Справа № 188/204/14-ц
Провадження № 2/188/177/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2014 року Петропавлівський
районний суд Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді: Місюра
К.В.

при секретарі: Хандрига
Л.І.

за участю представників сторін:

від позивача:
представник ОСОБА_1, дов. від 17.12.2012р.

від відповідача: в.о.
керівника департаменту з правового
забезпечення

Тюлькіна
О.О., дов. від 01.01.2014р.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в смт. Петропавлівка
цивільну справу

за позовом ОСОБА_3 (АДРЕСА_1)

до Публічного акціонерного товариства
«ДТЕК Павлоградвугілля» (м. Павлоград
Дніпропетровської області)

про відшкодування моральної шкоди в
зв'язку зі смертю чоловіка в розмірі 100
000, 00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - ОСОБА_3 (АДРЕСА_1) звернулась
до суду з позовом, відповідно до якого
просить стягнути з відповідача -
Публічного акціонерного товариства
«ДТЕК Павлоградвугілля» (м. Павлоград
Дніпропетровської області) моральну
шкоду внаслідок смерті її чоловіка -
ОСОБА_4, в результаті нещасного випадку
на виробництві, в сумі 100 000, 00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що
04.04.1994 року під час виконання
професійних обов'язків з її чоловіком -
ОСОБА_4, стався нещасний випадок,
внаслідок якого ІНФОРМАЦІЯ_1 року він
помер. Враховуючи, що позивач
перебувала у шлюбі з чоловіком
тривалий час, а саме: з 30.12.1966 року по
день його смерті, його смерть стала для
неї великим горем та тяжкою втратою,
вона звернулась до суду з позовом про
відшкодування моральної шкоди в сумі 100
000, 00 грн.

В судовому засіданні представник
позивача підтримав позовні вимоги та
наполягав на їх задоволенні.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти задоволення позовних
вимог заперечувала в повному обсязі
посилаючись на те, що виплата моральної
шкоди членам сім*ї загиблого на
виробництві нормативними актами, що
діяли на момент виникнення спірних
правовідносин (квітень 1994 року), не
передбачена, тому правові підстави для
задоволення позову відсутні.

Суд, дослідивши матеріали справи,
заслухавши представників сторін,
вважає, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що з 30.12.1966 року
позивач перебувала у шлюбі з ОСОБА_4, що
підтверджується свідоцтвом про
одруження, виданого 30.12.1966 року (а.с. 5).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року під час виконання
своїх трудових обов'язків загинув
ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом
про смерть серії НОМЕР_1 від 07.04.1994 року
(а.с. 8) та актом розслідування нещасного
випадку на виробництві форми Н-1 № 55 від
06.04.1994 року (а.с. 9-10).

Відповідно до ст. 12 Закону України
«Про охорону праці» в діючій на час
виникнення правовідносин (15.11.2000р.)
редакції, відшкодування моральної
шкоди проводиться власником, якщо
небезпечні або шкідливі умови праці
призвели до моральної втрати
потерпілого, порушення його нормальних
життєвих зв'язків, вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Крім того, відповідно до п. 11 Правил
відшкодування власником підприємства,
установи і організації або
уповноваженим ним органом шкоди,
заподіяної працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням ним
трудових обов'язків, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
№ 474 від 23.06.1993р. в редакції постанови
Кабінету Міністрів України № 492 від
18.07.1994р., моральна шкода
відшкодовується за заявою потерпілого
про характер моральної шкоди.

Отже, вказані нормативні акти можуть
бути правовою підставою для висунення
вимог про відшкодування шкоди,
завданої працівникові при виконанні
трудових обов'язків - виключно
працівником, який зазнав ушкодження
здоров'я.

Вказані нормативні акти не
передбачають можливості звернення за
відшкодуванням моральної шкоди інших
осіб і зокрема утриманців загиблого на
виробництві працівника, в зв'язку з чим
висунення позивачем, яка є дружиною
загиблого на виробництві працівника,
вимог про відшкодування моральної
шкоди, завданої їй при виконанні
трудових обов'язків її чоловіком (а не
безпосередньо нею) є безпідставним.

Виплата моральної шкоди утриманцям
загиблого на виробництві цими
нормативними актами не передбачена.

Так, за загальновизнаним принципом
права Закони та інші
нормативно-правові акти не мають
зворотної дії в часі.

Цей принцип закріплений у ч. 1 ст. 58
Конституції України, за якою дію
нормативно-правового акта в часі треба
розуміти так, що вона починається з
моменту набрання цим актом чинності і
припиняється з втратою ним чинності,
тобто до події, факту застосовується
той Закон або інший
нормативно-правовий акт, під час дії
якого вони настали або мали місце.

Крім того, на час виникнення
правовідносин - квітень 1994 року, діяв
Цивільний кодекс України, введений в
дію з 01.01.1964 року, який містив ст. 440-1,
доповнену Законом України від 06.05.1993р.,
якою регулювалось відшкодування
моральної (немайнової) шкоди.

Згідно вимог цієї статті моральна
(немайнова) шкода, заподіяна
громадянину або організації діяннями
іншої особи, яка порушила їх законні
права, відшкодовується особою, яка
заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що
моральна шкода заподіяна не з її вини.
Моральна шкода відшкодовується в
грошовій або іншій матеріальній формі
за рішенням суду незалежно від
відшкодування майнової шкоди.

Розмір відшкодування визначається
судом з урахуванням суті позовних
вимог, характеру діяння особи, яка
заподіяла шкоду, фізичних чи моральних
страждань потерпілого, а також інших
негативних наслідків, але не менше
п'яти мінімальних розмірів заробітної
плати.

Пунктом 5 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995р.
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» звертається увага на те, що
оскільки питання відшкодування
моральної шкоди регулюються
законодавчими актами, введеними у дію в
різні строки, суду необхідно в кожній
справі з'ясовувати характер
правовідносин сторін і встановлювати,
якими правовими нормами вони
регулюються, чи допускає відповідне
законодавство відшкодування моральної
шкоди при даному виді правовідносин,
коли набрав чинності законодавчий акт,
що визначає умови і порядок
відшкодування моральної шкоди в цих
випадках, та коли були вчинені дії,
якими заподіяно цю шкоду.

В даному випадку, нормативні акти, які
діяли на час виникнення правовідносин -
квітень 1994 року, не передбачали
відшкодування моральної шкоди
утриманцям внаслідок втрати
годувальника, смерть якого настала від
нещасного випадку на виробництві,
отриманому під час роботи на
підприємстві, а тому немає підстав для
ствердження про те, що підприємством
були якимсь чином порушені законні
права позивача, яка не перебувала в
трудових відносинах з підприємством і
сама безпосередньо не потерпала від
професійного захворювання під час
роботи на підприємстві.

Отже, згідно діючого законодавства на
час виникнення правовідносин (квітень
1994р.), законних підстав для покладення
на підприємство обов'язку по
відшкодуванню моральної шкоди
утриманцям в зв'язку з втратою
годувальника внаслідок нещасного
випадку на виробництві, отриманому під
час роботи, немає.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові
витрати віднести на позивача.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 3, 58-60, 79, 88, 212, 213-215, 218, 223 ЦПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог -
відмовити.

Витрати у справі віднести на
позивача.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається до апеляційного суду
Дніпропетровської області через
Петропавлівський районний суд
Дніпропетровської області протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Суддя К. В. Місюра