АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/696/14Головуючий по 1
інстанціїКатегорія : 30 Коваль А. Б.
Доповідач в апеляційній інстанції
Скіць М. І. УХВАЛА
12 березня 2014 року Колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Черкаської області в
головуючого Скіць М. І. суддів
Охріменко Н. І. , Захарова А. Ф. при
секретаріАнкудінова О.І.
розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Черкаси апеляційну
скаргу ОСОБА_6 на рішення Уманського
міськрайонного суду Черкаської
області від 13 січня 2014 року по справі за
позовом Товариства з обмеженою
відповідальністю «Монтажна компанія
«Синергія» до ОСОБА_6 про відшкодування
матеріальної шкоди, -
в с т а н о в и л а :
В липні 2013 року ТОВ «Монтажна компанія
«Синергія» звернувся до суду з
вищезазначеним позовом, посилаючись на
те, що 3 липня 2012 року між сторонами було
укладено трудовий договір, згідно
якого відповідача було прийнято на
посаду технічного директора і того ж
числа між сторонами було укладено
договір про повну матеріальну
відповідальність працівника.
11 квітня 2013 року відповідач отримав
товар від ТОВ «Торговий дім
«Металпромпостач» на загальну суму 68 949
13 квітня 2013 року, при отриманні в м.
Кременчук металопрокату, був складений
акт невідповідності поставки
матеріалів умовам договору поставки,
укладеного між ТОВ «Монтажна компанія
«Синергія» та ТОВ «Торговий дім
«Металпромпостач», що підписаний
працівниками ТОВ «Монтажна компанія
«Синергія. Згідно зазначеного акту
були виявлені невідповідності у
кількості та якості отриманого металу.
Згідно акту невідповідності поставки
матеріалів позивачу необхідно
додатково закупити вироби
металопрокату на суму 23 414 грн.
У зв'язку з цим 19 квітня 2013 року
відповідачу була пред'явлена
претензія, якою роботодавець прохав
працівника добровільно відшкодувати
грн. з ПДВ. Відповідач прийняв
претензію та визнав, що вона є
23 квітня 2013 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41
КЗпП України відповідача було
звільнено з роботи у зв'язку з втратою
до нього довір'я і з грошових коштів, що
підлягають виплаті при звільненні,
утримати в рахунок часткового
погашення матеріальної шкоди, кошти в
розмірі 2386 грн. 89 коп.
З вимогами претензії відповідач
погодився, тому збитки мав
відшкодувати товариству до 26 квітня 2013
Станом на 9 липня 2013 року ОСОБА_6 вимоги
претензії не виконав, збитків,
понесених ТОВ «Монтажна компанія
Просили суд стягнути з ОСОБА_6 на
користь ТОВ «Монтажна компанія
«Сінергія» 21 027 грн. 11 коп. матеріальної
Судові витрати покласти на
Рішенням Уманського міськрайонного
суду Черкаської області від 13 січня 2014
року позов задоволено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6,
посилаючись на неповне зясування
обставин, що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення норм
матеріального права, просить рішення
скасувати та ухвалити нове рішення про
відмову в задоволенні позовних вимог.

Судова колегія заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін, що
з'явилися, вивчивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог
заявлених в суді першої інстанції
приходить до висновку про відхилення
апеляційної скарги з наступних
підстав.

Відповідно до вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним
і обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані, які мають
значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Зазначеним процесуальним нормам
судове рішення відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що будучи
матеріально відповідальною особою, з
якою укладено договір про повну
матеріальну відповідальність,
відповідач не проконтролював
кількість, якість і номенклатуру
замовленого товару, в результаті чого
підприємство зазнало збитків, що
виразились в необхідності повторної
проплати коштів за необхідний для
виробництва товар.

Судом установлено, що з 3 липня 2012 року
між сторонами було укладено трудовий
договір № 1/06, згідно якого ОСОБА_6 було
прийнято на посаду технічного
директора. Того ж числа між ТОВ
«Монтажна компанія «Сінергія» та
ОСОБА_6 було укладено договір № 1/06 про
повну матеріальну відповідальність
працівника ( а.с. 6-8).

Згідно з п. 2.2.3 трудового договору
працівник зобов'язується нести повну
матеріальну відповідальність за
надані йому матеріально-технічні
цінності, на умовах, передбачених
чинним законодавством України.

Відповідно до п. 5.2. трудового договору
працівник відшкодовує збитки, завдані
ним підприємству.

Пунктом 1 договору про повну
матеріальну відповідальність
працівника передбачено, що працівник
бере на себе повну матеріальну
відповідальність за матеріальні
цінності, що передані йому товариством
для виконання його трудових обов'язків,
а також за ті, що надходять під його
звіт, зокрема, довіреності, доручення
та інше, протягом усього строку дії
договору.

Відповідно до пункту 3 договору про
повну матеріальну відповідальність
працівника, у випадку нестачі
матеріальних цінностей,
наднормативного природного зменшення
або їх псування, знищення або їх
псування, знищення і т.п. з вини
працівника, він зобов'язаний
відшкодувати вартість втрачених,
пошкоджених, або таких, яких не
вистачає, матеріальних цінностей.

Згідно з п. 3.1. договору про повну
матеріальну відповідальність
працівника, вартість матеріальних
цінностей, що пошкоджені, знищені,
втрачені або тих, яких не вистачає і
т.п., стягується за діючими на день
стягнення цінами, але не вище цін на
день заподіяння матеріальної шкоди.
Якщо вина працівника доведена, але
працівник відмовляється відшкодувати
завдані збитки, працівник у цьому
випадку несе дисциплінарну, цивільну,
адміністративну або кримінальну
відповідальність.

У відповідності до п. 5.1. трудового
договору, у випадку невиконання чи
неналежного виконання обов'язків,
передбачених трудовим договором,
сторони несуть відповідальність
відповідно до чинного законодавства
України та трудового договору.

Згідно частин 1, 2 ст. 130 КЗпП України
працівники несуть матеріальну
відповідальність за шкоду, заподіяну
підприємству, установі, організації
внаслідок порушення покладених на них
трудових обов'язків. При покладенні
матеріальної відповідальності права і
законні інтереси працівників
гарантуються шляхом встановлення
відповідальності тільки за пряму
дійсну шкоду, лише в межах і порядку,
передбачених законодавством, і за
умови, коли така шкода заподіяна
підприємству, установі, організації
винними протиправними діями
(бездіяльністю) працівника. Ця
відповідальність, як правило,
обмежується певною частиною заробітку
працівника і не повинна перевищувати
повного розміру заподіяної шкоди, за
винятком випадків, передбачених
законодавством.

Така ж позиція викладена й у п. 3
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 29 грудня 1992 року N 14 "Про
судову практику в справах про
відшкодування шкоди, заподіяної
підприємствам, установам, організаціям
їх працівниками" (зі змінами та
доповненнями) де зокрема зазначено, що
за шкоду, заподіяну внаслідок
порушення трудових обов'язків,
працівник несе відповідальність перед
підприємством (установою,
організацією), з яким перебуває в
трудових відносинах.

Тобто ця відповідальність пов'язана з
винними діями або бездіяльністю
працівника, що потягли спричинення
матеріальної відповідальності.

За змістом ч. 2 п. 3 вищезазначеної
постанови Пленуму Верховного Суду
України суд у кожному випадку
зобов'язаний вживати передбачених
законом заходів до всебічного, повного
й об'єктивного з'ясування обставин, від
яких згідно зі статтями 130, 1353, 137 КЗпП
України залежить вирішення питання про
покладення матеріальної
відповідальності та про розмір шкоди,
що підлягає відшкодуванню. Зокрема,
з'ясовувати: наявність прямої дійсної
шкоди та її розмір; якими
неправомірними діями її заподіяно і чи
входили до функцій працівника
обов'язки, неналежне виконання яких
призвело до шкоди; в чому полягала його
вина; в якій конкретно обстановці
заподіяно шкоду; чи були створені
умови, які забезпечували б схоронність
матеріальних цінностей і нормальну
роботу з ними; який майновий стан
працівника.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України
передбачено, що відповідно до
законодавства працівники несуть
матеріальну відповідальність у
повному розмірі шкоди, заподіяної з їх
вини підприємству, установі,
організації, у випадках, коли: між
працівником і підприємством,
установою, організацією відповідно до
статті 1351 цього Кодексу укладено
письмовий договір про взяття на себе
працівником повної матеріальної
відповідальності за незабезпечення
цілості майна та інших цінностей,
переданих йому для зберігання або для
інших цілей.

Згідно зі ст. 1351 КЗпП України письмові
договори про повну матеріальну
відповідальність може бути укладено
підприємством, установою, організацією
з працівниками (що досягли
вісімнадцятирічного віку), які
займають посади або виконують роботи,
безпосередньо зв'язані із зберіганням,
обробкою, продажем (відпуском),
перевезенням або застосуванням у
процесі виробництва переданих їм
цінностей.

У п. 4 вищезазначеної постанови Пленуму
Верховного Суду України роз'яснено, що
під прямою дійсною шкодою, зокрема,
слід розуміти втрату, погіршення або
зниження цінності майна, необхідність
для підприємства, установи,
організації провести затрати на
відновлення, придбання майна чи інших
цінностей або провести зайві, тобто
викликані внаслідок порушення
працівником трудових обов'язків,
грошові виплати.

Обов'язок доведення наявності умов для
покладення матеріальної
відповідальності на працівника лежить
на роботодавцеві (ст. 138 КЗпП України).

З матеріалів справи вбачається, що 11
квітня 2013 року згідно видаткової
накладної № ТД-0000535 відповідач отримав
товар від ТОВ «Торговий дім
«Металпромпостач» на загальну суму 68 949
грн. 50 коп.

13 квітня 2013 року при отриманні в м.
Кременчук металопрокату, прорабом ТОВ
«Монтажна компанія «Синергія»,
Ничипорком В.В., був складений акт
невідповідності поставки матеріалів №
1, умовам договору поставки, укладеного
між ТОВ «Монтажна компанія «Синергія»
та ТОВ «Торговий дім
«Металпромпостач», що підписаний
працівниками ТОВ «Монтажна компанія
«Синергія» - прорабом Ничипорчуком В.В.,
зварювальником Романцевим А. та водієм
автокрана Матвійцем Ю.А.

Згідно зазначеного акту були виявлені
невідповідності у кількості та якості
отриманого металу.

Згідно акту невідповідності поставки
матеріалів позивачу необхідно
додатково закупити: швелер 22-120 м на
суму 2 041 грн. та трубу профільну на суму
3 002 грн. Загальна сума збитку становить
23 414 грн.

У зв'язку з цим, на підставі п.п. 2.2.3, 5.2
трудового договору, п. 1, п. 3 договору
про повну матеріальну
відповідальність працівника, 19 квітня
2013 року працівнику була пред'явлена
претензія, якою роботодавець прохав
працівника добровільно відшкодувати
шкоду, завдану товариству, у розмірі 23414
грн. з ПДВ.

19 квітня 2013 року відповідач отримав
претензію та написав пояснювальну
записку, у якій зазначив, що він
підписав видаткову накладну на прийом
металопрокату згідно рахунків-фактури
№ ТД-0004760 від 9 квітня 2013 року та №
ТД-0004872 від 10 квітня 2013 року. Відповідач
прийняв претензію та визнав, що вона є
обґрунтованою.

23 квітня 2013 року на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41
КЗпП України ТОВ «Монтажна компанія
«Сінергія» видано Наказ № 10СЗ про
звільнення з роботи ОСОБА_6, у зв'язку з
втратою до нього довір'я.

Цим наказом було вирішено провести із
ним розрахунок заробітної плати за
квітень 2013 року та компенсації за
невикористані 20 днів щорічної
відпустки; з грошових коштів, що
підлягають виплаті при звільненні,
утримати в рахунок часткового
погашення матеріальної шкоди, кошти в
розмірі 2386 грн. 89 коп.; решту
невідшкодованої матеріальної шкоди в
розмірі 21027 грн. 11 коп. стягнути з ОСОБА_6
за рахунок інших коштів або майна, в
порядку, передбаченому законодавством
України.

З аналізу положень чинного
законодавства, що регулюють спірні
правовідносини та встановлених по
справі обставин вбачається, що
виконуючи обов»язки технічного
директора і будучи матеріально
відповідальною особою, відповідач 11
квітня 2013 року отримав товар від
постачальника на загальну суму 68 949 грн.
50 коп., котрий не відповідав за
кількістю, якістю і номенклатурою до
замовленого товару, в результаті чого
підприємство зазнало збитків, що
виразились в необхідності повторної
проплати коштів за необхідний для
виробництва товар.

Таким чином, в результаті неналежного
виконання трудових обов»язків зі
сторони відповідача, що виразились у
відсутності належного контролю
(бездіяльність), підприємство змушене
було провести зайві, тобто викликані
внаслідок порушення працівником
трудових обов'язків, грошові виплати.

Слід також зазначити, що з вимогами
претензії відповідач погодився, однак
станом на 9 липня 2013 року, збитків,
понесених Товариством у розмірі 21027
грн. 11 коп., не відшкодував.

Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
підставу своїх вимог або заперечень,
крім випадків,випадків, встановлених
цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України,
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.

Виходячи з положень ч. 4 ст. 60 ЦПК
України, доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

ОСОБА_6 по даній справі не надано жодних
належних та допустимих доказів
відсутності його вини у заподіянні
збитків Товариству і в матеріалах
справи також не міститься цих доказів.

Колегія суддів погоджується з
висновком міськрайонного суду
стосовно безпідставності доводів
ОСОБА_6 про те, що він безпосередньо не
здійснював прийом продукції від
постачальника, а наведені в
апеляційній скарзі доводи носять
суб»єктивний характер і не
спростовують висновків суду.

Отже, за викладених обставин, суд
правомірно дійшов до висновку, що
внаслідок неналежного виконання
трудових обов»язків саме ОСОБА_6
Товариство змушене було провести
зайві, тобто викликані внаслідок
порушення працівником трудових
обов'язків, грошові виплати.

Тобто між діями відповідача, що
виразились у відсутності належного
контролю за якістю продукції,
отриманої від ТОВ «Торговий дім
«Металпромпостач», згідно видаткової
накладної № ТД-0000535, про що свідчить
підпис відповідача і додатковими
грошовими виплатами мається прямий
причинний зв'язок.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Таким чином, судова колегія вважає, що
доводи апеляційної скарги суттєвими не
являються і не дають підстав для
висновку про неправильне застосування
судом першої інстанції норм
матеріального чи процесуального права,
які призвели або могли призвести до
неправильного вирішення справи.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 307, 308, 314, 315, 218 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Уманського міськрайонного
суду Черкаської області від 13 січня 2014
року по справі за позовом Товариства з
обмеженою відповідальністю «Монтажна
компанія «Синергія» до ОСОБА_6 про
відшкодування матеріальної шкоди -
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
однак може бути оскаржена в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом 20 днів.

Головуючий :

Судді :