АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2014 року
м.
Чернівці

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Чернівецької області у складі:

Головуючого : Винту Ю. М.

Суддів : Заводян К.І., Лисак І.Н.

При секретарі : Ковальчук Н.О.

За участю: позивача ОСОБА_1, його
представника ОСОБА_2, представника
відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4,
представника третьої особи - Батюкевич
В.Є.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_6, третя особа на
стороні відповідача - Товариство з
додатковою відповідальністю
«Чернівецька пересувна механізована
колона №76» про визнання коштів
спільним майном подружжя та стягнення
коштів за апеляційними скаргами
представника позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2
та ОСОБА_3 на рішення Шевченківського
районного суду м.Чернівці від 03 грудня
2013 року, -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_3, ОСОБА_6, третя особа на стороні
відповідача - Товариство з додатковою
відповідальністю «Чернівецька
пересувна механізована колона №76» про
визнання коштів спільним майном
подружжя та стягнення коштів,
посилаючись на наступне.

З 09 березня 2007 року по 22 листопада 2011
року він перебував у шлюбі із ОСОБА_3.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Чернівці від 22 листопада 2011 року
шлюб між ними розірвано.

За період шлюбу ними на підставі
договору Доручення № 104 від 24 листопада
2010 року було профінансовано 2-х
кімнатну квартиру НОМЕР_1 по АДРЕСА_1,
загальною площею 60,7 кв.м. Даний договір
було укладено із його на той час
дружиною ОСОБА_3

ОСОБА_3 24 листопада 2010 року було
сплачено 318 000 грн. 00 коп. на користь ВАТ
«Чернівецька пересувна механізована
колона № 76» за квартиру НОМЕР_1 в
АДРЕСА_1.

Відповідно до п.2.1.4. договору Доручення
№ 104 від 24 листопада 2010 року
довіритель-фізична особа може
переуступити право вимоги за цим
договором на користь іншої фізичної
особи тільки до запланованої дати
введення об'єкту в експлуатація за
попереднім погодженням з Повіреним.

________________________________________________________________________
__________

№22ц-141/2014 р.
Головуючий в 1 інстанції:
Смотрицький В.Г.

Категорія : 2/5
Доповідач:
Винту Ю.М.

Із Декларації про готовність об'єкта
експлуатації вбачається, що
багатоквартирний житловий будинок на
АДРЕСА_1 введений в експлуатація 08
грудня 2011 року.

У зв'язку із вводом в експлуатацію
будинку АДРЕСА_1 двома пусковими
комплексами, Чернівецьке обласне бюро
технічної інвентаризації змістило
нумерацію всіх квартир і офісів на
кілька номерів та на підставі виданого
ЧКОБТІ технічного паспорта на вказаний
будинок від 25 жовтня 2011 року і
фактичних обмірів від 07 серпня 2011 року
квартирі під НОМЕР_1 був присвоєний
НОМЕР_2 з фактичною площею 66,0 кв.м.

Але до здачі будинку в експлуатацію
його колишня дружина ОСОБА_3 здійснила
переуступку права вимоги на користь її
сина ОСОБА_6 і згідно договору
Доручення № 132 від 02 грудня 2011 року
останній став власником 2-х кімнатної
квартири по АДРЕСА_1, загальною площею
66,0 кв. м.

Зменшивши розмір позовних вимог
позивач просив визнати спільним
сумісним майном подружжя, а саме його
та відповідачки ОСОБА_3 кошти в сумі 318
000 гривень, які були внесенні ними як
оплата за квартиру, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1/НОМЕР_2 в м. Чернівці
відповідно до Договору доручення за №
104 від 24.11.2010 року, який був укладений
між ОСОБА_3 та ТзДВ «Чернівецька
пересувна механізована колона № 76», та
Стягнути з відповідачів ОСОБА_3 та
ОСОБА_6 вартість його частки квартири,
яка фактично була внесена на момент її
придбання, шляхом стягнення грошової
компенсації на його користь, що
становитиме 1/2 вартості фактично
внесених коштів за час шлюбних
стосунків, а саме 159000 гривень.

Рішенням Шевченківського районного
суду м.Чернівці від 03 грудня 2013 року
позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено
частково.

Визнано спільним сумісним майном
подружжя, а саме, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 кошти
в сумі 318 000 гривень, які були внесенні
як оплата за квартиру НОМЕР_2, що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1
відповідно до Договору доручення за №
104 від 24.11.2010 року, який був укладений
між ОСОБА_3 та ТзДВ «Чернівецька
пересувна механізована колона №76».
Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
кошти в сумі 159 000 сто п'ятдесят дев'ять
тисяч гривень. Стягнуто з ОСОБА_3 на
користь ОСОБА_1 судові витрати в сумі 1590
одна тисяча п'ятсот дев'яносто гривень.
В задоволенні інших позовних вимог
відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідачка
ОСОБА_3 просить рішення
Шевченківського районного суду
м.Чернівці від 03 грудня 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволені позову. Приймаючи
рішення по справі суд першої інстанції
зробив висновки, які не відповідають
обставинам справи, неправильно
застосував норми матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.
Приймаючи рішення на користь позивача
суд першої інстанції дав неправильну
оцінку зібраними по справі доказам,
якими вона заперечувала позовні вимоги
позивача, та як наслідок визнав
спільною власністю подружжя сплачені
нею її особисті кошти за придбану
квартиру не звернувши увагу на те, що
сторони на той час припинили шлюбні
відносини.

В апеляційній скарзі представник
позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 просить
рішення Шевченківського районного
суду м.Чернівці від 03 грудня 2013 року
змінити стягнувши з обох
відповідачів на користь позивача
половину вартості квартири.

Заслухавши пояснення осіб, які
з'явилися у судове засідання,
дослідивши доводи апеляційних скарг,
матеріали справи, колегія приходить до
висновку, що апеляційна скарга
відповідачки підлягає задоволенню, а
апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 слід
відхилити, виходячи з наступного.

Приймаючи рішення про задоволення
позовних вимог позивача судом першої
інстанції дано неправильну оцінку
зібраним по справі доказам, не вірно
застосовано до правовідносин, що
склалися, норми матеріального й
процесуального права та зроблено
висновки, які відповідають
обставинам справи.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст.214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати; 7) чи є
підстави судового рішення; 8) чи є
підстави для скасування заходів
забезпечення позову.

Рішення Шевченківського районного
суду м.Чернівці від 03 грудня 2013 року не
відповідає вимогам ст.ст.213-214 ЦПК
України, оскільки під час його
ухвалення не було : повно і всебічно
з'ясовано обставини, на які сторони
посилалися як на підставу своїх вимог і
заперечень; дано неправильну оцінку
дослідженим у судовому засіданні
доказам; неправильно встановлено
обставини справи, не визначено
відповідно до них правовідносини та
норми матеріального права, які суд мав
застосувати виходячи зі змісту
позовної заяви позивачки та
заперечень відповідачів.

Зібраними по справі доказами
встановлено, що сторони зареєстровали
шлюб 09.03.2007 року, що підтверджується
актовим записом №252 відділу РАЦС
Чернівецького МУЮ.

Згідно договору Доручення №104 від 24
листопада 2010 року ОСОБА_3 було
профінансовано 2-х кімнатну квартиру
НОМЕР_1 по АДРЕСА_1, загальною площею 60,7
кв.м.

Даний договір було укладено між ОСОБА_3
та ТзДВ «ПМК-76» м.Чернівці.

24 листопада 2010 року ОСОБА_3 було
сплачено 318 000 грн. на користь ВАТ
«Чернівецька пересувна механізована
колона №76» за квартиру НОМЕР_1 в
АДРЕСА_1.

Відповідно до п.2.1.4. договору Доручення
№104 від 24 листопада 2010 року
довіритель-фізична особа може
переуступити право вимоги за цим
договором на користь іншої фізичної
особи тільки до запланованої дати
введення об'єкту в експлуатація за
попереднім погодженням з Повіреним.

Із Декларації про готовність об'єкта
експлуатації вбачається, що
багатоквартирний житловий будинок на
АДРЕСА_1 було введено в експлуатацію 08
грудня 2011 року.

У зв'язку із вводом в експлуатацію
будинку АДРЕСА_1 двома пусковими
комплексами, Чернівецьке обласне бюро
технічної інвентаризації змістило
нумерацію всіх квартир і офісів на
кілька номерів та на підставі виданого
ЧКОБТІ технічного паспорта на вказаний
будинок від 25 жовтня 2011 року і
фактичних обмірів від 07 серпня 2011 року
квартирі під НОМЕР_1 був присвоєний
НОМЕР_2 з фактичною площею 66,0 кв.м.

Згідно договору Доручення № 132 від 02
грудня 2011 року ОСОБА_3 здійснила
переуступку права вимоги на користь її
сина ОСОБА_6 і останній став власником
2-х кімнатної квартири по АДРЕСА_1,
загальною площею 66,0 кв.

Рішенням Шевченківського районного
суду м.Чернівці від 22 листопада 2011 року
шлюб між сторонами було розірвано.

Приймаючи рішення про розірвання
шлюбу між сторонами судом було
встановлено, що на час прийняття
рішення про розірвання шлюбу (22.11.2011р.) -
«Сторони перестали підтримувати
подружні стосунки, не ведуть спільне
господарство, проживають окремо
протягом багатьох років.

За таких обставин, суд приходить
до висновку, що причини, які викликали
позивача ОСОБА_1 неполягати на
розірванні шлюбу, є обґрунтованими,
подальше сумісне проживання подружжя і
збереження сім'ї стали неможливими, їх
сім'я існує формально. А тому шлюб слід
розірвати».

Зі змісту позовної заяви про
розірвання шлюбу, яку ОСОБА_1 подав до
Шевченківського районного суду
м.Чернівці 05 жовтня 2011 року, вбачається,
що між ним та ОСОБА_3 відсутній спір з
приводу поділу спільного майна
подружжя. В зазначеному позові ОСОБА_1
також було зазначено, що «На протязі
останніх двох років сімейне життя між
сторонами поступово погіршувалося, що
в кінцевому результаті призвело до
фактичного припинення між ними шлюбних
відносин».

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлені ці обставини.

Відповідно до п.30 Постанови
Пленуму ВСУ №11 від 21 грудня 2007 року
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», якщо за час
окремого проживання подружжя після
фактичного припинення шлюбних
відносин спільне майно його членами не
придбавалося, суд відповідно до ч.6 ст.57
СК України може визнати особистою
приватною власністю дружини, чоловіка
майно, набуте кожним з них за цей період
за вказаних обставин, і провести поділ
тільки того майна що було їхньою
спільною власністю до настання таких
обставин.

Таким чином, зі змісту позовної заяви
ОСОБА_1 про розірвання шлюбу та згідно
встановленим рішенням Шевченківського
районного суду м.Чернівці від 22
листопада 2011 року обставинам ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 припинили шлюбні відносини на
час укладення договору доручення №104
від 24.11.2010 року між ОСОБА_3 та ТзДВ
«Чернівецька пересувна механізована
колонна №76".

Судом першої інстанції зазначену
норму матеріального права (ч.6 ст.57 СК
України) помилково не було
застосовано до майна, набутого
особисто відповідачкою ОСОБА_3 до
прийняття рішення про розірвання шлюбу
у зв'язку з фактичним припиненням
шлюбних відносин.

Відповідно до п.24 Постанови
Пленуму Верховного Суду України №11 від
21.12.2007 року «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» до складу
майна, що підлягає поділу включається
загальне майно подружжя наявне у нього
на час розгляду справи, та те, що
знаходиться у третіх осіб. При поділі
майна враховуються також борги
подружжя та правовідносини за
зобов'язаннями, що виникли в інтересах
сім'ї (ч.4 ст.65 СК України). Не належить до
спільної сумісної власності майно
одного з подружжя набуте за час шлюбу,
але за кошти, які належали одному з
подружжя особисто.

Під час розгляду справи в суді
першої інстанції свідок ОСОБА_8
пояснив, що 10 листопада 2010 році він дав
в борг ОСОБА_3 для придбання квартири
300000 грн. під росписку на три роки.

Свідок ОСОБА_9 пояснила суду
першої інстанції, що у грудні 2011 року та
у лютому 2012 року вона дала своїй дочці
ОСОБА_3 відповідно 64000 грн. та 28700 грн.
для придбання квартири за умови, що
квартиру донька оформить на внука.

Приймаючи рішення про
задоволення позовних вимог ОСОБА_1
судом першої інстанції не було взято до
уваги покази свідка ОСОБА_8 із
посилання на те, що вони нічим не
підтверджені та було повністю
проігноровано покази свідка ОСОБА_9

Під час розгляду справи судом
апеляційної інстанції відповідачкою
ОСОБА_3 було надано суду копію листа
ОСОБА_8 з вимогою про повернення боргу
отриманого ОСОБА_3 у листопаді 2010 року
із залученою ксерокопією боргової
росписки.

Приймаючи рішення на користь
позивача суд першої інстанції також
зіслався на довідку податкової
інспекції № 2146 від 02.02.2013р., згідно якої
позивач ОСОБА_1 в 2009 - 2010 роках отримував
доходи від підприємницької діяльності,
які значно перевищували суму 318000 грн.

На думку колегії, зазначений
доказ не є належним та допустимим для
визначення суми доходу позивача який
він отримав у 2010 році як фізична особа
підприємець та платник єдиного
податку.

Зазначений у довідці №2146 від 02.02.2013р.
(а.с.82) доход ОСОБА_1 за 2010 рік зазначено
з наростанням та без понесених ним
витрат.

Відповідно до Постанови Кабінету
Міністрів України №1269 від 26 вересня 2001
року «Про затвердження Порядку ведення
книги обліку доходів і витрат» позивач,
як суб'єкт підприємницької діяльності,
станом на 2010 рік мав вести книгу обліку
доходів та витрат, в яку мав заносити
всі понесені ним витрати, що дає
можливість відрахувати його чистий
прибуток. Зазначена книга має
зберігатися у позивача протягом трьох
років після виконання останнього
запису.

Позивачем зазначена книга обліку його
доходів і витрат суду першої та
апеляційної інстанції надана не була,
як і не було надано довідку про
відсутність у позивача понесених
витрат за 2010 рік, яку він зобов'язався
надати суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ст.59 ЦПК України
обставини справи, які за законом можуть
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватися іншими засобами
доказування.

Не може бути, на думку колегії, також
належним доказом і наданий
представником державної податкової
інспекції у м.Чернівці у судовому
засіданні апеляційної інстанції 13.03.2014
року звіт ФОП ОСОБА_1 від 05.01.2011 року
(а.с.297), оскільки зі штампу реєстрації
зазначеного звіту у державній
податковій інспекції вбачається, що
його було зареєстровано 05 січня 2010 року
(за рік до його оформлення).

Приймаючи рішення по справі, суд першої
інстанції «не прийняв до уваги
посилання відповідача та її
представника на те, що подружжя перед
розірванням шлюбу протягом багатьох
років не підтримували подружніх
стосунків оскільки сторони перебували
в шлюбі тільки 4 роки, а поняття
«багатьох років» може бути розцінено
як не менше 3-4 років і більше. Тобто
сторони взагалі не підтримували
протягом шлюбу подружні стосунки?»

Зазначений висновок суду першої
інстанції суперечить зібраним по
справі доказом та є припущенням, яке не
може бути покладено в основу рішення,
оскільки перекручує зібрані по справі
докази.

На думку колегії суддів, зазначення в
рішенні Шевченківського районного
суду м.Чернівці від 22 листопада 2011 року
про розірвання шлюбу про те, що сторони
проживають окремо протягом багатьох
років може свідчити про те, що вони
проживають окремо не менше двох років.

Зазначена обставина також
підтверджується наданими
представником відповідачки ОСОБА_3 -
ОСОБА_4 суду апеляційної інстанції
доказами про наявність у відповідачки
заборгованості за кредитним договором
укладеним між нею та ПАТ «ВТБ БАНК» 20
березня 2008 року на суму 24018 грн. (станом
на 19 березня 2014 року).

Під час розгляду справи в суді
апеляційної інстанції позивач ОСОБА_1
зазначив, що після продажу квартири в
АДРЕСА_2 він та ОСОБА_3 повністю
погасили заборгованість за кредитом
від 20 березня 2008 року оформленим на
відповідачку.

Таким чином, зазначені пояснення
позивача є неправдивими та, на думку
колегії, також підтверджують ту
обставину, що сторони протягом
багатьох років до розірвання шлюбу не
вели спільне господарство та проживали
окремо.

Отже, в судовому засіданні не знайшли
своє підтвердження обставини, які
свідчать про те, що кошти в сумі 318000
грн., які були сплачені ОСОБА_3 24
листопада 2010 року на пізніше ВАТ
«Чернівецька пересувна механізована
колона № 76» за квартиру НОМЕР_1 в
АДРЕСА_1 були спільними коштами
подружжя.

Зібраними по справі доказами
встановлено, що зазначені кошти були
особистою власністю відповідачки
ОСОБА_3

Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі,
мають рівні права щодо подання
доказів, їх дослідження та доведення
перед судом їх переконливості. Кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на
підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
Кодексом.

Відповідно до ст.11 ЦПК України
(диспозитивність цивільного
судочинства) суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі. Особа, яка
бере участь у справі, розпоряджається
своїми правами щодо предмета спору на
власний розсуд.

Відповідно до ст.ст. 60, 131 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Всупереч зазначеним вимогам закону
позивач не надав суду належні та
допустимі докази на підтвердження
обгрунтованості своїх позовних вимог,
а тому його позовні вимоги є
необґрунтованими та не підлягають
задоволенню.

Відповідно до ст. 309 ЦПК України
підставою для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи та неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Враховуючи наведене, рішення підлягає
скасуванню з ухваленням нового рішення
про відмову в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1

Керуючись ст.ст. 209, 218, 307, 309 ЦПК
України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 -
задовольнити.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1
- ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Шевченківського районного
суду м.Чернівці від 03 грудня 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_3, ОСОБА_6, третя особа на стороні
відповідача - Товариство з додатковою
відповідальністю «Чернівецька
пересувна механізована колона №76» про
визнання коштів спільним майном
подружжя та стягнення коштів -
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 795
грн. понесених нею судових витрат по
сплаті судового збору за подачу
апеляційної скарги на рішення суду
першої інстанції.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, але може бути
оскаржене протягом двадцяти днів у
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду з розгляду
цивільних і кримінальних справ.

Головуючий :

Судді :