АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 3473 /2014
інстанції - Пасинок В.С.
Доповідач - Поливач Л.Д.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

05 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Головачова Я.В.

при секретарі Охневській Т.В.

за участю осіб:
представника відповідача Філіпчук Н.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
Публічного акціонерного товариства
«ОТП Банк» про визнання недійсним та
зміну кредитного договору у зв'язку із
істотними порушеннями договору другою
стороною;

за апеляційною скаргою ОСОБА_3

на рішення Голосіївського районного
суду м.Києва від 11 грудня2013 року

в с т а
н о в и л а:

Рішенням Голосіївського районного
суду м.Києва від 11.12.2013 року в
задоволенні позову ОСОБА_3 до ПАТ «ОТП
Банк» про визнання недійсним та зміну
кредитного договору у зв'язку із
істотними порушеннями договору другою
стороною відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду, ОСОБА_3
подала апеляційну скаргу, в якій
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення про задоволення
позовних вимог. Посилається на
незаконність та необґрунтованість
ухваленого рішення, неповне з'ясування
обставин, які мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

Апелянт зазначає, що судом першої
інстанції було порушено вимоги ст.ст.58,
59 ЦПК України щодо визначення
належності доказів та обставин справи,
які за законом мають бути підтверджені
певними засобами доказування. Судом не
було з'ясовано ту обставину, що
позивачем укладено договір із ЗАТ «ОТП
Банк». Відповідачем не було належним
чином повідомлено позивача про зміну
свого найменування. ОСОБА_3 також
посилалась на порушення банком при
укладенні з нею 10 вересня 2008 року
кредитного договору № CL-016/119/2008
положень Закону України «Про захист
прав споживачів», відсутністю у банка
індивідуальної ліцензії на здійснення
валютних операцій, укладенням спірного
договору з боку банку не уповноваженою
особою, що, як наслідок, призвело до
недійсності договору та істотної зміни
обставин останнього, через що вказаний
договір потребує змін. Судом дана
неправильна оцінка письмовим доказам,
що знаходяться у справі, а також
неправильно їх досліджено.

В суді апеляційної інстанції
представник відповідача ПАТ «ОТП Банк»
Філіпчук Н.М. заперечувала проти
задоволення апеляційної скарги,
посилаючись на законність та
обґрунтованість ухваленого судом
рішення. Позивачка ОСОБА_3 в судове
засідання не з'явилась, про час та місце
розгляду справи повідомлена належним
чином, про що свідчить розписка. Від
позивачки до суду надійшла заява про
розгляд справи за її відсутності.

Неявка ОСОБА_3. в судове засідання не
унеможливлює встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів дійшла до
висновку про можливість розгляду
справи за її відсутності.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність та обґрунтованість
ухваленого рішення в цій частині,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
відхиленню.

Як встановлено судом першої інстанції
та вбачається з матеріалів справи,
10.09.2008 року між позивачем та закритим
акціонерним товариством «ОТП Банк» (на
теперішній час ПАТ «ОТП Банк») був
укладений кредитний договір №
СL-016/119/2008 про надання ОСОБА_3для
придбання автомобіля кредитних коштів
у розмірі 39 458,00 доларів США зі сплатою
фіксованої процентної ставки в розмірі
14,49 % річних з датою остаточного
повернення кредиту 10 вересня 2014 року.

Позичальник ОСОБА_3, в свою чергу,
зобов'язалась прийняти кредит,
належним чином його використати та
повернути Банку суму отриманого
кредиту, а також сплатити відповідну
плату за користування кредитом і
виконати всі інші зобов'язання,
передбачені умовами Кредитного
договору.

10.03.2009 року, у зв'язку зі зміною імені
позичальника, між Закритим акціонерним
товариством «ОТП Банк», та ОСОБА_3 було
укладено Додатковий договір № 1 до
Кредитного договору, згідно умов якого
сторони домовилися внести зміни до
умов Кредитного договору, а саме
викладено преамбулу Кредитного
договору у новій редакції.

Колегія суддів вважає, що доводи
апеляційної скарги не спростовують
висновків суду першої інстанції,
виходячи з наступного.

Позивач у своїй позовній заяві вказує,
що при укладенні Кредитного договору,
було допущено порушення норм ЦК
України, Закону України «Про захист
прав споживачів» та Постанови
Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168 «Про
затвердження правил надання банками
України інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту», внаслідок використання для
розрахунку процентів за користування
кредитом плаваючою процентної ставки,
що складається із фіксованого відсотка
+ FIDR (процентна ставка по строкових
депозитах фізичних осіб у валюті,
тотожній валюті кредиту, що розміщені в
банку на строк в 366 днів, з виплатою
процентів після закінчення строку дії
депозитного договору).

Однак, дане твердження позивача є
хибним, а тому воно обґрунтовано не
прийнято судом першої інстанції до
уваги. До вказаного висновку суд
дійшов, виходячи з положень п.3 ч.1
кредитного договору, яким визначене те,
що сторони домовились про використання
для розрахунку процентів за
користування кредитом фіксованої
процентної ставки, розмір якої
становить 14,49 % річних.

Згідно п. 1.4.1.1.1 ч. № 2 кредитного
договору, у разі використання
фіксованої процентної ставки проценти
за користування кредитом
розраховуються на основі фіксованої
процентної ставки, яка є незмінною на
весь строк дії цього договору, з
розрахунку річної бази нарахування
процентів.

Отже, хибні є висновки позивача про те,
що згідно умов Кредитного договору для
розрахунку процентів за користування
кредитом використовується плаваюча
процентна ставка, що складається із
фіксованого відсотка + FIDR, і як
наслідок, на думку позивача, наявні
порушення норм ЦК України, Закону
України «Про захист прав споживачів»
та Правил надання банками України
інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту, затверджених Постановою
Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року.

Крім того, згідно зі ст. 509 ЦК України
зобов'язанням є правовідношення, в
якому одна сторона (боржник)
зобов'язана вчинити на користь другої
сторони (кредитора) певну дію (передати
майно, виконати роботу, надати послугу,
сплатити гроші тощо) або утриматися від
певної дії, а кредитор має право
вимагати від боржника виконання його
обов'язку.

Судом встановлено та це не
заперечується сторонами у справі, що
згідно умов кредитного договору банк
надав, а позивач отримала кредитні
кошти у розмірі 39 458,00 доларів США.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що
договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягай згоди з усіх
істотних умов договору.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Статтею 626 ЦК України встановлено, що
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та
відповідно до ст. 6 цього Кодексу
сторони є вільними в укладенні
договору, виборі контрагента та
визначенні умов договору з урахуванням
вимог цього Кодексу, інших актів
цивільного законодавства, звичаїв
ділового обороту, вимог розумності та
справедливості.

Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено,
що зміст договору становлять умови,
визначені на розсуд сторін і погоджені
ними, та умови, які є обов'язковими
відповідно до актів цивільного
законодавства.

До того ж, відповідно до ст. 1054 ЦК
України за кредитним договором банк
або інша фінансова установа
(кредитодавець) зобов'язується надати
грошові кошти (кредит) позичальникові у
розмірі та на умовах, встановлених
договором, а позичальник
зобов'язується повернути кредит та
сплатити проценти.

Згідно ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний
договір укладається в письмовій формі.

В той же час, згідно ст. 1056 ЦК України
позичальник має право відмовитися від
одержання кредиту частково або в
повному обсязі, повідомивши про це
кредитодавця до встановленого
договором строку його надання, якщо
інше не встановлено договором або
законом.

Суд дійшов правомірноговисновку про
те, що сторони, підписавши спірний
договір, встановили факт досягнення
згоди між собою щодо всіх істотних умов
кредитного договору.

Так, позивачем 05 вересня 2008 року була
заповнена та підписана анкета-заява
фізичної особи на отримання
автомобільного кредиту. Підписавши
дану анкету-заяву позивач своїм
підписом підтвердила свою згоду з
усіма пунктами анкети та підтвердила
те, що банком їй було надано в письмовій
формі та в повному об'ємі інформація,
передбачена п. 2 ст. 11 Закону України
«Про захист прав споживачів» від 01
грудня 2005 року.

Тому, позивач, підписавши договір,
засвідчила, що вона ознайомлена у
письмовій формі з умовами надання
кредиту, в тому числі з умовами
кредитування, орієнтовної сукупної
вартості кредиту, наявних в банку форм
кредитування та відмінностей між ними,
у тому числі між зобов'язаннями
споживача, переваг та недоліків
пропонованих систем кредитування,
вартості всіх послуг, пов'язаних з
одержанням кредиту та укладенням
кредитного договору.

Також позивач стверджує, що їй перед
укладенням Кредитного договору не було
надано Банком необхідну, доступну,
достовірну та своєчасну інформацію про
умови надання кредиту, чим порушено
вимоги Закону України «Про захист прав
споживачів».

Під час укладання Кредитного договору
банком було додержано вимоги ЦК
України, Закону України «Про захист
прав споживачів», безпосередньо ст. 11, а
також Постанови Правління НБУ від
10.05.2007 року № 168 «Про затвердження
правил надання банками України
інформації споживачу про умови
кредитування та сукупну вартість
кредиту», а саме надано всю необхідну
інформацію, що підтверджується
Інформаційним листком про умови
кредитування по програмі «Автомобіль в
кредит без авансового платежу» в якому
наведено розрахунок орієнтовної
сукупної вартості кредиту.

Крім того, в п. 13 Анкеті-заяві фізичної
особи на отримання автомобільного
кредиту вказано, що підписанням даної
анкети позичальник підтверджує, що
Банк надав йому в письмовій формі та в
повному об'ємі інформацію передбачену
п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист
прав споживачів».

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму ВСУ
від 12 квітня 1996 року N 5 «Про практику
розгляду цивільних справ за позовами
про захист прав споживачів» вирішуючи
справи про захист прав споживачів, суди
мають виходити з того, що відповідно до
ст. 4 Закону держава: забезпечує
громадянам захист їх інтересів як
споживачів; надає можливість вільного
вибору товарів (робіт, послуг) та
набуття знань і кваліфікації,
необхідних для прийняття самостійних
рішень під час вибору й використання
товарів (робіт, послуг) відповідно до їх
потреб; гарантує придбання або
одержання іншими законними способами
товарів (робіт, послуг) в обсягах, що
забезпечує рівень споживання,
достатній для підтримання здоров'я та
життєдіяльності.

Тому, хибними єтвердженнями позивача, в
даному разі, існує неправильне
тлумачення та незнання закону
стороною, що не є підставою для
визнання недійсним правочину.

Відповідно до п. 19 Пленуму Верховного
Суду України від 6 листопада 2009 року N 9,
«Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» помилка
внаслідок власного недбальства,
незнання закону чи неправильного його
тлумачення однією зі сторін не є
підставою для визнання правочину
недійсним.

Таким чином, не відповідають дійсності
твердження позивача проте, що банком не
було надано необхідної, доступної,
достовірної та своєчасної інформації
про умови надання кредиту.

Правильним є висновок суду першої
інстанції про те, що не заслуговують
уваги суду посилання позивача на
відсутність у сторін спірного
кредитного договору індивідуальних
ліцензій на здійснення валютних
операцій.

Дійсно відповідно до статті 99
Конституції України грошовою одиницею
України є гривня.

Водночас, відповідно до п. 1 частини 2
статті 92 Конституції України виключно
законами України встановлюється
статус національної валюти, а також
статус іноземних валют на території
України.

Відповідно до статті 192 ЦК України
законним платіжним засобом,
обов'язковим до приймання за
номінальною вартістю на всій території
України, є грошова одиниця України -
гривня. Іноземна валюта може
використовуватися в Україні у випадках
і в порядку, встановлених законом.

Таким чином, законодавством України
встановлено валюту України, якою є
«гривня» та водночас, можливість
використання іноземної валюти у
випадках і в порядку, встановленому
законом.

Відповідно до листа НБУ від 18.10.94 року №
200 при наявності в генеральній ліцензії
банку права видачі кредитів в
іноземній валюті резидентам України
він самостійно здійснює процес
кредитування на внутрішньому
валютному ринку України. В цьому
випадку слід вважати, що
позичальники-резидеити України мають
індивідуальну ліцензію Національного
банку України на отримання ними від
такого банку кредиту в іноземній
валюті на суму, що обумовлена кредитною
угодою.

Крім того, згідно з листом НБУ від 01.09.94
року № 19013/21241 видавати кредити в
іноземній валюті резидентам України
може уповноважений банк України, в
додатку до генеральної ліцензії якого
передбачене таке право.

Зокрема, випадки і порядок
використання іноземної валюти
визначаються Законом України «Про
Національний банк України» і Декретом
Кабінету Міністрів України «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю» від 19.02.1993 року №
15-93 (із змінами та доповненнями) (надалі
- Декрет КМУ), виданими відповідно до
них нормативними актами, якими
передбачена можливість здійснення
розрахунків в іноземній валюті при
одержанні комерційного чи
банківського кредиту в іноземній
валюті і його погашенні.

Відповідно до статті 2 Закону України
«Про банки і банківську діяльність»
кошти - це гроші у національній або
іноземній валюті чи їх еквівалент.

Згідно з статтею 345 Господарського
кодексу України кредитні операції
банків полягають у розміщенні від
свого імені, на власних умовах та на
власний ризик залучених коштів
юридичних осіб (позичальників) та
громадян. Кредитними визначаються
банківські операції, визначені як такі
законом про банки і банківську
діяльність.

Статті 47 та 49 Закону «Про банки і
банківську діяльність» визначають
операції банків із розміщення
залучених коштів від свого імені, на
власних умовах та на власний ризик як
кредитні операції, незалежно від виду
валюти, яка використовується. Вказані
операції здійснюються на підставі
банківської ліцензії (ст. 47 Закону
України «Про банки і банківську
діяльність»).

Операції з валютними цінностями банки
мають право здійснювати на підставі
письмового дозволу (генеральної
ліцензії) на здійснення операцій з
валютними цінностями.

У положеннях ч. 2 ст. 44 Закону «Про
Національний банк України» зазначено,
що Національний банк діє як
уповноважена державна установа при
застосуванні законодавства України
про валютне регулювання і валютний
контроль. До компетенції Національного
банку у сфері валютного регулювання та
контролю належить, зокрема видача та
відкликання ліцензій, здійснення
контролю, у тому числі шляхом
здійснення планових і позапланових
перевірок, за діяльністю банків,
юридичних та фізичних осіб (резидентів
та нерезидентів), які отримали ліцензію
Національного банку на здійснення
валютних операцій, в частині
дотримання ними валютного
законодавства.

Відповідно до норм пп. «г» п. 4 ст. 5
Декрету КМУ «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю»
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу
або як застави віднесено до операцій,
які потребують ліцензії.

При цьому, відповідно до положень ч. 2
ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю»
Національним банком України видаються
генеральні ліцензії комерційним
банкам на здійснення валютних
операцій, що не потребують
індивідуальної ліцензії, на весь
період дії режиму валютного
регулювання.

Посилання апелянта на обов'язковість
наявності індивідуальної ліцензії є
необгрунтованими. Адже, відповідно до
норм пп. «в» та «г» п. 4 ст. 5 Декрету КМУ
«Про систему валютного регулювання і
валютного контролю» індивідуальні
ліцензії видаються резидентам і
нерезидентам на здійснення
разовоївалютної операції на період,
необхідний для здійснення такої
операції.

Індивідуальної ліцензії потребують
такі операції, зокрема як:

в) надання і одержання резидентами
кредитів в іноземній валюті, якщо
терміни і суми таких кредитів
перевищують встановлені
законодавством межі.

г) використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу
або як застави.

Проте, як роз'яснено в листі
Національного банку України від 07.12.2009
року № 13-210/7871- 22612 «Щодо вимог підпункту
«в» пункту 4 статті 5 Декрету, який
передбачає наявність індивідуальної
ліцензії на надання і одержання
резидентами кредитів в іноземній
валюті, якщо терміни і суми таких
кредитів перевищують встановлені
законодавством межі, повідомляємо: на
сьогодні законодавець не визначив межі
термінів і сум надання/одержання
кредитів в іноземній валюті. Таким
чином, операція з надання банками
кредитів в іноземній валюті не
потребує індивідуальної ліцензії.»

Щодо підпункту «г» п. 4 ст. 5 Декрету КМУ,
який передбачає необхідність
наявності індивідуальної ліцензії для
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу
або як застави, слід зазначити, що дане
положення не вимагає обов'язковість
наявності індивідуальної ліцензії у
Банку для здійснення кредитних
операцій та сплати позичальником
процентів і повернення кредиту.

Зокрема, використання іноземної валюти
в якості засобу платежу визначений в
пункту 1.3. «Положення про валютний
контроль» затверджений постановою
Правління Національного банку України
від 8 лютого 2000 р. № 49, в п. 1.3. якого
наведено визначення, що «використання
іноземної валюти як засобу платежу» -
це розрахунок за продукцію, роботи,
послуги, об'єкти права інтелектуальної
власності та інші майнові права.

Тобто, підпункт «в» пункту 4 статті 5
Декрету встановлює обов'язковість
індивідуальної ліцензії, наприклад, у
разі укладення договору
купівлі-продажу майна, за яким
розрахунок буде проводитись в
іноземній валюті тощо. На кредитні
операції підпункт «в» пункту 4 статті 5
Декрету не поширюється.

Про це, також, свідчить, техніка
викладення норм в нормативно-правовому
акті, яким є розглядуваний Декрет, адже
у всіх підпунктах п. 4 ст. 5 Декрету, які
стосуються кредитних операцій чітко
визначено, які з них потребують або не
потребують індивідуальної ліцензії, у
підпункті ж «в» - не йдеться про
кредитування та сплату процентів та
тіла кредиту.

Також, відповідно до п. 1.5. «Положення
про порядок видачі Національним банком
України індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу»
затверджене постановою Правління
Національного банку України від 14
жовтня 2004 р. № 483, використання
іноземної валюти як засобу платежу без
індивідуальної ліцензії дозволяється
якщо ініціатором або отримувачем за
валютною операцією є уповноважений
банк (ця норма стосується лише тих
операцій уповноваженого банку, на
здійснення яких Національний банк
видав йому банківську ліцензію та
письмовий дозвіл на здійснення
операції з валютними цінностями).

Отже, виходячи з наведеного чинним
законодавством України встановлено
право комерційних банків України
здійснювати валютні операції на
підставі генеральної ліцензії, що не
потребують індивідуальної ліцензії, на
весь період дії режиму валютного
регулювання.

Публічне акціонерне товариство «ОТП
Банк» діє на підставах положень
чинного законодавства та підзаконних
нормативно-правових актів України,
тому 08.11.2006 року Закрите акціонерне
товариство «ОТП Банк» отримано
генеральну банківську ліцензію за № 191
від 02.03.1998 року на право здійснення
банківських операцій, визначених
частиною першою та пунктами 5-11 частини
другої статті 47 Закону України «Про
банки і банківську діяльність», серед
яких передбачено право здійснювати
операції з валютними цінностями.

Невід'ємною частиною цієї ліцензії є
Дозвіл від 08.11.2006 року за № 191-1 з
додатком, в якому наведено перелік
операцій, які має право здійснювати
Закрите акціонерне товариство «ОТП
Банк» з валютними цінностями
(додається). Публічне акціонерне
товариство «ОТП Банк» є
правонаступником Закритого
акціонерного товариства «ОТП Банк»,
отже користується всіма правами та
обов'язками останнього.

Відповідач маючи таке право, ретельно
розглянув подані позичальником
документи на одержання кредиту в
іноземній валюті (економічне
обґрунтування потреби в одержанні
кредиту, розрахунки валютної окупності
проекту з графіком погашення
заборгованості та нарахованих
процентів, тощо), прийняв позитивне
рішення.

За ініціативою Позивача, кредит було
видано в іноземній валюті, а саме в
доларах США, адже, згідно з ч.1. ст. 2
Декрету КМУ «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю»
резиденти і нерезиденти мають право
бути власниками валютних цінностей, що
знаходяться на території України.

Відповідно до ст. 526 ЦК України
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору.

Договірні відносини, що виникли між
позивачем та відповідачем,
регулюються, зокрема, розділом 1, глави
72 ЦК України «Позика». Відповідно до
даного розділу, а саме до ст. 1046 ЦК
України, за договором позики одна
сторона (позикодавець) передає у
власність другій стороні
(позичальникові) грошові кошти або інші
речі, визначені родовими ознаками, а
позичальник зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої ж
якості.

Крім того, згідно ст. 1049 ЦК України,
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику (грошові кошти у
такій самій сумі або речі, визначені
родовими ознаками, у такій самій
кількості, такого самого роду та такої
самої якості, що були передані йому
позикодавцем) у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Згідно з ч. 4 ст. 6 Декрету КМУ «Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю», фізичні
особи-резиденти мають право купувати
іноземну валюту в уповноважених банках
та інших фінансових установах, що
одержали ліцензію Національного банку
України, або за їх посередництвом - у
інших фізичних осіб - резидентів і
нерезидентів, а також у національного
оператора поштового зв'язку, який
одержав ліцензію Національного банку
України.

Тому Позивач має всі законні підстави
для того, щоб купувати, володіти та
розпоряджатися коштами в іноземній
валюті, а також виконувати зобов'язання
взяті на себе згідно з Кредитним
договором.

По-друге, згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 01 березня 2011 року у
цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до
ПАТ «ОТП Банк» про визнання договорів
недійсними, залишеного без змін
ухвалою Апеляційного суду м. Києва від
01 червня 2011 року, обґрунтованого
порушенням з боку банку положень
статей ЦК України та Декрету Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю» від 19 лютого 1993 року № 15-93
внаслідок відсутності індивідуальної
ліцензії на здійснення валютних
операцій у сторін кредитного договору,
використання іноземної валюти -
доларів США для визначення валюти
кредиту та при виконанні умов
Кредитного договору, у задоволенні
позову ОСОБА_3 відмовлено.

Безпідставним є також твердження
апелянта щодо підписання спірного
кредитного договору не уповноваженими
особами банку.

Так, з матеріалів справи вбачається, що
від імені банку кредитний договір було
укладено керуючим відділення
«Сирецьке» Чебукшою О.С. та старшим
експертом сектору обслуговування
приватних клієнтів відділення
«Сирецьке» Святченком А.І., які діяли
спільно на підставі Статуту, а також
довіреностей № 2962, посвідченої
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_6 28
серпня 2008 року, та № 1065, посвідченої
приватним нотаріусом Київського
міського нотаріального округу ОСОБА_6 02
квітня 2008 року.

Відповідно до ст. 237 ЦК України
представництвом є правовідношення, в
якому одна сторона (представник)
зобов'язана або має право вчинити
правочин від імені другої сторони, яку
вона представляє. Представництво
виникає на підставі договору, закону,
акта органу юридичної особи та з інших
підстав, встановлених актами
цивільного законодавства.

Згідно ст. 239 ЦК України правочин,
вчинений представником, створює,
змінює, припиняє цивільні права та
обов'язки особи, яку він представляє.

У відповідності до ст. 244 ЦК України
представництво, яке ґрунтується на
договорі, може здійснюватися за
довіреністю. Довіреністю є письмовий
документ, що видається однією особою
іншій особі для представництва перед
третіми особами.

Отже, враховуючи той факт, що за своєю
юридичною природою довіреність являє
собою односторонню угоду, яка визначає
повноваження представника, а
законодавством України чітко
врегульовані питання щодо недійсності
угод (ст. 215- 216 ЦК України), зокрема,
відповідно до ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною вимог, які
встановлені частинами першою-третьою,
п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу,
суд приходить до висновку про те, що, що
позивач не довів наявності підстав для
визнання зазначених довіреностей
недійсними, так як обставин, визначених
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 ЦК України при розгляді
даної справи судом не встановлено.

З огляду на викладене, на думку суду,
представники банку мали достатній
обсяг повноважень на укладення
кредитного договору.

Крім того, як визначає п. 3ст. 203 ЦК
України, волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

У даному випадку, наявність
підписаного правочину свідчить про те,
що обидва учасники бажали укласти
правочин і що зовнішній вираз волі
відповідає внутрішньому.

Крім того, законодавством України
чітко врегульовані питання щодо
недійсності угод (ст. 215-216 ЦК України).

Зокрема, відповідно до ст. 215 ЦК України,
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною вимог, які
встановлені частинами першою-третьою,
п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Обставин, визначених частинами
першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203
ЦК України при розгляді даної справи
судом не встановлено.

Останніх також не встановлено і
судовим рішенням Голосіївського
районного суду м.Києва від 01 березня 2011
року.

Правочин може бути визнаний недійсним
лише з підстав, визначених законом, та
із застосуванням наслідків
недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ст.18 Закону України «Про
захист прав споживачів», продавець
(виконавець, виробник) не повинен
включати у договори із споживачем
умови, які є несправедливими.

Умови договору є несправедливими, якщо
всупереч принципу добросовісності
його наслідком є істотний дисбаланс
договірних прав та обов'язків на шкоду
споживача.

Згідно до вимог ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Відповідно до вимог ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень, суд розглядає справи в
межах заявлених вимог і на підставі
наданих сторонами доказів, сторони
мають рівні права щодо надання доказів,
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін.

Суд правильно вважав вимогу позивача
про визнання порушеними норми
матеріального права відповідачем, а
саме: регламенту ст. ст. 203, 215, 227 ЦК
України при укладенні кредитного
договору, необґрунтованою, не
доведеною та такою, що не підлягає
задоволенню.

Не підлягала задоволенню і вимога
ОСОБА_3 про зміну умов кредитного
договору № СМ-8МЕ303/075/2008 від 22 лютого 2008
року, а саме про визначення виконання
нею грошового зобов'язання у
національній валюті (гривнях) у
співвідношенні національної валюти до
долару США на момент укладенні
правочину та про приведення відсоткову
ставку за користування кредитними
грошима до розміру, який був в момент
укладення правочину.

Як зазначав представник банку,
договори, які просить ОСОБА_3 визнати
недійсним та до якого просить внести
зміни, зокрема, № СL- 016/019/2008 від 22 лютого
2008 року та № СМ-SМЕ303/075/2008 від 22 лютого
2008 року, між сторонами не укладались.
Доказів на підтвердження зворотного в
розпорядження суду позивачем надано
не було.

Отже, твердження апелянта про
незаконність та необґрунтованість
рішення, неповне з'ясування обставин,
які мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, на думку суду є
необґрунтованими, а обставини, на які
він посилається - недоведеними та не
підтверджені належними та допустимими
доказами по справі, оскільки
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Справу було розглянуто судом на
підставі встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи та
належних письмових доказів.

Виходячи з вищевикладеного, колегія
суддів приходить до висновку, що
рішення суду першої інстанції
відповідає вимогам матеріального та
процесуального закону. Підстав для
його скасування з мотивів, викладених в
апеляційній скарзі, колегія не
знаходить.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313,
314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду
м.Києва від 11 грудня2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили шляхом
подання до цього суду касаційної
скарги.

Головуючий:

Судді: