Провадження № 2/127/1033/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

03.03.2014 року
Вінницький міський суд Вінницької
області

в складі : головуючого судді Федчишена
С.А.,

при секретарі Підвисоцькій О.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Вінниці цивільну справу
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
розподіл спільно нажитого майна, -

встановив:

ОСОБА_1 звернулась до суду з
позовом до ОСОБА_2 про розподіл спільно
нажитого майна. Позов мотивовано тим,
що сторони зареєстрували шлюб 19.10.1985
року у Порицькій сільській раді
Хмільницького району Вінницької
області, 16.10.1995 року шлюб між сторонами
розірвано. За час спільного життя у
спільну сумісну власність подружжя
сторони набули житловий будинок
АДРЕСА_1, що підтверджується свідоцтвом
про право власності на будівлю № 1086 від
04.04.2000року, актом прийомки до
експлуатації будинку №96 від 13.03.2000
року, де вказано дозвіл на будівництво -
рішення від 31.03.1990 року 39 по будинковою
книгою про реєстрацію у вказаному
будинку, технічним паспортом на
житловий будинок № 21438, копіями
квитанцій до прибудинкового касового
ордера та накладних про придбання
позивачем будівельних матеріалів для
будівництва вказаного будинку в 1990-1997
роках. З 2003 року ОСОБА_2 із позивачем
спільно не проживав по АДРЕСА_1, так як
виїхав у с. Порика, Хмельницького
району, Вінницької області, де і
проживає по даний час. Просила
розділити в натурі належний на праві
спільної сумісної власності будинку,
розташованого за адресою м. Вінниця
АДРЕСА_1 визнавши за позивачем право
власності на ? його частину та стягнути
з відповідача на користь позивача
судові витрати.

В судовому засіданні позивач та
її представник позов підтримали за
обставин викладених в ньому, просили
позов задовольнити.

Відповідач та його представник в
судовому засіданні позов не визнали,
просили відмовити в задоволенні позову
із застосуванням позовної давності.

Заслухавши пояснення учасників
судового процесу, показання свідків,
дослідивши матеріали справи та
матеріали інвентаризаційної справи,
оцінивши докази в їх сукупності, суд
приходить до висновку про відсутність
правових підстав для задоволення
позову, з наступних підстав.

При розгляді справи, судом
встановленні наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

З матеріалів справи та пояснень
сторін вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2
перебували в зареєстрованому шлюбі з
19.10.1985 року.

16.10.1995 року відділом реєстрації актів
громадянського стану Замостянського
райвиконкому м. Вінниці розірвано шлюб
між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, актовий запис № 518
(а.с.8).

Перебуваючи в шлюбі ОСОБА_1 та ОСОБА_2
розпочали будівництво житлового
будинку по АДРЕСА_1

З показань в судовому засіданні
свідків ОСОБА_3,ОСОБА_4,
ОСОБА_5,ОСОБА_6,ОСОБА_7 вбачається, що
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 спільно приймали
участь в будівництві будинку.

Відповідно до акту прийомки до
експлуатації індивідуального
житлового будинку та господарських
споруд № 96 від 13.03.2000 року будівництво
будинку АДРЕСА_1 розпочате 1990 року та
закінчене в 1993 році (а.с.20).

Згідно свідоцтва про право приватної
власності на будівлю № 1086 від 04.04.2000
року ОСОБА_2 належить домоволодіння по
АДРЕСА_1 в м. Вінниці на підставі
рішення виконкому Вінницької міської
ради № 348 від 30.03.2000року (а.с.21).

Таким чином, судом встановлено, що шлюб
між сторонами розірвано 16.10.1995року.
Після розірвання шлюбу 04.04.2000 року
ОСОБА_2 отримав свідоцтва про право
приватної власності на спірний
будинок, тобто право власності на
будинок в нього виникло після
розірвання шлюбу, тому даний будинок
не є об'єктом спільної власності
подружжя.

Згідно п. 4 прикінцевих та перехідних
положень ЦК України щодо цивільних
відносин, які виникли до набрання
чинності Цивільним кодексом України,
положення цього Кодексу
застосовується до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до статей 16, 17 Закону
України "Про власність", статті 22 КпШС
України, який був чинним до 1 січня 2004
року, спільною сумісною власністю
визнавалось майно, нажите подружжям за
час шлюбу (майно, придбане внаслідок
спільної праці членів сім'ї, чи майно,
що є у власності осіб, які ведуть
селянське (фермерське) господарство,
якщо письмовою угодою відповідно між
членами сім'ї чи членами селянського
(фермерського) господарства не
передбачено інше, або майно, придбане
внаслідок спільної праці громадян, що
об'єдналися для спільної діяльності,
коли укладеною між ними письмовою
угодою визначено, що воно є спільною
сумісною власністю). В інших випадках
спільна власність громадян
визнавалась частковою. Якщо розмір
часток у такій власності не було
визначено й учасники спільної
власності при придбанні майна не
виходили з рівності їхніх часток,
розмір частки кожного з них визначався
ступенем його участі працею й коштами у
створенні спільної власності.

За необхідності поділу майна, яке було
нажите особами під час проживання
однією сім'єю без шлюбу, чоловік і жінка
мають право поділити майно за взаємною
згодою, шляхом укладення нотаріально
посвідченого договору або, при
недосягненні згоди, звернутися до суду
з позовом про визнання факту
проживання однією сім'єю, визнання
майна спільною сумісною власністю й
поділ такого майна.

Однак, позивачка не зверталась в суд з
позовом про визнання факту проживання
однією сім'єю і визнання будинку
АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю
подружжя.

Відповідно до диспозитивності
цивільного судочинства, передбаченої
ст. 11 ЦПК України, суд розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних осіб в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін.

Таким чином, на думку суду позивачка не
вірно обрала спосіб захисту свого
права.

Крім того, відповідно до ст. 29 КпШС
України для вимоги про поділ майна, яке
є спільною сумісною власністю
розведеного подружжя, встановлюється
трирічний строк позовної давності.

Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Статтею 57 ЦПК України встановлено, що
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

В силу статей 58, 59 ЦПК України,
належними є докази, які містять
інформацію щодо предмета доказування.
Сторони мають право обґрунтовувати
належність конкретного доказу для
підтвердження їхніх вимог або
заперечень. Суд не бере до розгляду
докази, які не стосуються предмета
доказування. Суд не бере до уваги
докази, які одержані з порушенням
порядку, встановленого законом.
Обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності (ст. 212 ЦПК).

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку про відсутність правових
підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 10, 11, 60, 61, 208, 212-215, 218 ЦПК України,
ст. ст. 16,17 ЗУ «Про власність», ст. ст. 22,
29 КпШС, суд -

Вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про розподіл спільно нажитого майна
відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Суддя: