У х в а л а

24 березня 2014 року
м. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Ткачука О. С., суддів:
Гончара В. П., Колодійчука В.
М., Карпенко С. О.,
Остапчука Д. О., розглянувши заяву
ОСОБА_3, яка діє в інтересах ОСОБА_4, про
перегляд рішення Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 22 травня 2013 року у справі за
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, треті особи:
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Лярен», Товариство з
обмеженою відповідальністю «Торговий
дім «Геосистеми», про визнання
зобов'язання виконаним та зобов'язання
повернення розписок, за зустрічним
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи:
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Лярен», Товариство з
обмеженою відповідальністю «Торговий
дім «Геосистеми», про визнання
правочину недійсним та стягнення
грошових коштів,

в с т а н о в и л а:

У серпні 2010 року ОСОБА_4 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_5, треті особи:
товариство з обмеженою
відповідальністю «Лярен» (далі - ТОВ
«Лярен»), товариство з обмеженою
відповідальністю «Торговий дім
«Геосистеми» (далі - ТОВ «Торговий дім
«Геосистеми»), про визнання
зобов'язання виконаним та зобов'язання
повернення розписок.

У березні 2011 року ОСОБА_5 звернувся
до суду із зустрічним позов до ОСОБА_4,
треті особи: ТОВ «Лярен», ТОВ «Торговий
дім «Геосистеми», про визнання
правочину недійсним та стягнення
коштів.

Рішенням Шевченківського
районного суду м. Львова від 18 травня
2012 року у задоволенні первісного
позову ОСОБА_4 відмовлено, зустрічний
позов ОСОБА_5 задоволено у повному
обсязі.

Визнано недійсним правочин,
укладений 04 квітня 2008 року між ОСОБА_5 і
ОСОБА_4, на підставі якого ОСОБА_5 було
передано ОСОБА_4 2 070 000,00 доларів США.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5
2 070 000,00 доларів США, що згідно
з офіційним курсом НБУ становить 16 541
370,00 грн. Вирішено питання про розподіл
судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Львівської області від 20 серпня 2012 року
рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 18 травня 2012 року
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким первісний позов ОСОБА_4
задоволено.

Визнано зобов'язання ОСОБА_4 перед
ОСОБА_5, визначені у розписках про
отримання грошових коштів на загальну
суму 2 070 000,00 доларів США,
виконаними.

Зобов'язано ОСОБА_5 повернути ОСОБА_4
видані останнім розписки про
отримання грошових коштів на загальну
суму 2 070 000,00 доларів США.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_5 відмовлено.

Рішенням Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 22 травня 2013 року
рішення Шевченківського районного
суду м. Львова від 18 травня 2012 року і
рішення апеляційного суду Львівської
області від 20 серпня 2012 року скасовано
та ухвалено нове рішення, яким у
задоволенні первісного позову ОСОБА_4
відмовлено та частково задоволено
зустрічний позов ОСОБА_5

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5
2 070 000 (два мільйони сімдесят
тисяч) доларів США, а у разі
неможливості повернення зазначеної
суми у доларах США стягнуто з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_5 16 545 510,00 (шістнадцять
мільйонів п'ятсот сорок п'ять тисяч
п'ятсот десять) грн.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5
1 820 грн судових витрат.

У січні 2014 року до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ надійшла заява ОСОБА_3, яка діє в
інтересах ОСОБА_4, про перегляд рішення
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 22 травня 2013 року з
підстав неоднакового застосування
судом касаційної інстанції
одних і тих самих норм матеріального
права, зокрема -
ст. ст. 237, 238, 1000 ЦК України, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах.

Як приклад неоднакового
застосування судом касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах,
заявник наводить ухвалу Верховного
Суду України від 14 жовтня 2009 року,
ухвали Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 01 червня 2011
року, від 30 січня 2013 року та рішення
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 16 жовтня 2013 року.

Відповідно до статті 355 ЦПК України
заява про перегляд судових рішень у
цивільних справах може бути подана
виключно з підстав: неоднакового
застосування судом (судами) касаційної
інстанції одних і тих самих норм
матеріального права, що потягло
ухвалення різних за змістом судових
рішень у подібних правовідносинах;
встановлення міжнародною судовою
установою, юрисдикція якої визнана
Україною, порушення Україною
міжнародних зобов'язань при вирішенні
справи судом.

Під судовими рішеннями у подібних
правовідносинах слід розуміти такі, де
тотожними є предмет спору, підстави
позову, зміст позовних вимог та
встановлені судом фактичні обставини,
а також має місце однакове
матеріально-правове регулювання
спірних правовідносин. Зміст
правовідносин із метою з'ясування їх
подібності в різних судових рішеннях
суду (судів) касаційної інстанції
визначається обставинами кожної
конкретної справи.

Постановляючи ухвалу 14 жовтня 2009
року, Верховний Суд України, залишаючи
в силі рішення суду першої інстанції,
погодився з висновками суду про
визнання недійсним договору
купівлі-продажу земельної ділянки та
визнання недійсним державного акта про
право власності на земельну ділянку,
виходячи з того, що оспорюваний договір
купівлі-продажу був укладений із
перевищенням наданих повноважень та
всупереч волі власника земельної
ділянки.

Постановляючи ухвалу 01 червня 2011
року, Вищий спеціалізований суд
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ, залишаючи в силі
рішення суду першої інстанції,
погодився з висновками суду про
відмову в задоволенні позовних вимог
про стягнення суми боргу за договором
доручення, виходячи з того, що між
сторонами виникли правовідносини щодо
виконання договору доручення, які
врегульовані приписами ст. ст. 1000, 1010 ЦК
України, і підстави для стягнення на
користь довірителя з повірених
збитків, моральної шкоди та
застосування відповідальності за
порушення грошового зобов'язання,
передбаченого ст. 625 ЦК України,
відсутні.

Постановляючи ухвалу 30 січня 2013
року, Вищий спеціалізований суд
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ, залишаючи без змін
рішення суду першої інстанції та
ухвалу апеляційного суду, погодився з
висновками попередніх судів про
часткове задоволення позовних вимог
про стягнення суми боргу за договором
позики, виходячи з того, що між
сторонами був укладений договір
доручення, за яким відповідач на
підставі виданої позивачем на його ім'я
довіреності, уклав договір позики, на
підставі якого отримав від позикодавця
для позичальника кошти, які позивачеві
не передав і без відповідної правової
підстави утримує їх у себе.

Ухвалюючи рішення 16 жовтня 2013 року
про відмову в задоволенні позову про
визнання недійсними договорів
купівлі-продажу земельних ділянок,
визнання недійсними державних актів
про право власності на земельні
ділянки та визнання на них права
власності, Вищий спеціалізований суд
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ виходив із того, що
відповідно до приписів ст. ст. 655, 657 ЦК
України та ст. 132 ЗК України сторонами
оспорюваних договорів купівлі-продажу
дотримано вимоги щодо посвідчення
своїх повноважень, форми та змісту
договорів.

У той же час, ухвалюючи рішення 11
грудня 2013 року у справі №
6-36585св12 про стягнення з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_5 безпідставно отриманих
ним коштів, про перегляд якого подано
заяву, Вищий спеціалізований суд
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ виходив із того, що
договір купівлі-продажу нерухомості, в
рахунок оплати за яку ОСОБА_4 за
розписками отримав від ОСОБА_5 вказану
суму коштів, було укладено між ТОВ
«Лярен» та ТОВ «Торговий дім
«Геосистеми». Тому, ОСОБА_4 повинен
повернути ОСОБА_5 безпідставно
отримані ним за розписками кошти.

Враховуючи наведене, відсутні
підстави вважати, що у наведених
справах тотожними є встановлені судами
фактичні обставини, які мають значення
для вирішення спорів, які розглядались,
а, відповідно, що правовідносини, які
виникли між особами, які брали участь у
розгляді вказаних справ, подібні і мало
місце неоднакове застосування судом
касаційної інстанції одних і тих самих
норм матеріального права в порівнянні
зі справою, у якій постановлена ухвала,
яку просить переглянути заявник, що
потягло за собою ухвалення різних за
змістом судових рішень.

Крім того, приписи ст. ст. 237, 238, 1000 ЦК
України, про неоднакове застосування
яких заявником подано заяву, в рішенні
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 22 травня 2013 року не
застосовувались.

Оскільки наведені заявником
доводи не містять ознак, які згідно з
вимогами ст. 355 ЦПК України є підставами
для перегляду судового рішення, про
перегляд якого ОСОБА_3, яка діє в
інтересах ОСОБА_4, подано заяву, то у
допуску справи до провадження
Верховного Суду України необхідно
відмовити.

Керуючись ст. ст. 355, 356, 360 ЦПК
України, колегія суддів судової палати
у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

У допуску до провадження Верховного
Суду України справи за позовом ОСОБА_4
до ОСОБА_5, треті особи: Товариство з
обмеженою відповідальністю «Лярен»,
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Торговий дім
«Геосистеми», про визнання
зобов'язання виконаним та зобов'язання
повернення розписок, за зустрічним
позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, треті особи:
Товариство з обмеженою
відповідальністю «Лярен», Товариство з
обмеженою відповідальністю «Торговий
дім «Геосистеми», про визнання
правочину недійсним та стягнення
грошових коштів, за заявою ОСОБА_3, яка
діє в інтересах ОСОБА_4, про перегляд
рішення Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 22 травня 2013 року
відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
О. С. Ткачук

Судді
В. П. Гончар

С. О. Карпенко

В. М. Колодійчук

Д. О. Остапчук