Справа № 464/2-701/11
Головуючий у 1 інстанції: Шашуріна Г.О.
Провадження № 22-ц/783/227/14
Доповідач в 2-й інстанції: Федоришин А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2014 року
м. Львів

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Львівської області у складі:

головуючого - Федоришина А.В.

суддів : Берези В.І., Штефаніци Ю.Г.,

при секретарі - Брикайло М.В.,

з участю: ОСОБА_2, ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на
рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 7 лютого 2013 року у справі за
позовом публічного акціонерного
товариства «Банк «Фінанси та Кредит»
до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення
заборгованості -

в с т а н о в и л а:

оскаржуваним рішенням задоволено
зазначений позов. Ухвалено про
стягнення солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6 на користь ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» у особі її філії - «Західне
регіональне управління» ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит» заборгованість за
кредитним договором від 28.03.2008 року №
03/08-09, з урахуванням відсотків та пені,
на загальну суму 2958596,37 грн.

Вирішено питання розподілу судових
витрат.

Рішення оскаржив ОСОБА_4 Як випливає зі
змісту скарги, просить змінити в
частині стягнення із нього суми
заборгованості, зменшивши розмір до
530519 грн. В іншій частині рішення
просить скасувати і ухвалити нове
рішення про відмову у позові. Зазначає,
що суд ухвалив рішення на підставі
неналежних доказів, до того ж,
неправильно встановивши фактичні
обставини справи. Посилається на
неправильне застосування судом норм
матеріального права, порушення норм
процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
представника позивача ОСОБА_2 на
заперечення скарги, представника
відповідачів ОСОБА_5, ОСОБА_6 - ОСОБА_3 на
її підтримання, перевіривши матеріали
справи, межі і доводи апеляційної
скарги колегія суддів не знаходить
законних підстав для її задоволення з
огляду на викладені мотиви.

Встановлено, що 28.03.2008 року між ВАТ
«Банк «Фінанси та Кредит»
(правонаступником якого є ПАТ «Банк
«Фінанси та Кредит») і ОСОБА_4 було
укладено кредитний договір №03/08-09, за
умовами якого позивач надав
відповідачу кредит у розмірі 900000 грн.
строком на 15 років до 15.03.2023 року зі
сплатою 18% річних за користування
кредитом. 19.05.2008 року та 28.08.2008 року між
сторонами укладено додаткові договори
про внесення змін до договору №03/08-09 в
частині збільшення процентної ставки
до 19,5 % та 20,5% відповідно. Крім цього
були внесені відповідні зміни до
графіку погашення кредиту.

28.03.2008 року ПАТ «Банк «Фінанси та
Кредит» уклав із ОСОБА_5, а також із
ОСОБА_6 договори поруки, за умовами яких
відповідачі поручалися за виконання
боржником умов кредитного договору.

28.03.2008 року банк свої зобов'язання
виконав, надавши боржнику кредит у сумі
900000 грн. Натомість ОСОБА_4, порушивши
умови договору, допустив
заборгованість по сплаті кредиту, яка
станом на час подання позову до суду -
14.02.2011 року - складала 1370552,65 грн., а на
час ухвалення рішення - 2958596,37 грн.

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову, суд першої інстанції вірно
встановив фактичні обставини справи,
правильно визначився із характером
спірних правовідносин та застосував
норми матеріального права, які їх
врегульовують. При цьому порушень норм
процесуального права допущено не було.

Відповідно до змісту ст.ст. 525, 526 ЦК
України зобов'язання має виконуватися
належним чином відповідно до умов
договору та вимог цього Кодексу.
Одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник
не звільняється від відповідальності
за неможливість виконання грошового
зобов'язання.

Доводи апеляційної скарги про те, що
кредитний договір не відповідає
вимогам Закону України «Про захист
прав споживачів» не ґрунтується на
матеріалах справи.

Так, із Інформації про умови
кредитування, яка була надана ОСОБА_4
перед одержанням кредиту і ним
підписана, убачається, що боржнику було
доведено усі умови кредитування, у тому
числі в об'ємі, визначеному п. 2 ст. 11
Закону України «Про захист прав
споживачів».

Крім цього, умови кредитування були
визначені у кредитному договорі,
погоджені сторонами і цей договір був
ними підписаний 28.03.2008 року.

Жодних даних, із яких убачався б
висновок про те, що договір був
укладений унаслідок обману чи містив
умови дискримінації боржника,
матеріали справи не містять.

Посилання апелянта на те, що суд поклав
у основу рішення недопустимі докази -
розрахунок заборгованості - не
відповідають дійсності.

Так, із матеріалів справи випливає, що
позивач надавав суду розрахунок
заборгованості за кредитним договором.
Цей розрахунок був підтриманий
представником позивача під час
розгляду справи судом першої
інстанції, і в суді апеляційної
інстанції.

Заперечуючи цей розрахунок, відповідач
не навів доказів про те, що позивач не
урахував здійснених ОСОБА_4 проплат.
Позивач погодився із кількістю та
сумою внесених ОСОБА_4 коштів, однак
заперечив позицію ОСОБА_4 про порядок
зарахування цих коштів в рахунок
сплати боргу.

Відповідно до п. 7.1. кредитного договору
сторони погодили черговість
зарахування платежів у випадку
недостатності коштів на погашення
заборгованості: прострочені проценти,
проценти за користування кредитними
ресурсами, сума основного боргу, пеня і
штрафи.

Таким чином, оскільки позивач
обґрунтував суму заборгованості на
підставі розрахунків, які базуються на
передбаченій договором черговості
зарахування платежів, тому колегія
суддів не визнає підставним
заперечення відповідача про суму
боргу.

У цьому контексті колегія суддів не
визнає підставним заперечення
апелянта про розмір нарахованої пені.

Відповідно до ст. 549 ЦК України
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.

За умовами п. 6.1 кредитного договору за
прострочення повернення кредитних
ресурсів та/або ати процентів
позичальник сплачує банку пеню з
розрахунку 1% від простроченої суми за
кожний день прострочення.

Так як ОСОБА_4 неналежно виконанував
умови кредитного договору і допустив
прострочення повернення кредитних
ресурсів, то на підставі наведених вище
пункту договору та норми матеріального
права кредитор правомірно нарахував
пеню у сумі 1576491,01 грн.

Оскільки сума пені практично
рівняється сумі заборгованості, інших
обставин, які мають істотне значення,
апелянт не надав, то підстав для
застосування приписів ч. 3 ст. 551 ЦК
України колегія суддів не убачає.

Не відповідають матеріалам справи та
не ґрунтуються на нормах права
твердження апелянта щодо пропуску
позивачем строку позовної давності про
стягнення пені.

Так, із позовної заяви та розрахунку
заборгованості випливає висновок, що
позивач звернувся до суду 14.02.2011 року і
просив стягнути із відповідача суму
пені, нарахованої з лютого 2010 року.

З урахуванням приписів п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК
України колегія суддів вважає, що
вимога позивача є законною і тому суд
першої інстанції правомірно
задовольнив позов і у цій частині.

Посилання апелянта на незаконність
рішення у тій частині, що додаткові
договори були укладені без згоди
поручителів, не має правового значення
для відповідальності ОСОБА_4, так як
зміни до умов договору були погоджені
саме цими сторонами, кожен із яких взяв
на себе певні зобов'язання і кожен із
них повинен нести відповідальність за
їх порушення.

Спростовуються матеріалами справи
доводи апелянта про порушення судом
норм процесуального права.

Так, суд першої інстанції належним
чином повідомляв відповідача про час і
місце розгляду справи, і оскільки він
з'явився в судове засідання, і від нього
не надійшла заява про розгляд справи за
його відсутності, то суд ухвалив заочне
рішення на підставі наявних доказів.

Ці дії суду відповідають приписам
глави 8 ЦПК України.

Таким чином, оскільки суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права, доводи
апеляційної скарги не спростовують
правильність його висновків, то заочне
рішення слід залишити без змін, а
апеляційну скаргу відхилити.

На підставі наведеного, керуючись п. 1 ч.
1 ст. 307, ст. ст. 308, 317 ЦПК України, колегія
суддів, -

у х в а л и л
а:

апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Сихівського районного суду м.
Львова від 7 лютого 2013 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, може бути оскаржена
безпосередньо до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий :

Судді: