'я відповідача на підставі
Розпорядження Хортицької районної
адміністрації Запорізької міської
ради від 26 березня 2002р. та підписано від
її імені матір'ю - ОСОБА_6, оскільки на
той час відповідачка була
неповнолітньою.

Позивач, ОСОБА_1 знав та був
попереджений про те, що його
неповнолітня донька є власницею
спірної частки будинку. Проте підписав
усі необхідні документи без
заперечень.

Даний факт не заперечувався ані
позивачем ані свідками ОСОБА_10, ОСОБА_11,
ОСОБА_12

Таким чином, встановлено, що
правовідносини із придбання 57/100
часток житлового будинку по АДРЕСА_1,
виникнули 15 квітня 2002 року, тому до них
мають застосовуватися правила
Цивільного кодексу УРСР в ред. 1963р.

Згідно ст. 71 ЦК УРСР в ред. 1963р.
загальний строк для захисту права за
позовом особи, право якої порушено
(позовна давність), встановлюється в
три роки.

Згідно ст. 75 ЦК УРСР в ред. 1963р. позовна
давність застосовується судом,
арбітражем або третейським судом
незалежно від заяви сторін.

Згідно ст. 80 ЦК УРСР в ред. 1963р.
закінчення строку позовної давності до
пред'явлення позову є підставою для
відмови в позові.

Так само, передбачено і нормами чинного
ЦК України.

Відповідно до ст. 257 ЦК України (чинного)
позовна давність встановлюється
тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. 267 ч. 4 ЦК України
(чинного), сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Протягом майже десяти років позивач
з позовом про визнання за ним права
спільної сумісної власності до суду не
звертався.

Його посилання на необізнаність щодо
захисту своїх спростовуються як
матеріалами справи, так й показами
нотаріуса ОСОБА_8, яка підтвердила у
суді, що усі наслідки щодо укладання
договору купівлі-продажу були
роз"ясенні сторонам до укладання цього
договору.

На підставі вищевикладеного, у
зв'язку із тим, що загальний строк
позовної давності для звернення до
суду за захистом свого цивільного
права та інтересу сплив, доказів
поважності його пропуску стороною
позивача не надано, суд приходить до
висновку, що у задоволенні позову слід
відмовити.

Отже висновки суду узгоджуються із
зібраними у справі доказами і не
суперечать вимогам законодавства.

Керуючись ст..ст. ст. 4, 10, 58, 60,
64, 213-215 ЦПК України та у відповідності
до ст..16, 22, 257, 256 ЦК України, ст..71,75,80 ЦК
УРСР в ред.1968 року, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання права спільної
сумісної власності на частину
житлового будинку - відмовити.

Рішення суду може бути
оскаржене до апеляційного суду
Запорізької області шляхом подачі
апеляційної скарги в 10-денний строк з
дня проголошення рішення.

Суддя

Н.Ю.Козлова