Справа № 352/1122/13-ц
Провадження № 22-ц/779/593/2014
Головуючий у 1 інстанції Хоминець М.М.
Суддя-доповідач Матківський Р.Й.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого
Матківського Р.Й.

суддів
Мелінишин Г.П., Шишка А.І.

секретаря:
Бойчука Л.М.

з участю: апелянтів ОСОБА_2 та
його представника ОСОБА_3, ОСОБА_2,
ОСОБА_4, позивача ОСОБА_5 та його
представника ОСОБА_6

розглянувши у відкритому
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_5 до ОСОБА_2, ОСОБА_7, ОСОБА_4 про
визнання частково недійсним договору
дарування та визнання права власності
на частину будинковолодіння, з
апеляційною скаргою ОСОБА_2, ОСОБА_7,
ОСОБА_4 на рішення Тисменицького
районного суду від 09 вересня 2013 року,-

в с т а н о в и л а :

В квітні 2013 року ОСОБА_5 звернувся в суд
з позовними вимогами до ОСОБА_2, ОСОБА_2,
ОСОБА_4 про визнання частково, а саме в
частині 7/16 недійсним договору
дарування будинковолодіння АДРЕСА_1,
укладеного 27 березня 2004 року між
ОСОБА_8, ОСОБА_2, ОСОБА_2, ОСОБА_4 та
визнання права власності на 7/16 частин
даного будинковолодіння за позивачем,
мотивуючи тим, що йому як члену
колишнього колгоспного двору належало
4/16 частин будинковолодіння та 3/16 - в
порядку спадкування після смерті у 2002
році дружини ОСОБА_9

Рішенням Тисменицького районного суду
від 09.09.2013 року позов задоволено.

Визнано недійсним у частині 7/16 частин
будинковолодіння договір дарування
будинковолодіння від 27 березня 2004 року,
укладеного між ОСОБА_8 та ОСОБА_2,
ОСОБА_2, ОСОБА_4, посвідчений державним
нотаріусом Тисменицького районної
державної нотаріальної контори Колтун
С.В. та зареєстрований у реєстрі за
№1-718. Визнано за позивачем ОСОБА_5 право
власності на 7/16 частин даного
будинковолодіння АДРЕСА_1 загальною
вартістю 33 825 грнивень з підстав
належності йому 4/16 частин на праві
спільної сумісної власності та 3/16
частин у порядку спадкування за
законом після померлої дружини ОСОБА_9

На дане рішення відповідачі ОСОБА_2,
ОСОБА_2, ОСОБА_4 подали апеляційну
скаргу, просять його скасувати та
ухвалити нове про відмову в
задоволенні позову. Зазначають, що їх
мама, ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1,
подарувала їм у рівних частках
домоволодіння, що їй належало. Суд,
ухвалюючи рішення, не послався на
статті глави 16 ЦК України, які
передбачають підстави для визнання
недійсними договорів.

Судом не взято до уваги ту обставину, що
позивач, вважаючи своє право порушеним
не оскаржив у відповідному порядку ні
свідоцтво про право власності на
домоволодіння від 12 вересня 1989 року,
виданого на ім'я їх батька, яке він
отримав на підставі рішення виконкому
Павлівської сільської ради №111 від 14
червня 1989 року, ні свідоцтво про право
на спадщину за законом, виданого на ім'я
їх мами ОСОБА_8 27 березня 2002 року
Тисменицькою державною нотаріальною
конторою, що є обов'язковою умовою при
розгляді такої категорії справ.

Також судом не враховано та обставина,
що їхні батьки створили спірне
домоволодіння в 1972 році, тобто ще
задовго до того, як позивач після
одруження з сестрою ОСОБА_9 оселився в
ньому і відповідно не міг набути права
власності на майно, до створення якого
він не доклав жодних зусиль. Також
необґрунтованим є застосування судом
ЗУ «Про власність», який набрав
чинності 15 квітня 1991 року, після того як
вже було отримано свідоцтво про право
власності на спірне будинковолодіння
їхнім батьком у 1989 році.

Вважають, що позивач, навіть якщо і мав
право на частку у майні колишнього
колгоспного двору, то він її втратив,
оскільки вибув з нього ще в 2002 році
після смерті дружини. Щодо задоволення
позову з підстав набуття права
власності на 3/16 частини спірного
домоволодіння у порядку спадкування за
законом після померлої ОСОБА_9, то суд
допустився помилки щодо розміру її
частки, оскільки не врахував, що
остання не витребувала своєї частки як
член колгоспного двору і, крім того,
після смерті їх батька спадкоємцями
першої черги були ще й апелянти.

Апелянти вважають, що суд повинен
застосувати строки позовної давності,
оскільки з представлених доказів
вбачається, що позивач ще 28 жовтня 2002
року знав про своє порушене право, а
звернувся до суду з даним позовом через
11 років.

Вислухавши апелянтів та представника,
які вимоги скарги підтримали, позивача
та його представника, які вимоги скарги
не визнали, перевіривши матеріали
справи, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга підлягає до
задоволення.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції таким
вимогам не відповідає.

Судом першої інстанції встановлено, що
будинок АДРЕСА_1 належав до колгоспного
двору, членами якого були позивач, його
дружина ОСОБА_9 та батьки дружини -
батько ОСОБА_12 та мати ОСОБА_8

ОСОБА_5 поселився у дворі восени 1979 року
після одруження з ОСОБА_9, а з 13
березня 1980 року прописаний за цією
адресою.

Станом на 1991 рік у дворі проживали
ОСОБА_12 - голова двору, ОСОБА_8, ОСОБА_9 та
позивач, що підтверджується довідкою
Павлівської сільської ради, виданою на
підставі даних погосподарських книг.

Судом також встановлено, що у 1994 році
помер ОСОБА_12, та ? частину спірного
будинковолодіння успадкувала дружина
ОСОБА_8 і дочка ОСОБА_9 як спадкоємці за
законом першої черги в порядку ст. 549 ЦК
УРСР шляхом фактичного вступу в
управління та володіння спадковим
майном, ставши співвласниками по 6/16
частин кожна. Після смерті ОСОБА_9
ІНФОРМАЦІЯ_2 належні їй 6/16 частин
будинковолодіння успадкували чоловік
ОСОБА_5 і матір ОСОБА_8 як єдині
спадкоємці за законом першої черги в
порядку ст. 549 ЦК УРСР шляхом фактичного
вступу в управління та володіння
спадковим майном.

27 березня 2004 року ОСОБА_8 подарувала
будинок АДРЕСА_1 дітям ОСОБА_2, ОСОБА_2,
ОСОБА_4 по 1/3 його частини.

За змістом позовних вимог ОСОБА_5
просить відновити втрачене право
власності на частину майна будівлі по
АДРЕСА_1 шляхом визнання частково
недійсним договору дарування
укладеного 27 березня 2004 року.

До апеляційної скарги апелянти подали
копію довідки від 28 жовтня 2002 року,
виданої виконавчим комітетом
Павлівської сільської ради на ім'я
позивача, у якій зазначено, що житловий
будинок та господарські будівлі по
АДРЕСА_1 зареєстровано за ОСОБА_8, яка
його пізніше подарувала своїм дітям.

На підставі зазначеної довідки позивач
ОСОБА_5 у січні 2003 року звернувся до
Тисменицького районного суду з позовом
про визнання за ним права власності на
7/16 частин спірного будинковолодіння.

В засіданні апеляційного суду позивач
не заперечив, що йому виконкомом
сільської ради видавались довідки про
склад сім'ї та реєстрацію
будинковолодіння за ОСОБА_8 після
смерті його дружини, на підставі яких
він звертався з позовом до
Тисменицького районного суду, а
позовну заяву 05 червня 2003 року було
залишено без розгляду у зв'язку з тим,
що ОСОБА_8 дозволила йому проживати у
літній кухні і на даний час йому для
проживання необхідна тільки врем'янка,
а не весь будинок.

У довідці, виданій виконкомом
сільської ради 11 квітня 2013 року
зазначено, що позивач у спірному
домоволодінні зареєстрований, але не
проживає.

Згідно п. 11 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судове
рішення у цивільній справі»,
встановивши, що строк для звернення з
позовом пропущено без поважної
причини, суд у рішенні зазначає про
відмову в позові з цих підстав, якщо про
застосування позовної давності
заявлено стороною у спорі, зробленою до
ухвалення ним рішення, крім випадків,
коли позов не доведено, що є
самостійною підставою для цього.

Відповідно до ст. 257, 261 та 267 ЦК України,
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у 3 роки.

Перебіг позовної давності починається
з дня, коли особа дізналася або могла
дізнатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Правові наслідки спливу строку
позовної давності можуть
застосовуватися лише у тих випадках,
коли буде доведено існування самого
суб'єктивного цивільного права і факт
його порушення або оспорювання.

Позивач ОСОБА_5 та його представник
безпідставно наголошують на тому, що
під час розгляду справи судом першої
інстанції відповідачі не заявляли про
відмову в задоволенні позову у зв'язку
із пропуском строку позовної давності.

У тексті рішення суду першої інстанції
зазначено, що відповідачі по даній
справі та їх представник заявляли про
пропуск позивачем строку позовної
давності, оскільки позивачу було
відомо, що їхня мати ОСОБА_8 була
власником спірного будинковолодіння, і
суд першої інстанції з'ясовував
питання щодо заяви відповідачів про
застосування строку позовної давності.

Враховуючи, що про порушене право
власності ОСОБА_5 знав до укладення
договору дарування у 2004 році, у
засіданні переконливо підтверджено, що
позивач ще 28 жовтня 2002 року із виданої
йому виконавчим комітетом Павлівської
сільської ради довідки дізнався, що
житловий будинок та господарські
будівлі по АДРЕСА_1 зареєстровано за
ОСОБА_8, яка його пізніше подарувала
своїм дітям. З цього часу дізнався про
порушення свого права на частину майна,
проте звернувся за захистом порушеного
права із обраним способом захисту
тільки у квітні 2013 року, підстав
поважності пропуску строку не навів.

Відповідачі наполягають у
застосуванні наслідків пропущеного
строку, а тому колегія суддів вважає,
що у з'язку з цим позовні вимоги до
задоволення не підлягають.

Керуючись ст.ст. 218, 307, 309, 316 ЦПК України
колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, ОСОБА_7,
ОСОБА_4 задоволити.

Рішення Тисменицького районного суду
від 09 вересня 2013 року скасувати та
ухвалити нове.

В задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_2,
ОСОБА_7, ОСОБА_4 про визнання частково
недійсним договору дарування та
визнання права власності на частину
будинковолодіння відмовити за
пропуском строку позовної давності.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, однак може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:
Р.Й. Матківський

Судді: Г.П. Мелінишин

А.І. Шишко