У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Наумчука
М.І.,

суддів:
Кадєтової О.В., Мостової Г.І.,

Олійник А.С., Остапчука Д.О.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
товариства з обмеженою
відповідальністю "Задимлянка", відділу
державної виконавчої служби
Ківерцівського районного управління
юстиції, ОСОБА_4 про визнання права
власності та звільнення майна з-під
арешту, за касаційною скаргою фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду Волинської області
від 17 жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до
суду з указаним позовом, просив визнати
за ним право власності на добудовану до
приміщення котельні будівлю
виробничих та офісних приміщень (б-2),
загальною площею 467,0 кв.м., а також кіоск
(В-1), реконструйований під виробничі
приміщення з магазином і прохідною
загальною площею 101,2 кв.м., що
знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;
зобов'язати відділ державної
виконавчої служби Ківерцівського
районного управління юстиції
Волинської області (далі - ВДВС
Ківерцівського районного управління
юстиції Волинської області) виключити
з-під арешту та акта опису й арешту
майна від 14 вересня 2012 року будівлю
виробничих та офісних приміщень,
загальною площею 467,0 кв.м., а також
виключити з-під арешту та акта опису й
арешту майна від 1 квітня 2013 року кіоск
(В-1), які розміщено за зазначеною
адресою.

Свої вимоги мотивував тим, що
відповідно до рішення господарського
суду Волинської області від 17 жовтня 2011
року набув право власності на іпотечне
майно, власником якого було товариство
з обмеженою відповідальністю
«Задимлянка» (далі - ТОВ «Задимлянка»),
а саме: кіоск (В-1), загальною площею 5,6
кв.м., котельню (б) загальною площею 29,1
кв.м., склад (Б-1), загальною площею 155,8
кв.м., виробничий цех А-1, загальною
площею 190,4 кв.м., по АДРЕСА_1.

На час ухвалення рішення господарським
судом зазначені приміщення було
самочинно переплановано та
реконструйовано, а саме: кіоск - під
виробничі приміщення з магазином і
прохідною, загальною площею 101,2 кв.м.,
приміщення котельні - під будівлю
виробничих та офісних приміщень,
загальною площею 467,0 кв.м., склад - під
склад холодильник із виробничим цехом,
загальною площею 149,0 кв.м, виробничий
цех - під виробничий цех, загальною
площею 257,1 кв.м.

У лютому 2013 року йому стало відомо, що
під час примусового виконання рішення
Ківерцівського районного суду
Волинської області від 11 жовтня 2010 року
про стягнення з ТОВ «Задимлянка» на
користь ОСОБА_4 боргу у розмірі 423 757 грн
92 коп., 14 вересня 2012 року ВДВС
Ківерцівського районного управління
юстиції Волинської області складено
акт опису й арешту майна: будівлі
виробничих та офісних приміщень,
загальною площею 464 кв.м., по АДРЕСА_1, а 1
квітня 2013 року - акт опису й арешту
кіоску (В-1), загальною площею 5,6 кв.м., по
АДРЕСА_1.

Зазначені дії державного виконавця
порушують його право власності.

Рішенням Ківерцівського районного
суду Волинської області від 24 липня 2013
року позов задоволено. Визнано за
фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3
право власності на добудову до
приміщення котельні (б) будівлю
виробничих та офісних приміщень (б-2),
загальною площею 467,0 кв.м., а також кіоск
(В-1), реконструйований під виробничі
приміщення з магазином і прохідною,
загальною площею 101,2 кв.м., що
знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.
Зобов'язано ВДВС Ківерцівського
районного управління юстиції у
Волинській області виключити з-під
арешту та акта опису й арешту майна від
14 вересня 2012 року будівлю виробничих та
офісних приміщень, загальною площею 467,0
кв.м., що знаходяться за адресою:
АДРЕСА_1. Зобов'язано ВДВС
Ківерцівського районного управління
юстиції у Волинській області виключити
з-під арешту та акта опису й арешту
майна від 1 квітня 2013 року кіоск (В-1), що
знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Рішенням апеляційного суду Волинської
області від 17 жовтня 2013 року рішення
суду першої інстанції скасовано та
ухвалено нове рішення про відмову в
позові.

У касаційній скарзі фізична
особа-підприємець ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду у
справі, посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права,
порушення норм процесуального права,
та залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
частково з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Судами встановлено, що рішенням
господарського суду Волинської
області від 17 жовтня 2011 року, яке
набрало законної сили, у рахунок
погашення заборгованості ТОВ
«Задимлянка» перед фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_3 у розмірі 427
111 грн 33 коп., звернуто стягнення на
предмет іпотеки: кіоск (В-1), загальною
площею 5,6 кв.м., котельню (б), загальною
площею 29,1 кв.м., склад (Б-1), загальною
площею 155,8 кв.м., виробничий цех (А-1),
загальною площею 190,4 кв.м., по АДРЕСА_1,
який належать ТОВ «Задимлянка», шляхом
визнання за фізичною
особою-підприємцем ОСОБА_3 права
власності на зазначені об'єкти
нерухомого майна.

Право власності ОСОБА_3 на котельню (б)
по АДРЕСА_1 підтверджується витягом про
державну реєстрацію прав від 22 грудня
2011 року, який виданий на підставі
рішення господарського суду
Волинської області від 17 жовтня 2011
року.

Під час виконання рішення
Ківерцівського районного суду
Волинської області, ухваленого 11
жовтня 2010 року, про стягнення із ТОВ
«Задимлянка» на користь ОСОБА_4 боргу у
розмірі 423 757 грн 92 коп., 14 вересня 2012
року ВДВС Ківерцівського районного
управління юстиції у Волинській
області складено акт опису й арешту
майна, а саме: добудованої будівлі
виробничих та офісних приміщень (б-2),
загальною площею 467 кв.м., по АДРЕСА_1, а 1
квітня 2013 року - акт опису й арешту
майна, а саме: кіоску (В-1), загальною
площею 5,6 кв.м., по АДРЕСА_1.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
виходив із того, що позов ОСОБА_3
підлягає задоволенню на підставі ст. 392,
ч. 2 ст. 376 ЦК України та ст. ст. 52, 59 Закону
України «Про виконавче провадження».

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та ухвалюючи нове рішення
про відмову в позові, апеляційний суд
виходив із того, що позивач
неправомірно перепланував приміщення
кіоску (В-1), площею 5,6 кв.м., у виробничі
приміщення із магазином і прохідною,
загальною площею 101,2 кв.м., а також
приміщення котельні (Б), площею 29,1 кв.м.,
у будівлю виробничих та офісних
приміщень, загальною площею 467 кв.м.
Крім того, у встановленому законом
порядку позивачу не виділялась
земельна ділянка під зазначеними
самочинно перепланованими
приміщеннями, позивач не звертався до
компетентного державного органу про
прийняття забудови до експлуатації.
Оскільки відсутні підстави для
задоволення позову про визнання права
власності, то відсутні й підстави для
задоволення позову у частині
виключення майна з акта опису й арешту.

Із висновками судів повністю
погодитись не можна з огляду на таке.

Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник
майна має право вимагати усунення
перешкод у здійсненні ним права
користування та розпоряджання своїм
майном.

Згідно із ч. 1 ст. 60 Закону України «Про
виконавче провадження» особа, яка
вважає, що майно, на яке накладено
арешт, належить їй, а не боржникові,
може звернутися до суду з позовом про
визнання права власності на це майно і
про зняття з нього арешту.

Відповідно до п. 4 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27 серпня 1976
року №6 «Про судову практику в справах
про виключення майна з опису» за
правилами,установленими для розгляду
позовів про виключення майна з опису,
розглядають вимоги громадян і
організацій, що ґрунтуються на праві
власності на описане майно або на праві
володіння ним.

Ухвалюючи рішення про відмову в позові,
апеляційний суд виходив із того, що
позивач ОСОБА_3 неправомірно
перепланував приміщення кіоску (В-1),
площею 5,6 кв.м., яке згідно повідомлення
ВДВС Ківерцівського районного
управління юстиції належить ТОВ
«Задимлянка», у виробничі приміщення
із магазином і прохідною, а також
приміщення котельні (Б), площею 29,1 кв.м.,
яке зареєстроване за ним на праві
власності у таких же розмірах, у
будівлю виробничих та офісних
приміщень загальною площею 467 кв.м. Крім
того, апеляційний суд дійшов висновку
про те, що позивачу надано дозвіл на
складання проекту землеустрою для
відведення земельною ділянки в оренду
для обслуговування виробничих
приміщень, які перебувають в
постійному користуванні ТОВ
«Задимлянка».

Згідно із ч. 3 ст. 61 ЦПК України
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Зазначених вище висновків апеляційний
суд дійшов без повного з'ясування
обставин справи і такі при розгляді
інших справ можуть мати преюдиційне
значення.

Не можна погодитись із висновком
апеляційного суду про те, що рішенням
Жидичинської сільської ради
Ківерцівського району Волинської
області № 17/20 від 3 серпня 2012 року
позивачу надано дозвіл на складання
проекту землеустрою щодо відведення
земельної ділянки в оренду для
обслуговування існуючих виробничих
приміщень, які перебувають у
постійному користуванні ТОВ
«Задимлянка», оскільки у вказаному
рішенні сільської ради зазначено про
землі, а не приміщення, які перебувають
у постійному користуванні ТОВ
«Задимлянка» (а.с. 138). Із цього рішення
випливає, що позивачу надано дозвіл на
складання проекту землеустрою щодо
відведення земельної ділянки для
обслуговування існуючих приміщень (
виробничий цех, склад, котельня).

У позовній заяві, як на підставу позову,
позивач посилається на те, що
приміщення, на які накладено арешт, на
час звернення стягнення на іпотечне
майно, були перебудовані й
переплановані, але є його власністю.

Згідно акта опису й арешту майна від 1
квітня 2013 року описано й накладено
арешт на кіоск (В-1), загальною площею 5,6
кв.м. (а.с.16). Апеляційний суд установив,
що приміщення такої площі відсутнє.

Згідно акта опису й арешту майна від 14
вересня 2012 року описано й накладено
арешт на добудовану будівлю виробничих
та офісних приміщень (В-2), загальною
площею 467 кв.м. ( а.с. 14-15).

Із матеріалів справи вбачається, що
відповідно до витягу про державну
реєстрацію прав ОСОБА_3 на праві
приватної власності на підставі
рішення господарського суду від 17
жовтня 2011 року належить котельня,
частка 1/1 (а.с. 11).

Із матеріалів справи вбачається, що
станом на 8 грудня 2011 року технічний
паспорт на котельню та будівлю
виробничих і офісних приміщень,
загальною площею 467 кв.м., вцілому
видано ОСОБА_3 (а.с. 167). Станом на 10
серпня 2008 року технічний паспорт на
виробничі приміщення з магазином і
прохідною, загальною площею 101,2 кв.м.,
було видано ТОВ «Задимлянка» (а.с.163).

Дійшовши висновку про те, що позивач
перебудував зазначені вище спірні
приміщення, апеляційний суд водночас
дійшов висновку про відсутність
підстав для зняття арешту з цього
майна, що означає про його належність
ТОВ «Задимлянка».

Вирішуючи спір, суди першої та
апеляційної інстанцій у порушення ст.
ст. 213, 214, 303, 316 ЦПК України належним
чином не з'ясували та не мотивували, чи
позивач добудував (перебудував) спірні
приміщення, на які накладено арешт, чи
інша особа; кому належать спірні
переобладнані та переплановані спірні
приміщення, яка особа ними володіє
(користується) і на якій підставі; на
які саме приміщення накладено арешт (на
ті, які зареєстровано на праві
власності за позивачем, визнано за ним
право власності на підставі рішення
господарського суду, чи інші
приміщення); чи є приміщення, на які
накладено арешт, самостійними окремими
об'єктами нерухомого майна, чи
прибудовою до приміщень, на які визнано
право власності за позивачем на
підставі рішення господарського суду,
чи їх перебудовою; чи порушує права
позивача накладення арешту на вказані
приміщення.

З огляду на допущені судами порушення
норм процесуального права, які
унеможливили встановлення фактичних
обставин справи, ухвалені у справі
судові рішення необхідно скасувати та
направити справу на новий розгляд до
суду першої інстанції відповідно до ст.
338 ЦПК України.

Керуючись статтями 335, 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу фізичної
особи-підприємця ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Ківерцівського районного суду
Волинської області від 24 липня 2013 року
та рішення апеляційного суду
Волинської області від 17 жовтня 2013 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
М.І. Наумчук

Судді:
О.В. Кадєтова

Г.І. Мостова

А.С. Олійник

Д.О. Остапчук