Провадження №22-ц/784/739/14 Суддя по
1 інстанції - Гуденко О. А.
Доповідач апеляційного суду - Шолох
Ухвала

Іменем України

4 березня 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Шолох З.Л.,

суддів - Довжук Т.С., Коломієць В.В.,

при секретарі судового засідання -
Руднік Є.М.,

за участю :

- позивача ОСОБА_2 та його представника
- ОСОБА_3,

- відповідачки ОСОБА_2 та її
представника - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою

ОСОБА_5

на рішення Центрального районного
суду м. Миколаєва від 21 січня 2014 року
у справі за

позовом

ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про визнання
нерухомого майна особистою приватною
власністю,

встановила:

У лютому 2013 року ОСОБА_5
звернувся з позовом до ОСОБА_2 про
визнання квартири АДРЕСА_1 особистою
приватною власністю.

В обґрунтування позову посилався
на те, що квартира придбана ним під час
шлюбу з відповідачкою, але за кошти від
продажу належної йому квартири
АДРЕСА_2, а також за особисті кошти, що
були зняті з його ощадної книжки до
шлюбу з відповідачкою.

Заперечуючи проти позову,
позивачка зазначала, що квартира
придбана в період шлюбу і є спільним
сумісним майном подружжя.

Справа судами розглядалась
неодноразово.

Останнім рішенням Центрального
районного суду м. Миколаєва від 21 січня
2014 року відмовлено у
задоволенні позову ОСОБА_5

В апеляційній скарзі позивач,
посилаючись на незаконність та
необґрунтованість рішення суду,
просив його скасувати та ухвалити нове
рішення, яким задовольнити його позов.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
осіб, які брали участь у справі,
перевіривши законність та
обґрунтованість рішення районного
суду в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених в суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
задоволенню не підлягає, виходячи з
наступного.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_5, суд першої інстанції виходив з
недоведеності його позовних вимог.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду першої інстанції,
оскільки такий висновок відповідає
фактичним обставинам справи та вимогам
закону.

За змістом ст. ст. 22, 24 КпШС України,
чинного на час виникнення спірних
правовідносин, майно, нажите подружжям
за час шлюбу, є їх спільною сумісною
власністю. Кожен із подружжя має рівні
права володіння, користування і
розпорядження цим майном. Подружжя
користується рівними правами на майно
і в тому разі, якщо один із них був
зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного заробітку. Майно, яке
належало кожному з подружжя до
одруження, а також одержане ним під час
шлюбу в дар або в порядку успадкування,
є власністю кожного з них.

Право спільної сумісної власності
презюмується щодо майна, придбаного
подружжям в період шлюбу. Тому саме на
позивача покладений обов'язок
доведення тієї обставини, що майно
придбане у шлюбі, є його особистою
власністю.

Як вбачається із матеріалів справи та
встановлено судом, ОСОБА_5 та ОСОБА_2
перебували у зареєстрованому шлюбі з 19
листопада 1994 року по 4
вересня 2012 року. Від шлюбних відносин
мають доньку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.
5,11, 13-14).

5 листопада 1996 року ОСОБА_5 продав на
товарній біржі належну йому
однокімнатну квартиру АДРЕСА_2 по ціні
10 300 грн., яка була зазначена в довідці,
виданій МБТІ (еквівалент 5 500 дол. США по
курсу НБУ на час продажу) (а.с. 3,7).

Зазначену квартиру позивач отримав
до реєстрації шлюбу 18 лютого 1994 року на
підставі ордера, виданого виконкомом
Миколаївської міської ради на одну
особу.

Вказана квартира була приватизована
позивачем та 3 лютого 1995 року він
отримав свідоцтво про право власності
на житло, яке зареєстровано в МБТІ 9
березня 1996 року за № 19412. На час
приватизації він в ній був
зареєстрований один (а.с. 60).

За такого, суд першої інстанції вірно
зазначив, що квартира АДРЕСА_2, хоча й
продана в період шлюбу, але була
особистою власністю позивача.

Наступного дня, 6 листопада 1996 року на
підставі нотаріально посвідченого
договору купівлі-продажу ОСОБА_5
придбав трикімнатну квартиру АДРЕСА_1,
яка зареєстрована за ним (а.с. 8-10).

Згідно попередньо укладеного, 30 жовтня
1996 року в простій письмовій формі
договору передачі завдатку (авансу),
сторони договору зазначали дійсну
ціну придбання квартири - 8 500 дол. США
(а.с. 15).

В судовому засіданні сторони визнали,
що спірна квартира № 6 придбана ними
фактично за 8 500 дол. США, а не по
інвентарній оцінці 1 150 грн., яка
зазначена в договорі купівлі-продажу
як ціна продажу.

Після розірвання шлюбу сторони
проживають в спірній квартирі АДРЕСА_1

З наданої позивачем копії належної
йому ощадної книжки, вбачається, що
він знімав зі свого особового рахунку
кошти задовго до придбання квартири, а
саме: 26 листопада 1990 року - 500
крб., 15 січня 1991 року - 400 крб., 26 грудня
1991 року - 2000 крб., 27 лютого 1992 року - 600
крб. (а.с. 12). Проте, будь-які докази на
підтвердження того, що саме ці кошти
були витрачені у листопаді 1996 року на
придбання спірної квартири, відсутні.

Інших доказів у справі немає.

Доводи позивача в апеляційній
скарзі про те, що кошти виручені від
продажу належної йому квартири
наступного дня витрачені на купівлю
спірного житла, а тому зазначене дає
право на збільшення його частки, не
змінюють правого статусу спірної
квартири як спільної сумісної
власності.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України
суд розглядає справи в межах, заявлених
позовних вимог та на підставі доказів,
наданих сторонами. Позовних вимог про
поділ спільного сумісного майна у цій
справі сторони не заявляли.

Інші доводи апеляційної скарги
стосуються переоцінки доказів, які
суд першої інстанції дослідив належно
з дотриманням вимог ст. ст. 57-60, 64, 179, 212
ЦПК України, тому підстав для їх
переоцінки не вбачається.

Враховуючи викладене, колегія суддів
не вбачає підстав для скасування
рішення районного суду, ухваленого з
додержанням норм матеріального та
процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 308, 315 ЦПК України,
колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5
відхилити, а рішення Центрального
районного суду м. Миколаєва від 21 січня
2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
з цього часу протягом двадцяти днів
може бути оскаржена у касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий
Судді: