Справа №490/7749/13-ц 28.01.2014 28.01.2014 28.01.2014
Провадження №22-ц/784/98/14
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Головуючий у першій інстанції Прохоров
апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

28 січня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушнірової Т.Б., Яворської
Ж.М.,

при секретарі судового засідання -
Рудніку Є.М.,

за участю : представника позивачки -
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на рішення Центрального районного
суду м. Миколаєва від 12 листопада 2013
року

за
позовом

ОСОБА_4 до товариства з обмеженою
відповідальністю «Вольга-Україна» (
далі - ТОВ «Вольва-Україна») про
поновлення на роботі, стягнення
невиплаченої заробітної плати,
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу,моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

15 липня 2013 року ОСОБА_4 звернулася
до суду з позовом до ТОВ
„Вольга-Україна" про поновлення на
роботі, стягнення невиплаченої
заробітної плати, середнього заробітку
за час вимушеного прогулу, моральної
шкоди.

Позивачка зазначала, що рішенням
загальних зборів ТОВ «Вольга-Україна»
№1 від 27 червня 2000 року її було
призначено директором даного
товариства.

28 червня 2013 року вона поштою
отримала наказ №1к/150113/в, відповідно до
якого з 16 січня 2013 року її було
звільнено з займаної посади на
підставі п.4 ст.40 КЗпП України - за
прогул.

Вважає своє звільнення за
ініціативою власника на підставі
вищевказаної норми закону незаконним,
оскільки відповідно до протоколу
№1-11/2012 загальних зборів учасників
товариства від 28 листопада 2012 року її
було відсторонено від виконання
обов'язків директора товариства. Отже,
ніякого прогулу з її боку не було. З
волі власника вона не була допущена до
виконання своїх обов'язків.

Крім того, при звільненні
відповідачем не було виплачено належну
їй заробітну плату - 3687 грн.30 коп. за
грудень 2012 року та 1928 грн.57 коп. за
січень 2013 року.

Діями відповідача щодо звільнення із
займаної посади за вищевказаних
обставин завдано їй моральну шкоду,
оскільки поставлено під сумнів її
порядність, професійні, управлінські
здібності та обмежено можливість щодо
працевлаштування на іншу роботу.

Посилаючись на безпідставність та
необґрунтованість звільнення,
позивачка просила поновити її на
займаній посаді, стягнути середній
заробіток за час вимушеного прогулу у
розмірі 26162 грн.50 коп., заборгованість
по заробітній платі за грудень 2012 року
та січень 2013 року у розмірі 5615 грн.87
коп. та 1000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Центрального районного
суду м. Миколаєва від 12 листопада 2013
року у задоволенні позову ОСОБА_4
відмовлено.

В апеляційній скарзі апелянт,
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення по
справі, недоведеність обставин, що
мають значення по справі, які суд
вважав встановленими, порушення та
неправильне застосування судом норм
матеріального та процесуального права,
просила рішення суду скасувати,
ухвалити нове, яким задовольнити її
вимоги у повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача,
представника позивачки та
представника відповідача, перевіривши
наведені в скарзі доводи та дослідивши
матеріали справи, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню із наступних
підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
правовідносини, які склалися між
сторонами, не врегульовані трудовим
законодавством, а тому її права не
можуть бути захищені способом,
визначеним КЗпП України.

Між тим, з таким висновком суду
першої інстанції погодитися не можна.

Укладення трудового договору є
підставою виникнення правовідносин,
які відповідно до ст.3 КЗпП України
регулюються трудовим законодавством.

У силу ч.2 ст.2 КЗпП України право на
звернення до суду за захистом
порушеного права, в тому числі, і щодо
забезпечення можливості виконувати
свої обов'язки, має особа, суб'єктивні
права якої порушено іншою стороною
трудового договору.

Як вбачається із роз'яснень, викладених
у п.13 Постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ №3 від 01 березня 2013 року „Про
деякі питання юрисдикції загальних
судів та визначення підсудності
цивільних справ ", спори між
господарським товариством і його
учасником ( акціонером, засновником),
які є трудовими, підлягають розгляду в
порядку цивільного судочинства.

Таким чином, даний спір по суті повинен
розглядатися в порядку цивільного
судочинства.

Як вбачається із матеріалів справи, ТОВ
«Вольга-Україна» внесено до ЄДРПО 27
червня 2000 року ( а.с.33).

Протоколом №1 від 27 червня 2000 року
зборів учасників ТОВ „Вольга-Україна"
на посаду директора даного товариства
призначено ОСОБА_4 та затверджено
установчі документи ( а.с. 21).

03 липня 2000 року директор ТОВ «Вольга -
Україна ОСОБА_4 видала наказ про
прийняття себе на роботу на посаду
директора цього товариства з посадовим
окладом відповідно до штатного розпису
( а.с.22).

Крім того, відповідно до п.2.3 Статуту
ТОВ « Вольга-Україна» ( в редакції від 27
червня 2000 року) ОСОБА_4 також була і
учасником даного товариства з часткою
99%, що в грошовому виразі становить 7 326
грн. Іншим учасником був ОСОБА_5 з
часткою 1%, що в грошову виразі
становить 74 грн.( а.с. 305-312).

Відповідно до положень розділу 8
Статуту товариства, затвердженого
зборами засновників протоколом №28 від
03 березня 2009 року, учасниками є:
акціонерне товариство з обмеженою
відповідальністю «Волга - Консалтинг
та маркетинг» - кількість часток у
статутному капіталі/ голосів на зборах
учасників - 9991 часток/ 9991 голос та
ОСОБА_4 - 9 часток/ 9 голосів ( а.с. 140-157)

Також даним розділом статуту
передбачено, що вищим органом
управління товариства є збори
учасників, що складаються із учасників
або призначених ними представників.
Директор

( генеральний директор) обирається,
затверджується звільняється зборами
учасників.

Як вбачається із п.п.5,6
протоколу № 1-11/2012 року загальних
зборів учасників ТОВ «Вольга-Україна»
від 28 листопада 2012 року, ОСОБА_4 було
усунуто від виконання обов'язків на
посаді директора товариства.

Цим же рішенням генеральним
директором ИРВ «Врольга - Україна»
призначено Колесник С.Ю.

Відповідно до п.3 протоколу №2-01/2013
загальних зборів ТОВ «Вольга-Україна»
від 15 січня 2013 року, у зв'язку з
систематичним невиконанням своїх
трудових обов'язків та прийняттям
рішення Вищого органу товариства,
ОСОБА_4 було звільнено з посади
директора з 15 січня 2013 року на підставі
п.3 ст.40 КЗпП України ( а.с.13,14)

Наказом генерального директора ТОВ
Колесник С.Ю. №1к/150113 від 15 січня 2013 року
ОСОБА_4 було звільнено з 15 січня 2013 року
за п.3 ст.40 КЗПП України ( а.с.6)

Згодом в зв'язку з допущеною помилкою,
вищевказаний наказ було скасовано і
ОСОБА_4 ( наказ №1к/160113 /в від 16 січня 2013
року) було поновлено на посаді
директора цього товариств з 15 січня 2013
року ( а.с.7).

Наказом генерального
директора №1к/160113/в від 16 січня 2013 року,
в зв'язку з відсутністю ОСОБА_4 на
робочому місці протягом більш 4 годин 14
січня та 15 січня 2013 року звільнено з
роботи ТОВ з 16 січня 2013 року.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП
України трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом у випадку прогулу (в тому числі
відсутності на роботі більш трьох
годин протягом робочого дня) без
поважних причин.

Відповідно до законодавства
України про працю прогул є
дисциплінарним проступком, за вчинення
якого передбачено один з таких заходів
стягнення: догана або звільнення (ст. 147
КЗпП України).

Згідно роз'яснень, викладених у
п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду
України "Про практику розгляду судами
трудових спорів" №9 від 06 листопада 1992
року (з відповідними змінами та
доповненнями), при розгляді позовів
про поновлення на роботі осіб,
звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні
виходити з того, що передбаченим цією
нормою закону прогулом визнається
відсутність працівника на роботі як
протягом усього робочого дня, так і
більше трьох годин безперервно або
сумарно протягом робочого дня без
поважних причин (наприклад, у зв'язку з
поміщенням до медвитверезника,
самовільне використання без
погодження з власником або
уповноваженим ним органом днів
відгулів, чергової відпустки,
залишення роботи до закінчення строку
трудового договору чи строку, який
працівник зобов'язаний пропрацювати за
призначенням після закінчення вищого
чи середнього спеціального учбового
закладу).

Таким чином, крім встановлення
самого факту відсутності працівника на
роботі більше трьох годин протягом
робочого дня, визначальним фактором
для вирішення питання про законність
звільнення працівника з роботи є
встановлення поважності причин
відсутності. При цьому факт
відсутності його на робочому місці
більше трьох годин протягом робочого
дня (прогул) має бути належним чином
зафіксований власником або
уповноваженим ним органом задля того
аби унеможливити порушення трудових
прав працівника та його безпідставне
притягнення до дисциплінарної
відповідальності. Оцінка причин як
поважних здійснюється судом при
розгляді спору про звільнення.
Поважними слід визнати такі, причини,
які виключають вину працівника.

Частиною 2 ст.147 КЗпП України
передбачено, що звільнення - це
дисциплінарне стягнення, яке може бути
застосовано до працівника за порушення
трудової дисципліни.

Згідно ст.149 КЗпП України до
застосування дисциплінарного
стягнення власник або уповноважений
ним орган повинен зажати від порушника
трудової дисципліні письмові
пояснення.

Враховуючи обставини справи,
відсутність позивачки на робочому
місці була пов'язана з її
відстороненням від виконання своїх
обов'язків як директора товариства, а
тому невихід її на роботу не можна
вважати прогулом без поважних причин.

Крім того, в порушення вимог
ч.2 ст.47 КЗпП України відповідач
позивачку не знайомив з наказом про
звільнення, його копію в день
звільнення не видав, а направив його
поштою лише у червні 2013 року ( а.с.10,11).
Жодних пояснень у неї відібрано не
було.

Також, в порушення вимог
Статуту товариства рішення щодо
звільнення ОСОБА_4 за вказаної підстави
загальні збори ТОВ не приймали.

Враховуючи відсутність
доказів вчинення позивачкою прогулу,
колегія суддів приходить до висновку
про те, що при звільненні ОСОБА_4 з
роботи за п.4 ст.40 КЗпП України,
керівництвом товариства було порушено
вимоги ст.ст.147,149 КЗпП України. За
такого її вимоги про поновлення на
роботі на займаній посаді підлягають
задоволенню..

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП
України при винесенні рішення про
поновлення на роботі орган, який
розглядає трудовий спір одночасно
вирішує вимоги про виплату
працівникові середнього заробітку за
час вимушеного прогулу.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Звертаючись до суду з даним
позовом, позивачка просила стягнути на
її користь середній заробіток за час
вимушеного прогулу із розрахунку, що
її заробітна плата повинна була
складатися за листопад та грудень 2012
року - по 4500 грн. за кожен місяць.

Як вбачається із листа Державної
податкової інспекції у Центральному
районі м. Миколаєва від 27 січня 2014 року,
сума нарахованого доходу ОСОБА_4 за 111
квартал 2012 року становить 5152 грн.50 коп.,
сума перерахованого податку -745 грн.05
коп. За 1У квартал 2012 року ТОВ
„Вольга-Україна" за розрахунком сум
доходу, нарахованого на користь
платників податку, і сум утриманих з
них податків не звітувала, а за 1
квартал 2013 року інформація щодо ОСОБА_4
відсутня.

Відповідно до даних управління
Пенсійного фонду України в
Центральному районі м. Миколаєва за
період з 01 липня по 31 жовтня 2012 року
ОСОБА_4 була нарахована заробітна
плата, а з 01 листопада 2012 року по 01
лютого 2013 року такі відомості відсутні,
оскільки в листопаді та грудні 2012 року
товариство не звітувало до відділу
персоніфікованого обліку, а в звітах
за січень-лютий 2013 року інформація
щодо вказаної особи відсутня.

Отже, розрахунок середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
слід проводити виходячи із заробітної
плати за вересень 2012 р. -1687 грн.50 коп. та
жовтень 2012 року -1687 грн.50 коп.

Таким чином, середній заробіток
за останні 2 місяці роботи становить
3375грн. (1687.50 +1687.50) : 2). Середньоденний
заробіток за цей період 78 грн.48 коп.( 3375 :
43 дні). Середній заробіток за час
вимушеного прогулу 20247 грн.84 коп. (78.48 х
258 дні)( з 16 січня 2013 по 28 січня 2014 року)).

З врахуванням викладеного позовні
вимоги щодо стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
підлягають задоволенню частково. З
відповідача на користь позивачки слід
стягнути 20247 грн.84 коп. Вказана сума
зазначена без утримання прибуткового
податку й інших обов'язкових платежів.

Згідно з статтею 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди провадиться у разі, якщо
порушення його законних прав призвели
до моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Враховуючи характер порушення
прав позивачки, глибину її душевних
страждань, оскільки її звільнено за
прогул, через що вона була змушена
захищати свої трудові права, а також,
виходячи з вимог розумності і
справедливості, колегія суддів
приходить до висновку, що належною
компенсацією моральної шкоди
позивачці буде стягнення грошових
коштів в сумі 300 грн.

Згідно із ч.1 ст.116 КЗпП України при
звільненні працівника виплата всіх
сум, що належить йому від підприємства,
установи,організації, проводиться в
день звільнення.

Як вже вищезазначалося позивачка у
грудні 2012 року та січні 2013 року не
працювала в зв'язку з відстороненням її
від займаної посади. Тому заробітна
плата за цей період їй не
нараховувалася, що підтверджується
інформацію податкового органу та
пенсійного фонду.

Крім того, рішення загальних
зборів від 28 листопада 2012 року, яким
ОСОБА_4 було відстронено від виконання
обов'язків директора товариства до
цього часу не скасовано, що
підтверджується матеріалами справи.

За такого, вимоги ОСОБА_4 про
стягнення з відповідача на її користь
заборгованості по заробітній платі за
вказаний період задоволенню не
підлягають.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України з
відповідача на користь держави слід
стягнути судовий збір у розмірі 458
грн. 80 коп.

З урахуванням викладеного,
положень п.п. 3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України,
рішення суду першої інстанції
необхідно скасувати та ухвалине нове
про часткове задоволення позову.

Керуючись статтями 303, 309, 316 ЦПК
України, колегія суддів

В И
Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4
задовольнити частково.

Рішення Центрального районного
суду м. Миколаєва від 12 листопада 2013
року скасувати та ухвалити нове.

Позовні вимоги ОСОБА_4 до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Вольга-Україна» про
поновлення на роботі, стягнення
невиплаченої заробітної плати,
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, моральної шкоди -
задовольнити частково.

Поновити ОСОБА_4 на роботі на
посаді директора товариства з
обмеженою відповідальністю "
Вольга-Україна" з 16 січня 2013 року.

Стягнути з товариства з
обмеженою відповідальністю "
Вольга-Україна" на користь ОСОБА_4 20247
(двадцять тисяч двісті сорок сім) грн.84
коп. середнього заробітку за час
вимушеного прогулу без утримання
прибуткового податку й інших
обов'язкових платежів, і 300 (триста) грн.
моральної шкоди, а в дохід держави 458
(чотириста п'ятдесят вісім) грн. 80 коп.
судового збору.

В задоволені позовних вимог
щодо стягнення заборгованості по
заробітній платі відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, і з цього
часу може бути оскаржено у касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: