АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/2413/2014
Головуючий в суді 1 інстанції -
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Лужецькій І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка
подана її представником ОСОБА_3, на
рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 12 грудня 2013 року по справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті
особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6 про встановлення
факту та усунення від права на
спадкування за законом,

встановила:

В квітні 2013 року позивач ОСОБА_2
звернулась до суду з позовом до
відповідача ОСОБА_4 про встановлення
факту ухилення від виконання
обов'язків дочки щодо утримання батька,
який внаслідок тяжкої хвороби
перебував у безпорадному стані, та
усунення від права на спадкування за
законом після смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 року
ОСОБА_7, який був чоловіком позивача та
батьком відповідача.

Рішенням Солом'янського районного суду
м. Києва від 12 грудня 2013 року у
задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням,
представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала
апеляційну скаргу, в якій просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове, яким позов задовольнити в повному
обсязі, посилаючись на порушення та
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, неповне
з'ясування обставин, що мають значення
для справи, невідповідність висновків
суду обставинам справи.

Вказувала, що суд першої інстанції
дійшов помилкового висновку про те, що
померлий матеріальної допомоги не
потребував. Такий висновок суперечить
матеріалам справи та спростовується
поясненнями свідків, які повідомили
суд про те, що давали гроші в борг на
лікування померлого. Крім того, суд
першої інстанції безпідставно не
прийняв до уваги те, що з метою усунути
від спадщини - квартири АДРЕСА_1 всіх
своїх дітей та подарувати вказану
квартиру позивачу, спадкодавець
оформив довіреність на ОСОБА_6 з метою
підготовки відповідних документів.

Судом не надано належної оцінки
показам свідків, а також не прийнято до
уваги, що відповідач фактично
підтвердила і факт конфлікту з батьком,
і свою обізнаність про хворобу батька і
уникнення спілкування з ним. Посилання
відповідача на обставини, що
безпосередньо і особисто до неї за
допомогою родина померлого не
зверталась, не може бути прийнято до
уваги, оскільки догляд дитини за
батьками є не її правом, а обов'язком.

В судовому засіданні представник
позивача підтримала апеляційну скаргу
та просила задовольнити; відповідач, її
представник та третя особа вважали
доводи апеляційної скарги
безпідставними та просили залишити
рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
вислухавши пояснення осіб, що з'явились
в судове засідання, дослідивши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги, колегія суддів
дійшла висновку, що апеляційна скарга
не підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Звертаючись до суду з даним позовом,
позивач ОСОБА_2 свої вимоги
обґрунтовувала тим, що спільні сімейні
відносини між спадкодавцем та
позивачем виникли з 1992 року і тривали
до кінця його життя. В останні роки у
зв'язку з погіршенням стану його
здоров'я спадкодавець мав на меті
усунути від спадщини - квартири АДРЕСА_1
всіх своїх дітей та подарувати вказану
квартиру позивачу, про що було
оформлено довіреність з метою
підготовки відповідних документів.

Позивач разом зі своєю донькою ОСОБА_6
(падчеркою померлого) подарували
спадкодавцеві у 2001 році спірну
квартиру, а також лікування померлого
вартістю 40 000 гривень було сплачене
падчеркою.

У період усього спільного життя та
перед смертю чоловіка вона піклувалася
про нього, надавала йому допомогу, якої
він потребував через важку хворобу, а
саме онкологічне захворювання легенів.
Хоча померлий на момент смерті не
досяг пенсійного віку, проте за місяць
до смерті, через метастази у мозку, у
спадкодавця відмовили руки та ноги й
була потрібна операція. Однак, дочка
спадкодавця ОСОБА_4, будучи обізнаною
про безпорадний стан свого батька та
ігноруючи свої прямі обов'язки дитини
перед батьком, понад десять років не
відвідувала батька, не цікавилась
станом здоров'я останнього, не надавала
йому жодної матеріальної, фізичної,
моральної допомоги.

В зв'язку із зазначеним позивач,
посилаючись на те, що частка у спадщині,
на яку претендує відповідач, фактично
зменшує частку спадщини, яку позивач
має отримати за законом, просила
встановити факт ухилення відповідачем
від виконання своїх обов'язків доньки
щодо утримання свого батька ОСОБА_7,
який внаслідок хвороби перебував у
безпорадному стані; усунути
відповідача від права на спадкування
за законом після смерті ОСОБА_7

При вирішенні даного спору судом
першої інстанції встановлено, що
ІНФОРМАЦІЯ_1 року у віці 56 років помер
ОСОБА_7, чоловік позивача. Спадкоємцями
за законом першої черги після смерті
ОСОБА_7 є його мати ОСОБА_8, дружина -
ОСОБА_2, рідні дочки - ОСОБА_4 та ОСОБА_5
Також із заявою про прийняття спадщини
звернулась третя особа ОСОБА_6 Мати
спадкодавця ОСОБА_8 відмовилася від
прийняття спадщини на користь
позивача.

Також суд вважав встановленими
обставини, що померлий ОСОБА_7 хворів на
онкологічне захворювання легенів.
Останній місяць до дати смерті він
фактично перебував у безпорадному
стані та потребував сторонньої
допомоги. Разом з тим, до червня -липня
2012 року померлий працював, вільно
керував власним автомобілем,
спілкувався з родичами та знайомими.
Матеріальної допомоги не потребував.

Судом також встановлено, що ОСОБА_7,
його дружина ОСОБА_2 та падчерка ОСОБА_6
не повідомляли відповідача - ОСОБА_4 про
наявність у батька онкологічного
захворювання. За час хвороби
спадкодавець жодного разу не звертався
до відповідача з проханням допомогти
йому матеріально чи фізично. Дані
обставини не заперечуються позивачем.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив з того, що
позивачем не було надано доказів на
підтвердження умисного уникнення
відповідача від обов'язку забезпечити
допомогу спадкодавцю. Враховуючи стан
здоров'я відповідача та ті обставини,
що відповідач дізналася про хворобу
батька лише за 3 місяці до його смерті,
не мала жодної можливості йому
матеріально допомагати, при
відсутності факту звернення
спадкодавця або будь-яких інших осіб до
відповідача за наданням допомоги, суд
першої інстанції дійшов висновку, що
факт самоухилення відповідача від
утримання свого батька не доведений,
як і факт умисної та усвідомленої
відмови від надання такої допомоги, а
тому позовні вимоги задоволенню не
підлягають.

Виходячи з наявних у матеріалах справи,
досліджених судом першої інстанції
доказів, висновки суду щодо підстав для
відмови в задоволенні позовних вимог
відповідають обставинам справи та
положенням матеріального закону.
Норми матеріального права відповідно
до спірних правовідносин застосовані
правильно.

Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України, за
рішенням суду особа може бути усунена
від права на спадкування за законом,
якщо буде встановлено, що вона
ухилялася від надання допомоги
спадкодавцеві, який через похилий вік,
тяжку хворобу або каліцтво був у
безпорадному стані.

Пленум Верховного Суду України у п. 6
Постанови № 7 «Про судову практику у
справах про спадкування» від 30.05.2008
року роз'яснив, що при встановленні
судом факту ухилення особи від
виконання обов'язку щодо утримання
спадкодавця слід враховувати
поведінку особи і розуміння нею свого
обов'язку щодо надання допомоги, її
необхідність для існування
спадкодавця, наявність можливостей для
цього та свідоме невиконання такою
особою встановленого законом
обов'язку.

Отже, ухилення особи від надання
допомоги спадкодавцеві, який
потребував допомоги, полягає в умисних
діях чи бездіяльності особи,
спрямованих на уникнення від обов'язку
забезпечити підтримку та допомогу
спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане
з винною поведінкою особи, яка
усвідомлювала свій обов'язок, мала
можливість його виконувати, але не
вчиняла необхідних дій. Таким чином,
ухилення характеризується умисною
формою вини.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає, що суд першої інстанції дійшов
законного і обґрунтованого висновку
про відсутність доказів того, що
ОСОБА_4 ухилялася від надання допомоги
спадкодавцеві - своєму батьку ОСОБА_7, а
тому відсутні підстави для усунення її
від права на спадкування за законом.

Доводи апеляційної скарги позивача є
аналогічними доводам, що викладені на
обґрунтування позовної заяви, вони
були предметом розгляду суду першої
інстанції та отримали належну правову
оцінку.

Зазначені доводи фактично зводяться до
переоцінки доказів та обставин справи,
встановлених судом з дотриманням вимог
чинного процесуального законодавства,
на підставі належним чином досліджених
доказів. Ці доводи є несуттєвими,
висновків суду не спростовують і не
дають підстав для висновку про
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального чи
процесуального права, які призвели чи
могли призвести до неправильного
вирішення справи.

Доводи апелянта про те, що відповідач
останні роки взагалі не спілкувалась
із батьком та не відвідувала його, не
цікавилась його станом здоров'я,
висновків суду не спростовують,
оскільки судом достовірно встановлено,
що спадкодавець перебував у
безпорадному стані лише протягом
останнього місяця свого життя, проте
позивачем не надано доказів
необхідності надання відповідачем
фізичної допомоги спадкодавцю для
існування останнього, як і доказів
свідомого невиконання таких обов'язків
з боку відповідача.

Посилання апелянта на ту обставину, що
спадкодавець мав намір усунути рідних
дітей від спадкування, у зв'язку з чим
17.08.2012 року оформив довіреність на
ОСОБА_6 з метою подарувати позивачу
належну йому квартиру, колегія суддів
вважає необґрунтованими, оскільки
законом встановлено, що особистим
розпорядженням на випадок смерті
фізичної особи є заповіт, у якому
заповідач може без зазначення причини
позбавити права на спадкування
будь-яку особу з числа спадкоємців за
законом ( ст.1233-1235 ЦК України). Проте з
матеріалів справи вбачається, що
померлий за життя заповіту не складав.

Доводи апелянта про визнання
відповідачем того факту, що вона не
спілкувалась із батьком та морально
його не підтримувала в період хвороби,
висновків суду не спростовують,
оскільки зазначені обставини не є
підставами, визначеними ч. 5 ст. 1224 ЦК
України, для усунення від права на
спадкування за законом.

Враховуючи викладене, колегія суддів
вважає правильним висновок суду першої
інстанції, що надані позивачем по
справі докази не підтверджують факту
умисної бездіяльності відповідача,
спрямованої на уникнення від обов'язку
забезпечити підтримку та допомогу
спадкодавцю.

Таким чином, судом першої інстанції
було ухвалено законне і обґрунтоване
рішення, надано вірну оцінку зібраним
доказам, відповідно до спірних
правовідносин правильно застосовано
норми матеріального права при
дотриманні норм процесуального права,
доводи, викладені в апеляційній скарзі,
висновків суду не спростовують, а тому
рішення скасуванню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307-308, 313-315, 317, 218
ЦПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Солом'янського районного суду
м. Києва від 12 грудня 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
в касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий : Судді: