АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц-7967103/2014
Головуючий у 1 інстанції -
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2 липня 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Головачова Я.В., Поливач Л.Д .

при секретарі Меєчко Д.П.

розглянула в відкритому судовому
засіданні у м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_1

на рішення Деснянського районного суду
м. Києва від 4 квітня 2014 року

в справі за позовом ОСОБА_1 до
Публічного акціонерного товариства
«ОТП Банк» про визнання недійсним
пункту кредитного договору,-

В С Т А Н О В И Л А :

В грудні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до
суду із вищезазначеним позовом, в якому
просив визнати недійсним пункт 2
кредитного договору № МL-020/043/2008 від
18.07.2008р., укладеного між ним та ЗАТ «ОТП
Банк», правонаступником якого є ПАТ
«ОТП Банк»,за яким він отримав від
банку кредит у сумі 71 050 дол. США. Проте,
при укладанні договору банк не надав
йому інформацію про те, що він не мав
цивільної правоздатності фінансової
установи, не був уповноваженим банком
щодо надання фінансових послуг
(операцій) та не мав банківської
генеральної ліцензії на здійснення
валютних операцій.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 4.04.2014 року в задоволенні
позову ОСОБА_1 відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1
подав апеляційну скаргу та,
посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального та
порушення норм процесуального права,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким задовольнити його
позовні вимоги.

На обґрунтування доводів апеляційної
скарги апелянт вказує, зокрема, що при
підписанні кредитного договору №
ML-020/043/2008 від 18.07.2008 року банком не було
надано інформацію про особу
кредитодавця, його спеціальну
правоздатність та дієздатність.
Відповідач приховав від позивача
інформацію про те, що в 2008 році банк мав
право лише надавати кредит готівковою
національною валютою та потім
здійснювати валютно-обмінну операцію.
Замість цього, у звичайному кредитному
договорі про надання кредиту
національною валютою позивач вписав
слова «Долар США»: «Розмір та Валюта
Кредиту 71 050 (Сімдесят одна тисяча п
'ятдесят.00) Валюта: Долар США»,таким
чином в пункті 2 кредитного договору
від 18.07.2008 р. приховав два договори:
кредитний договір в національній
валюті та договір купівлі-продажу
валюти (валютно-обмінну операцію).
Окрім цього,банк не зазначив що він є
уповноваженим банком або має
генеральну ліцензію на здійснення
валютних операції та не надав
інформацію що він мав цивільну
правоздатність фінансової (кредитної)
установи та є уповноваженим банком
щодо надання наступних фінансових
послуг, а при списанні комісійної
винагороди в іноземній валюті з
переведенням її на відповідні рахунки
у ПАТ «ОТП Банк» була відсутня
індивідуальна ліцензії НБУ на
здійснення разової валютної операції,.

Таким чином,вважає апелянт, ПАТ «ОТП
Банк» станом на 18.07.2008 року відповідно
до умов кредитного договору №ML-020/043/2008
від 18.07.2008 не мав права надавати кредити
готівковою іноземною валютою з
операційної каси банку.

В судове засідання суду апеляційної
інстанції, після оголошення перерви за
клопотанням представника ОСОБА_1 про
надання йому часу для подачі письмових
пояснень, ОСОБА_1 та його
представник,будучи належним чином
повідомлені про час та місце розгляду
справи, не з'явилися, причини неявки в
судове засідання не повідомили.

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК неявка
сторін, або інших осіб,які беруть
участь у справі, належним чином
повідомлених про час і місце розгляду
справи, не перешкоджає розглядові
справи.

Представник відповідача ПАТ «ОТП
Банк» в судовому засіданні проти
апеляційної скарги заперечувала,
підтримала подані письмові
заперечення та просила залишити
рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді Шахової О.В.,
пояснення осіб, які брали участь у
справі, перевіривши матеріали справи
та обговоривши доводи апеляційної
скарги колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах , встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти .

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України
договором є домовленість двох або
більше сторін, спрямована на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 статті 627 ЦК України
передбачено, що відповідно до статті 6
цього Кодексу сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього Кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Істотними умовами договору є умови про
предмет договору, умови, що визначені
законом як істотні або є необхідними
для договорів даного виду, а також усі
ті умови, щодо яких за заявою хоча б
однієї із сторін має бути досягнуто
згоди.

Статтею 1054 ЦК України передбачено, що
за кредитним договором банк
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти.

Статтею 1055 ЦК України кредитний
договір укладається в письмовій формі.

Відповідно до ст. 202 ЦК України
гіравочином є дія особи , спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов»язків .

Згідно до п. 5 ст. 203 ЦК України правочин
має бути спрямований на реальне
настання правових наслідків, що
обумовлені ним.

Частиною 1 ст. 230 ЦК України визначено,
якщо одна сторона правочину навмисно
ввела другу сторону в оману щодо
обставин , які мають істотне значення (
частина перша ст. 229 цього Кодексу) ,
такий правочин визнається судом
недійсним .

Згідно з п.20 Постанови Пленуму ВС
України № 9 «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 06.11.2009 р.
правочин визнається вчиненим під
впливом обману у випадку навмисного
введення іншої сторони в оману щодо
обставин, які впливають на вчинення
правочину. Ознакою обману є умисел у
діях однієї зі сторін правочину .

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 4 Закону
України «Про фінансові послуги та
державне регулювання ринків
фінансових послуг» фінансовою
послугою вважається надання коштів у
позику, в тому числі на умовах
фінансового кредиту.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, 18 липня 2008 р. між
позивачем ОСОБА_1 та ЗАТ « ОТП Банк» ,
правонаступником якого є ПАТ «ОТП
Банк»,було укладено кредитний договір
№ ML-020/043/2008 , який складається з двох
частин ( а.с. 54-57 ).

Відповідно до ч.1 п. 2 кредитного
договору банк- відповідач надав
позичальнику - позивачеві кредит ,який
він прийняв на наступних умовах :
-розмір кредиту - 71 050 , валюта : долар США
; цільове використання кредиту : - на
оплату комісії банку - на споживчі цілі
; річна база нарахування процентів : 360
календарних днів у році; -дата
остаточного повернення кредиту - 18
липня 2023 р.

Відмовляючи ОСОБА_1 в задоволенні
позову, суд першої інстанції виходив з
того, що в матеріалах справи відсутні
докази того, що при укладені між
сторонами кредитного договору
відповідач ввів його (позивача) в оману
щодо обставин , які впливають на
вчинення правочину, а саме в частині
правомірності надання кредиту в
іноземній валюті.

Судом встановлено, що підписанню
вищезазначеного кредитного договору
передувало заповнення позичальником
23.06.2008 р. анкети-заяви , в якій останній
зазначив призначення кредиту -
споживчі цілі та бажану суму кредиту - 71
050 дол. США ( а.с. 24 ) . Також в зазначеній
анкеті позивач зазначив про те , що
підписанням цієї анкети -заяви він
підтверджує , що банк надав йому в
письмовій формі та в повному об'ємі
інформацію , передбачену п.2 ст. 11 Закону
України « Про захист прав споживачів».
Анкета-заява підписана позивачем 23.06.2008
року.

Окрім цього, судом першої інстанції
встановлено,що кредитний договір від
18.07.2008 року № МL-020/043/2008 укладений між
сторонами у письмовій формі та містить
необхідні реквізити, які ідентифікують
відповідача як фінансову установу,
зокрема найменування банку, адресу
місцезнаходження, ідентифікаційний
номер, МФО, тощо.

Таких висновків суд дійшов після
повної та всебічної перевірки обставин
справи, належної оцінки доказів та
застосував правові нормі,які регулюють
дані правовідносини, з огляду на що
рішення суду є законним та
обґрунтованим і підстав для його
скасування не вбачається.

Колегія суддів не приймає доводи
апеляційної скарги про те, що
незаконність рішення суду першої
інстанції полягає в тому, що відповідач
приховав інформацію про відсутність у
нього права на здійснення
валютно-обмінних операцій та має
генеральну ліцензію та індивідуальну
ліцензію НБУ на їх здійснення,оскільки
ці доводи були предметом розгляду суду
першої інстанції,який надав їм належну
правову оцінку та встановив, що
відповідач є фінансовою (кре6дитною)
установою та відповідно до закону має
право,за рахунок залучених коштів
надавати фінансові кредити.

Відповідно до ч. З ст. 5 Закону України
«Про фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг »
в редакції від 15.12.2006 року, яка діяла на
момент укладення спірного кредитного
договору,фінансовою послугою
вважається надання коштів,в тому числі
і на умовах фінансового кредиту,надати
який, за рахунок залучених коштів, має
право на підставі відповідної ліцензії
лише кредитна установа.

Кредитною установою є фінансова
установа, яка відповідно до закону має
право за рахунок залучених коштів
надавати фінансові кредити на власний
ризик.

Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету
Міністрів України «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю» операції з валютними
цінностями здійснюються на підставі
генеральних та індивідуальних
ліцензій Національного банку України.
Операції з валютними цінностями банки
мають право здійснювати на підставі
письмового дозволу (генеральної
ліцензії) на здійснення операцій з
валютними цінностями відповідно до п. 2
ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів
України «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю».

Судом встановлено, що на час укладення
спірного кредитного договору ЗАТ «ОТП
Банк» ( правонаступником якого є
позивач) діяло на підставі виданих
03.12.2001 р. Національним Банком України
документів,а саме: банківської
ліцензії № 191 на право здійснювати
банківські операцій, визначених
частиною першою та пунктами 5-11 частини
другої статті 47 Закону України « Про
банки і банківську діяльність» ;
дозволу №191-1 на право здійснення
операцій, визначених пунктами 1-4
частини другої та частиною четвертою
статті 47 цього Закону та додатку до
дозволу № 191-1, який містить перелік
операцій, які має право здійснювати
Акціонерний комерційний банк
«Райффайзенбанк Україна» ( а.с. 25,26,27 ).

Відповідно до ч. 3 ст. 91 ЦК України
юридична особа може здійснювати окремі
види діяльності, перелік яких
встановлюється законом, після
одержання нею спеціального дозволу (
ліцензії).

Відповідно до ч. 2 ст. 192 та ч. 3 ст. 533 ЦК
України, використання іноземної
валюти, в тому числі при здійснені
розрахунків на території України за
зобов'язаннями, допускається у
випадках, в порядку та на умовах,
встановлених законом.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про
банки і банківську діяльність» кошти
це гроші у національній або іноземній
валюті.

Статті 47 та 49 цього Закону визначають
операції банків із розміщення
залучених коштів від свого імені, на
власних умовах та на власний ризик як
кредитні операції, незалежно від виду
валюти, яка використовується.

Вказані операції здійснюються на
підставі банківської ліцензії.

Відповідно до п. 1 глави 3 розділу 2
Положення про порядок та умови
торгівлі іноземною валютою,
затвердженою Постановою Правління НБУ
від 10 серпня 2005 року за № 281, резиденти
мають право купувати, обмінювати
іноземну валюту з метою виконання
зобов'язань (у тому числі власних
операцій суб'єктів ринку) за
винагороди, неустойки тощо в іноземній
валюті на підставі кредитних договорів
та ін.

Згідно з ч. 2 ст. 44 Закону про
Національний Банк України зазначено,
що Національний банк діє як
уповноважена державна установа при
застосуванні законодавства України
про валютне регулювання і валютний
контроль. До компетенції Національного
банку у сфері валютного регулювання та
контролю належить, зокрема видача та
відкликання ліцензій, здійснення
контролю, у тому числі шляхом
здійснення планових і позапланових
перевірок за діяльністю банків,
юридичних та фізичних осіб (резидентів
та нерезидентів), які отримали ліцензію
Національного банку на здійснення
валютних операцій, в частині
дотримання ними валютного
законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 5 Декрету
Національним банком України видаються
генеральні ліцензії комерційним
банкам на здійснення валютних
операцій, що не потребують
індивідуальної ліцензії, на весь
період дії режиму валютного
регулювання.

Відповідно до ч. З ст. 47 ЗУ «Про банки та
банківську діяльність» на підставі
лише банківської ліцензії, банки мають
право здійснювати банківську операцію
щодо «Розміщення залучених коштів від
свого імені, на власних умовах та на
власний ризик» (кредитування).

Згідно листа від 07.12.2009 р. за №
13-210/7871-22612, Національний Банк України
повідомив територіальним управлінням
Національного банку України , банкам
України та їх філіям, Асоціації
українських банків про правомірність
укладання кредитних договорів в
іноземній валюті, зокрема вказав про
те, що операції з валютними цінностями
банки мають право здійснювати на
підставі письмового дозволу (
генеральна ліцензія) на здійснення
операцій з валютними цінностями
відповідно до пункту 2 статті 5 Декрету
Кабінету Міністрів України « Про
систему валютного регулювання і
валютного контролю». Також в
зазначеному листі Національний банк
України повідомив , що уповноважені
банки на підставі банківської ліцензії
та письмового дозволу на здійснення
операцій з валютними цінностями мають
право здійснювати операції з надання
кредитів в іноземній валюті .

Таким чином, суд першої
інстанції,врахувавши обставини справи
та застосувавши до спірних
правовідносин, зокрема, ЗУ «Про
фінансові послуги та державне
регулювання ринків фінансових послуг»,
ЗУ « Про банки та банківську
діяльність», Декрет КМУ «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю» від 19.12.93р №15-93, роз'яснення,
викладені в п. 10 Постанови Пленуму ВССУ
від 30.03.2012 р. № 5 « Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин», вірно
виходив з того, що відповідач на час
укладання з позивачем кредитного
договору,діяв на підставі чинного
законодавства,мав право на здійснення
банківських операцій на підставі
генеральної ліцензії №191 від 3 грудня
2001 року, невід'ємною частиною якої є
Дозвіл від 8 листопада 2006 року та
додаток до нього, в якому наведено
перелік операцій з валютними
цінностями,які має право здійснювати
відповідач. При цьому судом
встановлено, що отримання
відповідачем,окрім генеральної,
індивідуальної ліцензії на здійснення
операцій з валютними цінностями є не
обов'язковою.

Згідно з п. 1.5 Положення про порядок
видачі Національним банком України
індивідуальних ліцензій на
використання іноземної валюти на
території України як засобу платежу,
затвердженого постановою Правління
Національного банку України від 14
жовтня 2004 року № 483 та зареєстрованого
в Міністерстві юстиції України 9
листопада 2004 року за № 1429/10028,
використання іноземної валюти як
засобу платежу без індивідуальної
ліцензії дозволяється, якщо
ініціатором або отримувачем за
валютною операцією є уповноважений
банк.

Ця норма стосується лише тих операцій
уповноваженого банку, на здійснення
яких Національний банк України видав
йому ліцензію та письмовий дозвіл на
здійснення операції з валютними
цінностями).

Таким чином, за відсутності
нормативних умов для застосування
індивідуального ліцензування щодо
вказаних операцій єдиною правовою
підставою для здійснення банками
кредитів в іноземній валюті згідно зі
ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів
України «Про систему валютного
регулювання і валютного контролю» є
наявність у банку генеральної ліцензії
на здійснення валютних операцій,
отриманої у встановленому порядку.

Щодо посилань позивача стосовно
ненадання йому банком інформації
відповідно до ЗУ «Про захист прав
споживачів»,судом встановлено, що таку
інформацію він отримав в повному
обсязі,що підтверджується його
підписом в анкеті-заяві.

З огляду на викладене, доводи
апеляційної скарги про неправильне
застосування норм матеріального права,
невідповідність зроблених в рішенні
висновків фактичним обставинам справи
є безпідставними на правильність
висновків суду не впливають та їх не
спростовують.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303,304,307,308,313-315, 317, 319 ЦПК
України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 4 квітня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена в касаційному порядку до
Вищого Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді: