Дата документу Справа №
Апеляційний суд Запорізької області
№ 22-ц/778/510/14
Головуючий у 1 інстанції:
Суддя-доповідач: Боєва
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати
з розгляду цивільних справ
апеляційного суду Запорізької області
у складі:

Головуючого:
Боєвої В.В.,

Суддів
Денисенко Т.С., Коваленко А.І.,
При
секретарі: Хомяк К.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 - в особі
представника ОСОБА_3 - на заочне рішення
Заводського районного суду м.
Запоріжжя від « 03» грудня 2013 року за
позовом ОСОБА_2 до Територіальної
громади м. Запоріжжя в особі
Запорізької міської ради та районної
адміністрації Запорізької міської
ради по Заводському району, третя особа
реєстраційна служба Запорізького
міського управління юстиції про
визнання права власності на квартиру,

В С Т А Н О В И Л А :

У серпні 2013 року ОСОБА_2
звернувся до суду з позовом до
районної адміністрації Запорізької
міської ради по Заводському району про
визнання права власності на квартиру.

В позові зазначав, що на підставі
свідоцтва про право власності № 1956 від
20.09.1996 року він та його мати ОСОБА_4
отримали у власність квартиру АДРЕСА_1.
На підставі договору міни № 434.М від
24.07.1997 року зазначена квартира була
обміняна. Рішенням Заводського
районного суду м. Запоріжжя від 03.05.2001
року договір міни № 434.М від 24.07.1997 року
був визнаний недійсним, сторони
повернуто в первісне положення.

ІНФОРМАЦІЯ_2 року мати позивача
померла, відкрилась спадщина, яка
складається із частини спірної
квартири, оскільки інша частка
квартири в результаті приватизації
належить йому. Позивач, посилаючись на
те, що на час відкриття спадщини він
був неповнолітнім і проживав разом з
матір'ю у цій квартирі, вважає, що
прийняв спадщину. При оформленні
спадщини в нотаріальній конторі
з'ясувалося, що після ухвалення рішення
суду від 03.05.2001 року, яким сторони
повернуто в первісне положення, його
мати не здійснила повторну державну
реєстрацію вказаної квартири, а тому у
нього виникли складнощі при оформленні
спадщини.

Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_2
просив визнати за ним право власності
на квартиру АДРЕСА_1 зобов'язати
реєстраційну службу Запорізького МУЮ
зареєструвати за ним право власності
на цю квартиру.

Ухвалою Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 01 жовтня 2013 року залучено
до участі у справі в якості
співвідповідача Запорізьку міську
раду.

Заочним рішенням Заводського
районного суду м. Запоріжжя від 03
грудня 2013 року відмовлено у
задоволенні позову.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_2
в особі представника - ОСОБА_3 - подав
апеляційну скаргу, в якій посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального і процесуального
права, просить рішення суду скасувати
та ухвалити нове рішення про
задоволення позову.

Заслухавши у засіданні апеляційного
суду суддю - доповідача, пояснення
представника апеллянта - ОСОБА_3,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції та обставини справи в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню частково
з наступних підстав.

Згідно статті 307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог, або змінити
рішення.

У відповідності до вимог статті 309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є: неповне з'ясування судом
обставин, що мають значення для справи;
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими; невідповідність
висновків суду обставинам справи;
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Частиною 2 статті 314 ЦПК України
передбачено, що апеляційний суд
ухвалює рішення у випадках скасування
судового рішення і ухвалення нового
або зміни рішення.

Відмовивши в задоволенні позову, суд
першої інстанції посилався на
положення частини 2 статті 11 ЦПК
України, якою передбачено, що особа,
яка бере участь у справі,
розпоряджається своїми правами щодо
предмета спору на власний розсуд. Таке
право мають також особи (за винятком
тих осіб, які не мають цивільної
процесуальної дієздатності), в
інтересах яких заявлено вимоги та на
статтю 15 ЦПК України, згідно якої суди
розглядають у порядку цивільного
судочинства справи щодо захисту
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів, що виникають
із цивільних, житлових, земельних,
сімейних, трудових відносин.

Посилаючись на положення статті 392 ЦК
України, яка вказана позивачем в якості
правового обґрунтування позову, суд
першої інстанції з урахуванням вимог
статей 11, 15 ЦПК України дійшов
висновку, що позивачем не доведено, ким
і яким чином порушено його права ,
тобто, суд не вбачає предмету спору.
Також суд зазначив в мотивувальній
частині судового рішення, що позов має
бути пред'явлено не до територіальної
громади, а до іншого спадкоємця - дідуся
позивача, тобто, батька померлої
ОСОБА_4

Проте, з такими висновками суду
погодитися не можна, оскільки судом
допущено неправильне застосування
норм матеріального та процесуального
права.

Відповідно до ч. ч. 1 і 2 ст. 213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим. Законним є
рішення, яким суд, виконавши всі вимоги
цивільного судочинства, вирішив справу
згідно із законом.

Згідно з вимогами ст. 214 цього
Кодексу під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Суд першої інстанції, посилаючись на
те, що не вбачає предмету спору, а
позов має бути пред'явлено до іншого
спадкоємця, дійшов такого висновку
всупереч вищевказаним нормам
процесуального права.

В ході розгляду справи суд першої
інстанції взагалі не дослідив позицію
співвідповідача - Запорізької міської
ради, яку суд своєю ухвалою від 01
жовтня 2013 року залучив до участі в
даній справі в якості співвідповідача,
зробивши хибний висновок щодо
відсутності спору (а. с. 29).

Постановленню такої ухвали передувала
письмова заява представника
Запорізької міської ради (за
довіреністю) про заміну відповідача, в
якій зазначалося, що районна
адміністрація Запорізької міської
ради по Заводському району є
структурним підрозділом Запорізької
міської ради та не може бути
відповідачем в даній справі. В цій же
заяві вказано, що Запорізька міська
рада представляє інтереси
територіальної громади м. Запоріжжя та
виступає відповідачем у справах про
визнання права власності (а. с. 24).

Виходячи з того, що в силу положень
статті 1277 ЦК України у разі відсутності
спадкоємців за заповітом і за законом,
усунення їх від права на спадкування,
неприйняття ними спадщини, а також
відмови від її прийняття орган
місцевого самоврядування за місцем
відкриття спадщини зобов'язаний подати
до суду заяву про визнання спадщини
відумерлою, то залучення до участі в
справі в якості співвідповідача -
Запорізької міської ради є вірним.

Також суд першої інстанції,
посилаючись на те, що в справі має бути
відповідачем інший спадкоємець -
дідусь позивача, тобто, батько померлої
ОСОБА_4, взагалі не витребував копію
спадкової справи, не пересвідчився, хто
прийняв спадщину після смерті ОСОБА_4

На такі порушення норм процесуального
права вказує апелянт, а тому судом
апеляційної інстанції було
витребувано копію спадкової справи.

З матеріалів спадкової справи
вбачається, що ОСОБА_2 своєчасно
звернувся до Першої Запорізької
державної нотаріальної контори з
заявою про прийняття спадщини після
померлої матері - ОСОБА_4 (оскільки він
був неповнолітнім, в цій заяві є
відповідна згода його батька - ОСОБА_7).
Також в матеріалах спадкової справи є
заява ОСОБА_5 - батька померлої ОСОБА_4
(тобто, дідуся позивача ОСОБА_2) про
відмову від спадщини, яка залишилася
після смерті ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2
(а. с. 76-86).

Виходячи з того, що батько померлої
ОСОБА_4 - ОСОБА_5 відмовився від спадщини
на користь онука - ОСОБА_2, тобто, спір
між спадкоємцями відсутні, посилання
суду першої інстанції на те, що в справі
має бути відповідачем інший
спадкоємець - дідусь позивача, тобто,
батько померлої ОСОБА_4, є
безпідставними.

Статтею 1216 ЦК України
встановлено, що спадкуванням є перехід
прав та обов'язків (спадщини) від
фізичної особи, яка
померла(спадкодавця), до інших осіб
(спадкоємців).

Згідно зі ст. 1218 ЦК України, до складу
спадщини входять усі права та
обов'язки, що належали спадкодавцеві на
момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

За змістом статті 1268 ЦК України
спадкоємець за заповітом чи за законом
має право прийняти спадщину або не
прийняти її. Не допускається прийняття
спадщини з умовою чи із застереженням.
Спадкоємець, який постійно проживав
разом із спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого статтею 1270 цього
Кодексу, він не заявив про відмову від
неї.

Частинами 4-5 статті 1268 ЦК України
передбачено, що малолітня,
неповнолітня, недієздатна особа, а
також особа, цивільна дієздатність
якої обмежена, вважаються такими, що
прийняли спадщину, крім випадків,
встановлених частинами другою -
четвертою статті 1273 цього Кодексу.
Незалежно від часу прийняття спадщини
вона належить спадкоємцеві з часу
відкриття спадщини.

Судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року
померла мати позивача - ОСОБА_4, що
підтверджено копією свідоцтва про
смерть (а. с. 10).

На час смерті матері позивач ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_1, був неповнолітнім, а тому
в силу вимог частини 4 статті 1268 ЦК
України вважається таким, що прийняв
спадщину після смерті своєї матері -
навіть якщо б не звертався до
нотаріальної контори (а. с. 8).

Проте, з матеріалів спадкової справи та
паспорту позивача ОСОБА_2 видно, що він
своєчасно звернувся до нотаріальної
контори з заявою про прийняття
спадщини, він є єдиним спадкоємцем
після смерті своєї матері - ОСОБА_4,
проживав і проживає в цій квартирі, яка
є спадковим майном, зареєстрований
саме в цій квартирі (а. с. 7; 76-86).

Позивачем ОСОБА_2 до позовної заяви
додано копію свідоцтва № 1956 про право
власності на житло від 20.09.1996 року, з
якого видно, що квартира, яка
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
належить на праві спільної сумісної
власності громадянам: ОСОБА_4, ОСОБА_2
(а. с. 4).

Зі змісту договору обміну № 434.М від
24.07.1997 року даної квартири на квартиру
в іншому районі м. Запоріжжя,
укладеному між ОСОБА_4, яка діяла від
свого імені та від імені
неповнолітнього ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1
року народження та громадянкою ОСОБА_6
видно, що право власності на квартиру
АДРЕСА_1 у відповідності до вимог
діючого на той час законодавства, було
зареєстровано Запорізьким міжміським
бюро технічної інвентаризації (а. с. 3).

Рішенням Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 03.05.2001 року в справі за
позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання
договору обміну квартир недійсним
вищевказаний договір міни № 434.М від
24.07.1997 року був визнаний недійсним,
сторони повернуто в первісне положення
(а. с. 5-6).

Проте, з інформаційної довідки з
Державного реєстру речових прав на
нерухоме майно від 08.07.2013 року видно, що
на об'єкт нерухомого майна - квартиру
АДРЕСА_1 у Державному реєстрі речових
прав на нерухоме майно відомості
відсутні, що стало підставою у відмові
спадкоємцю у видачі свідоцтва про
право на спадщину (а. с. 9).

З матеріалів справи вбачається, що
після набрання законної сили рішення
Заводського районного суду м.
Запоріжжя від 03.05.2001 року в справі за
позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_4 про визнання
договору обміну квартир недійсним за
яким вищевказаний договір міни № 434.М
від 24.07.1997 року був визнаний недійсним,
сторони повернуто в первісне
положення, сторони здійснили свою
перереєстрацію в спірних квартирах,
кожна із сторін вселилася до своїх
попередніх квартир, проте,
перереєстрацію права власності в
Запорізькому міжміському БТІ не
здійснили.

Відповідно до ст. 67 Закону
України "Про нотаріат" свідоцтво про
право на спадщину видається за
письмовою заявою всіх спадкоємців, які
прийняли спадщину в порядку,
встановленому цивільним
законодавством.

Якщо нотаріусом обґрунтовано
відмовлено у видачі свідоцтва про
право на спадщину, виникає
цивільно-правовий спір, що підлягає
розглядові у позовному провадженні.

Визнання права власності на
спадкове майно в судовому порядку є
винятковим способом захисту, що має
застосовуватися, якщо існують
перешкоди для оформлення спадкових
прав у нотаріальному порядку, в тому
числі й у випадку визначення судом за
позовом спадкоємця додаткового строку
для прийняття спадщини.

В листі Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
спадкування" має місце роз'яснення щодо
розгляду цивільних спорів, зокрема, у
випадку неможливості спадкоємцями, які
прийняли спадщину, оформити своє право
на спадщину в нотаріальній конторі з
причин відсутності правовстановлюючих
документів на спадкове майно на ім'я
спадкодавця та/або відсутності
державної реєстрації нерухомого майна
спадкодавцем. За змістом цих роз'яснень
видно, що не міститься прямої заборони
щодо визнання судом права власності за
спадкоємцем на нерухоме майно в разі,
коли спадкодавець на законних
підставах володів та користувався цим
майном, але в силу об'єктивних причин не
встиг за життя здійснити реєстрацію
нерухомого майна в БТІ.

Право власності спадкоємця на спадкове
майно підлягає захисту в судовому
порядку шляхом його визнання у разі,
якщо таке право оспорюється або не
визнається іншою особою, а також у разі
втрати ним документа, який засвідчує
його право власності (ст. 392 ЦК).

При розгляді справ про визнання
права власності на спадкове нерухоме
майно у випадках, якщо спадщина
прийнята, проте спадкоємцем не було
одержано свідоцтво про право на
спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено
державну реєстрацію права на спадщину
(ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що
законодавець розмежовує поняття
"виникнення права на спадщину" та
"виникнення права власності на
нерухоме майно, що входить до складу
спадщини", і пов'язує із виникненням цих
майнових прав різні правові наслідки.

Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК
незалежно від часу прийняття спадщини
вона належить спадкоємцеві з часу
відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст.
1296 ЦК відсутність свідоцтва про право
на спадщину не позбавляє спадкоємця
права на спадщину.

Статтею 1297 ЦК встановлено
обов'язок спадкоємця звернутися за
свідоцтвом про право на спадщину на
нерухоме майно. Проте нормами цієї
статті, так само як й іншими нормами
цивільного права, не визначено
правових наслідків недотримання
такого обов'язку у виді втрати права на
спадщину.

Виникнення у спадкоємця права
на спадщину, яке пов'язується з її
прийняттям, як майнового права
зумовлює входження права на неї до
складу спадщини після смерті
спадкоємця, який не одержав свідоцтва
про право на спадщину (статті 1296, 1297 ЦК)
та не здійснив його державної
реєстрації (ст. 1299 ЦК).

Таким чином, спадкодавець ОСОБА_4, яка
зі своїм сином - ОСОБА_2 були власниками
квартири АДРЕСА_1, до укладення нею
договору обміну квартир з ОСОБА_6 мала
свідоцтво про право власності на житло
в результаті приватизації. Це право
власності було зареєстровано у
встановленому законом порядку, проте,
після визнання договору обміну
квартир недійсним ОСОБА_4, здійснивши
повернення до первісного положення - в
частині перереєстрації за даною
адресою себе та свого сина (позивача в
справі) та вселення в спірну квартиру,
лише не здійснила перереєстрацію права
власності у відповідності до вимог
чинного законодавства - у Запорізькому
міжміському БТІ.

Оскільки право позивача на отримання
спадщини не визнається нотаріусом в
зв`язку з відсутністю
правовстановлюючих документів на
квартиру та відсутністю державної
реєстрації цього майна, відтак це право
підлягає судовому захисту шляхом
визнання за спадкоємцем права
власності на спадкове майно.

Статтею 4 ЦПК України встановлено, що
здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник
майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Тобто за змістом цих норм, право
власності особи підлягає судовому
захисту шляхом його визнання тільки у
випадку його оспорювання чи не
визнання іншою особою.

Оскільки ОСОБА_2 не може надати
нотаріусу оригінал свідоцтва про право
власності на житло - квартиру АДРЕСА_1 -
в силу того, що цей оригінал було
приєднано до договору обміну квартири
(згодом за рішенням суду визнаного
недійсним, але в цьому разі оригінал
свідоцтва не повертається попереднім
власникам квартири), то по відношенню
до самого позивача цей документ, що
засвідчує його право власності на
житло, є втраченим.

За таких обставин судова колегія
вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 щодо
визнання за ним права власності на всю
квартиру АДРЕСА_1 - як в частині, що
належала йому, так і в частині, що
належала спадкодавцю ОСОБА_4 та
прийнята ним в порядку спадкування за
законом - підлягають задоволенню.

В частині позовних вимог ОСОБА_2 щодо
зобов'язання реєстраційної служби
Запорізького МУЮ зареєструвати за
позивачем право власності на вказане
нерухоме майно слід відмовити,
оскільки в разі визнання за ним права
власності в судовому порядку це право
підлягає реєстрації у встановленому
законом порядку.

Керуючись ст. ст. 307, 309 ЦПК України,
колегія суддів

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - в особі
представника ОСОБА_3 - задовольнити
частково.

Заочне рішення Заводського районного
суду м. Запоріжжя від 03 грудня 2013 року
скасувати.

Ухвалити нове рішення наступного
змісту: позовні вимоги ОСОБА_2
задовольнити частково. Визнати за
ОСОБА_2 право власності на квартиру
АДРЕСА_1.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: