У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2014 року
м. Рівне

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ апеляційного
суду Рівненської області в складі
суддів : Малько О.С., Бондаренко Н.В.,
Шимківа С.С.,

секретар судового засідання
Пиляй І.С.

розглянула у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 на заочне рішення Рівненського
районного суду від 17 грудня 2013 року в
справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_3 , третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору-
ОСОБА_4, - про визнання свідоцтв про
право на спадщину за законом
недійсними та визнання права власності
на спадкове майно.

Заслухавши доповідача, пояснення
осіб, які з*явились у судове засідання,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів,-

в с т а н о в
и л а :

Рішенням Рівненського районного
суду від 17 грудня 2013 року в задоволенні
позовних вимог відмовлено.

В поданій на це рішення
апеляційній скарзі ОСОБА_1 та ОСОБА_2
вказують, що суд безпідставно відмовив
у задоволенні заявлених ними вимог.

Вони надали суду достатньо
доказів того, що як спадкоємці першої
черги після смерті в 2001 році їх матері
ОСОБА_6 вони прийняли спадщину у
відповідності до ч. 1 ст. 249 Цивільного
кодексу УРСР шляхом вступу в
управління або володіння спадковим
майном.

В спадковому будинку ОСОБА_1
зареєстрований з січня 2000 року , що
підтверджено його паспортом, а
відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу
УРСР чинного на момент відкриття
спадщини, він визнається таким, що
прийняв спадщину, оскільки місцем
постійного проживання вважалось місце,
де особа належним чином зареєстрована.

Судом при вирішенні справи
застосовано ст.1268 Цивільного кодексу
України, який не діяв на час відкриття
спадщини.

Вони від спадщини після смерті
матері не відмовлялись, а тому їх права
як спадкоємців підлягають захисту
шляхом скасування свідоцтв про право
на спадщину виданих на ім* я ОСОБА_3 в 2002
та 2003 роках.

Апеляційна скарга підлягає
відхиленню з таких підстав.

Із матеріалів справи вбачається і
це встановлено в судовому засіданні, що
позивачі в січні 2013 року звернулись з
позовом до свого батька - ОСОБА_3 про
визнання недійсними та скасування
свідоцтв про право на спадщину,
посвідчених Рівненською районною
державною нотаріальною конторою 23
грудня 2003 року та 31 серпня 2002 року,
виданих ОСОБА_3 після смерті ОСОБА_6

В обгрунтування позовних вимог
покликались на те, що з 25 жовтня 2001 року
спадкове майно, яке належало їх матері
ОСОБА_6 належить по 1/3 ОСОБА_3, ОСОБА_1 і
ОСОБА_2 і вони мають право будь-коли
звернутись до нотаріальної контори за
отриманням свідоцтва про право на
спадщину, а видачею оскаржуваних
свідоцтв про право на спадщину їх,
позивачів, незаконно усунено від права
спадкування.

Відмовляючи у задоволенні
заявлених позовних вимог, суд першої
інстанції вірно виходив з їх
недоведеності та необгрунтованості з
покликанням на вимоги ст.ст.3, 11 ЦПК
України.

Позивачі протягом тривалого
часу( понад 10 років) не оспорювали
отримані відповідачем, їхнім батьком,
свідоцтва про право спадщину.

Вимог щодо права на конкретне
спадкове майно не заявляли і не
заявляють, а з позовом до суду
звернулись лише після укладення
відповідачем договору дарування
житлового будинку дочці ОСОБА_4

Справу суд вирішував з на
підставі норм Цивільного кодексу УРСР,
який діяв на час відкриття спадщини в
2001 році і правильно зазначив, що
доказів щодо вчинення дій про
прийняття спадщини у відповідності до
ст. 249 цього Кодексу позивачі не
надали., оскільки відомостей про
проживання їх на час відкриття
спадщини разом зі спадкодавцем у
справі немає.

В суді апеляційної інстанції
ОСОБА_1 надав пояснення, що в
нотаріальну контору за видачею
свідоцтва про право на спадщину не
звертався, оскільки знав ,що таке
свідоцтво отримано батьком і він не
бажав його оспорювати.

Відповідно до статті 3 ЦПК
України, статті 15 Цивільного кодексу
України кожна особа має право на захист
свого цивільного права лише у разі його
порушення, невизнання або оспорювання,
а в даному випадку позивачами не
доведено порушення їх прав
відповідачем у зв*язку з отриманням
ним в установленому законом порядку
свідоцтв про право на спадщину після
смерті своєї дружини.

Судом першої інстанції ухвалено
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
а доводи апеляційної скарги не
спростовують викладених у ньому
висновків.

На підставі наведеного, керуючись
ст.ст. 303, 304, 307, 308, 313-315, 317, 319, 323-325
Цивільного процесуального кодексу
України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_2
відхилити

Рішення Рівненського районного суду
Рівненської області від 17 грудня 2013
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена у
касаційному порядку сторонами та
особами, які беруть участь у справі,
протягом двадцяти днів з дня набрання
нею законної сили до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Судді: Малько О.С.
Бондаренко Н.В.
Шимків С.С.