АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________Прова
дження № 22-ц/790/4591/14
Головуючий 1 ін. - Березовська І.В.
1 липня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
суддів - Кіпенка І.С.,
за участю секретаря -
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Харківського районного суду
Харківської області від 8 травня 2014
року по справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 про поділ спільного майна
подружжя,

в с т
а н о в и л а:

В грудні 2013 року ОСОБА_2
звернулася у суд із позовом до ОСОБА_3
про поділ спільного майна подружжя.

На обґрунтування вказала, що з 7
серпня 2010 року перебувала з
відповідачем в юридичному шлюбі,
зареєстрованому Відділом реєстрації
актів цивільного стану по м.
Харкову Харківського міського
управління юстиції за актовим записом
№ 938. Від шлюбу є малолітня дитина - син
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. Під час сумісного
проживання вони придбали майно,
зокрема житловий будинок АДРЕСА_1 який
був оформлений на ОСОБА_3

Рішенням Харківського районного
суду Харківської області від 11 жовтня
2013 року шлюб було розірвано. Проте
добровільно відповідач не бажає
поділити майно, на яке вони мають рівне
право.

Посилаючись на підстави,
передбачені статтями 70 ч. 1, 71 СК
України, просила визнати за нею право
власності на ? частину вказаного
житлового будинку.

В уточнених вимогах ОСОБА_2 просила
визнати за нею право власності на 1/16
частку житлового будинку з
господарськими будівлями та спорудами
АДРЕСА_1 та на ? частину земельної
ділянки цільовим призначенням для
ведення особистого селянського
господарства площею 0,1611 га за цією ж
адресою.

Відповідач позов не визнав,
посилаючись на те, що вказана
нерухомість придбана в період шлюбу за
його особисті кошти для власних потреб.

Рішенням Харківського районного
суду Харківської області від 8 травня
2014 року в задоволенні позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2,
посилаючись на неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
порушення норм матеріального,
процесуального права, просить
скасувати рішення суду першої
інстанції, постановити нове рішення
про задоволення позову в повному
обсязі. При цьому, зокрема зазначає, що
спірний будинок та земельна ділянка
були придбані, зокрема за її
безпосередньої участі та за кошти,
подаровані їм на весілля, отримані нею
від підробки майстром манікюру в
період з серпня 2010 року по березень 2011
року (приблизно 24 000 грн. 00 коп.), в якості
допомоги при народженні дитини та по
догляду за дитиною до досягнення
дитиною трьох років (приблизно 14 000 грн.
00 коп.).

Відповідач рішення суду першої
інстанції не оскаржив, своїх
заперечень на апеляційну скаргу не
надав.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції відповідно до вимог ч. 1 ст. 303
ЦПК України - в межах доводів
апеляційної скарги і вимог, заявлених у
суді першої інстанції - судова колегія
вважає, що апеляційна скарги підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в позові, суд першої
інстанції виходив із того, що ОСОБА_3 в
період шлюбу мав кошти, які були його
особистою приватною власністю, і ця
обставина відповідно до вимог частини 1
ст 60 ЦПК України доказуванню не
підлягає. Однак погодитись з таким
висновком не можна, оскільки суд
неповно з'ясував обставини, що мають
значення для справи, неправильно
застосував норми матеріального права.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом.

Обгрунтованим є рішення, ухвалене
на основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилалися як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 214 цього
кодексу під час ухвалення рішення суд
вирішує такі питання: 1) чи мали місце
обставини, якими обґрунтовувалися
вимоги і заперечення, та якими доказами
вони підтверджуються; 2) чи є інші
фактичні дані (пропущення строку
позовної давності тощо), які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; 3) які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; 4) яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Ці вимоги закону залишені поза
увагою суду першої інстанції.

Статтею 60 СК України встановлено,
що майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за
час шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 57 СК України
визначено, що особистою приватною
власністю дружини (чоловіка) є майно,
набуте нею (ним) за час шлюбу, але за
кошти, які належали їй (йому) особисто.

У разі поділу майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, частки майна дружини та
чоловіка є рівними, якщо інше не
визначено домовленістю між ними або
шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України).

Пленум Верховного Суду України в
пунктах 23, 24 постанови від 21 грудня 2007
року № 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» роз'яснив,
що вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і
час його придбання.

До складу майна, що підлягає
поділу, включається загальне майно
подружжя, наявне у нього на час
розгляду справи, та те, що знаходиться у
третіх осіб. При поділі майна
враховуються також борги подружжя та
правовідносини за зобов'язаннями, що
виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК
України).

Матеріали справи свідчать, що
сторони перебували в юридичному шлюбі
з 7 серпня 2010 року, який був розірваний
на підставі рішення Харківського
районного суду Харківської області від
11 жовтня 2013 року.

Від шлюбу є малолітня дитина - син
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а. с. 9, 10, 66-67).

Під час перебування у шлюбі та
сумісного проживання придбано майно:
житловий будинок з господарськими
будівлями та спорудами АДРЕСА_1 та
земельна ділянка цільовим
призначенням для ведення особистого
селянського господарства площею 0,1611 га
за цією ж адресою.

Даний житловий будинок з
господарськими будівлями та спорудами
за цим договором належав на праві
приватної спільної часткової
власності: ОСОБА_5 та ОСОБА_6 - по 1/8
частці за кожним на підставі рішення
Харківського районного суду
Харківської області від 7 травня 1997
року; ОСОБА_7 - ? частки на підставі
договору дарування, посвідченого
Першою Державною нотаріальною
конторою Харківського району та
області за реєстровим № 1-2133.

Згідно договорів купівлі-продажу
від 30 грудня 2011 року, нотаріально
посвідчених приватним нотаріусом
Харківського нотаріального округу
Харківської області Лантьєвою В.В. за
реєстровими № 1843 та № 1837, покупцем
угоди є ОСОБА_3 Право власності
зареєстровано за ним 17 серпня 2012 року
Комунальним підприємством «Харківське
міське бюро технічної інвентаризації»
за номером 381, а також в Державному
реєстрі правочинів за номерами 4844791 та
4844405.

В заяві, нотаріально посвідченій
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу
Харківської області Лантьєвою В.В. за
реєстровим № 1836, позивачка дала згоду
своєму чоловікові на купівлю вказаної
нерухомості за спільні кошти, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності (а. с. 35-44, 134).

В суді апеляційної інстанції
представник позивачки пояснила, що
після укладення договорів
купівлі-продажу подружжя ОСОБА_3
вселилося в будинок, позивачка на даний
час там проживає разом з малолітньою
дитиною, зареєстрована за цією ж
адресою. Розрахунок за купівлю 1/16
частини будинку проведений з ОСОБА_5,
ОСОБА_6 в повному обсязі.

Оскільки 1/8 частина домоволодіння та
земельна ділянка, розташовані по вул.
АДРЕСА_1 придбані під час шлюбу за кошти
подружжя та в інтересах сім'ї, це є
об'єктом спільної сумісної власності
ОСОБА_3 і ОСОБА_2 Кожен із подружжя має
рівне право на дане майно.

Нотаріально посвідчені заяви
ОСОБА_7 (про відсутність заперечень для
реєстрації права власності ОСОБА_3 в
компетентних органах) та ОСОБА_5 (про
повний розрахунок з боку покупця
ОСОБА_3), а також звіти відповідача -
суб'єкта малого підприємництва за 2008-2010
року та декларація про доходи, одержані
в 2010 році, висновків суду не
спростовують.

З огляду на це, рішення суду першої
інстанції не є законним та підлягає
скасуванню з постановленням нового
рішення про задоволення позову в
повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 3, 313, 309
ч. 1 п. п. 1, 4, 314 ч. 2, 316, 317, 319 ЦПК України,
судова колегія

в и р і
ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити.

Рішення Харківського районного
суду Харківської області від 8 травня
2014 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 задовольнити.

Визнати за ОСОБА_2 право власності
на 1/16 частку житлового будинку з
господарськими будівлями та спорудами
АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_2 право
власності на та на ? частину
земельної ділянки цільовим
призначенням для ведення особистого
селянського господарства площею 0,1611 га
АДРЕСА_1.

Рішення набирає чинності негайно і
може бути оскаржено в касаційному
порядку протягом двадцяти днів з дня
його проголошення безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

судді