Справа № 442/620/11 Головуючий у 1 інстанції: Гарасимків Л.І.
Провадження № 22-ц/783/1846/14 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 вересня 2014 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Шашкіної С.А.,

при секретарі: Цар М.М.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - Гнатишака О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Шуліки Аліни Володимирівни на рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 11 листопада 2013 року у справі за позовом ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитної угоди, договору про видачу траншу недійсними та стягнення моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а:

Позивач ОСОБА_5 звернувся в суд з позовом ПАТ КБ « Приватбанк» про визнання кредитної угоди № Е/V 3875 від 22.08.2008 року та договору про видачу траншу № Е/V 3875/1 від 26.08.2008 року недійсними та просив стягнути з відповідача 50000 грн. моральної шкоди і судові витрати у справі.

В обґрунтування заявленого позову зазначив, що жодних кредитних угод та інших документів по згаданій угоді він не підписував, зазначеної у кредитній угоді суми у 45000 тис.дол. США не отримував і не знав про існування такої кредитної угоди до виклику його в судове засідання Дрогобицького міськрайонного суду. Внаслідок умисних протиправних дій відповідача по відкриттю кредитної справи на суму 45000 дол.США йому заподіяно моральну шкоду, яку він оцінює у 50000 гривень.

Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду від 11 листопада 2013 року в задоволенні вищезгаданого позову ОСОБА_5 було відмовлено.

Дане рішення оскаржив представник ПАТ КБ «Приватбанк», подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає що суд першої інстанції порушив норми матеріального та процесуального права, внаслідок чого ухвалив правильне по суті рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, однак у мотивувальній частині зазначив помилкові підстави для прийняття такого рішення. Зокрема зазначає, що на розгляд експерта суд першої інстанції поставив лише одне питання - чи виконано підпис на документах від імені ОСОБА_6 самим ОСОБА_6. Однак, пунктом 1.2. розділу першого Рекомендацій встановлений ширший перелік орієнтовних питань, які ставляться експерту під час проведення почеркознавчої експертизи. Крім того, відповідно п. 1.3 Рекомендацій для проведення досліджень слідчий (суддя) повинен надати експертові вільні, умовмо-вільні та експериментальні зразки почерку (цифрових записів, підпису) особи, яка підлягає ідентифікації. Як вбачається із вступної частини висновку експерта, на дослідження було надані зразки підпису Позивача лише на 2 аркушах, що є порушенням п.1.8. Рекомендацій. Зважаючи на вищевикладене, висновок судово - почеркознавчої експертизи від 29.04.2013р. здійснений з порушенням вимог Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково - методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, а тому не може вважатися допустимим доказом у справі, а відповідно до ст. 212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Фактично рішення суду ґрунтується на одному доказі без урахування інших доказів, які наявні у матеріалах справи. Крім того, поведінка позичальника - ОСОБА_5 засвідчує, що він здійснював оплату заборгованості по кредитному договору на рахунок № НОМЕР_1, який визначено сторонами в п. 2.1.1 оскаржуваного договору про видачу траншу та підтверджується завіреною копією заяв на переказ готівки. Також суд першої інстанції проігнорував наданий в якості доказу нотаріально посвідчений договір іпотеки, укладений між Позивачем та Відповідачем в якості забезпечення зобов'язань за оспорюваними договорами. Тобто суд дійшов нелогічного висновку, що Позивач не мав наміру укладати вищевказану кредитну угоду, однак уклав договір в забезпечення зобов'язань, які нібито не бажав на себе брати. Неповне з'ясування фактичних обставин справи, невірне застосування норм матеріального права призвели до хибного висновку суду першої інстанції, що кредитна угода та договір про видачу траншу між Позивачем та Відповідачем не укладалися. Просить змінити рішення суду в частині визнання оспорюваних договорів неукладеними та відмовити у задоволенні позовних вимог у зв'язку з тим, що вищевказані правочини укладені з додержанням вимог законодавства та є дійсними.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача(апелянта) Гнатишака О.В. на підтримання доводів апеляційної скарги, представника позивача - ОСОБА_2 на заперечення такої, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегії суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задоволити з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що укладену кредитну угоду № Е/V 3875 від 22.08.2008 року та договір про видачу траншу № Е/V 3875/1 від 26.08.2008 року укладених між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_5 визнати недійсними не можна, оскільки вказані договори не було укладено, тобто сторони не досягли згоди щодо всіх істотних умов, їхнє волевиявлення не було вільним і не відповідало їхній внутрішній волі, а також умова про належну форму була не дотримана, зокрема договори були підписані не позивачем ОСОБА_5, а іншою особою. Вищевказані договори, які не були укладені не можна визнати недійсними, оскільки немає факту укладення договорів. При цьому суд послався на висновок судово-почеркознавчої експертизи № 214 від 29.04.2013 року.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум ВСУ у п.11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009р. №11 роз'яснив, що у мотивувальній часині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Колегія суддів вважає, що рішення суду вказаним вище вимогам не відповідає.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно до положень ст. ст. 11, 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Судом та матеріалами справи встановлено, що 22 серпня 2008р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк» в особі керуючого Дрогобицьким відділенням ЗГРУ ПриватБанку та позивачем ОСОБА_6 було укладено Кредитний договір № Е/V 3875, відповідно до п.1.1. якого у рамках Програми мікрокредитування кредиту позичальнику кредит надається при наявності вільних коштів. Надання коштів здійснюється окремими частинами - Траншами кредиту. Видача частин кредиту здійснюється після підписання договору про видачу Траншу, на термін і на умовах, передбачених у даній Угоді, а також у договорі про видачу Траншу. Позичальник зобов'язується повернути отриманий кредит, сплатити відсотки і винагороду в терміни, встановлені даною Угодою і договорами про видачу Траншів у повному обсязі.

Згідно п.1.2. вказаної Угоди загальна сума кредиту в рамках кредитної Угоди: 45000 доларів США, а згідно п.1.3. вказаної Угоди термін повернення кредиту й окремих частин - Траншів кредиту, встановлюється договорами про видачу Траншів, але не пізніше 22.08.2018р.. Зазначений термін може бути змінений гідно п.п.2.3.3, 2.4.1 даної Угоди(т.1 а.с.9-12)

26.08.2008р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк» в особі керуючого Дрогобицьким відділенням ЗГРУ ПриватБанку та позивачем ОСОБА_6 було укладено Договір про видачу траншу № E/V 3875/1 від 26.08.2008 року, згідно якого Банк зобов'язується надати позичальникові кредит у межах суми, зазначеної в п.1.2 Кредитної угоди (№ Е/V 3875 від 22.08.2008р.) Термін повернення кредиту, відсотків і винагороди здійснюється відповідно до Графіку погашення кредиту, відсотків і винагороди ( Додаток № 1 до договору про видачу траншу № E/V 3875 /1 від 26.08.2008 року). Даним Додатком до кредитного договору передбачено, що позичальник з метою виконання взятих на себе зобов'язань кожного місяця повинен сплачувати в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором кошти в сумі 1321.00 доларів США.(т.1 а.с.13-15)

Вказаний кредитний договір вчинено у формі, встановленій законом (у письмовій формі), як того вимагає ст. 1055 ЦК України.

Апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення, а відповідно до ст.212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Згідно висновку судово - почеркознавчої експертизи № 214 від 29.04.2013 року судового експерта Львівського НДІ судових експертиз МЮ Україні: ОСОБА_8 встановлено, що підписи від імені ОСОБА_6, які розташовані в графі: «Позичальник» на кожному окремому аркуші кредитної угоди № E/V 3875 від 22.08.2008 року, укладеної між ОСОБА_6 та « ПриватБанк», договорі про видачу траншу № E/V 3875 /1 від 26.08.2008 року та першому аркуші додатку № 1 віл 26.08.2008 року до додаткового договору про видачу траншу № E/V 3875 /1 від 26.08.2008 року виконані не ОСОБА_6, а іншою особою. Встановити ким, самим ОСОБА_6 чи іншою особою виконані підписи від імені ОСОБА_6, котрі розташовані на оригіналі згоди до кредитної угоди № E/V 3875 від 22.08.2008 року правіше запису «ОСОБА_5»; оригіналі додатку № 1 від 26.08.2008 року до додаткового договору про видачу траншу № 3875/1 від 26.08.2008 року на зворотній його стороні; оригіналі заяви на переказ готівки № 186441528 від 15.10.2009 року у графі «Підпис платника» - не являється можливим з причини викладених експертом у дослідницькій частині висновку.(т.1 а.с.173-175)

Частина 6 ст. 147 ЦПК України передбачає, що висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 нього Кодексу.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з урахуванням висновку судово - почеркознавчої експертизи № 214 від 29.04.2013 року, виходив з того, що укладену кредитну угоду № Е/V 3875 від 22.08.2008 року та договір про видачу траншу № Е/V 3875/1 від 26.08.2008 року укладених між ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_5 визнати недійсними не можна, оскільки вказані договори не було укладено, тобто сторони не досягли згоди щодо всіх істотних умов, договори були підписані не позивачем ОСОБА_5, а іншою особою.

Згідно ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Згідно роз'яснень даних в п.12 ППВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009р. порушення вимог закону щодо укладення правочину в письмовій формі є підставою для визнання його недійсним лише в разі, коли це прямо передбачено законом, зокрема статтями 547, 719, 981, 1055, 1059, 1107, 1118 ЦК тощо. Необхідно звернути увагу судів, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК).

Не заслуговують на увагу суду й доводи позивача про те, що кредитну угоду № Е/V 3875 від 22.08.2008 року, договір про видачу траншу № Е/V 3875/1 від 26.08.2008 року, додаток № 1 до договору про видачу траншу позичальник не підписував, та такий підпис є підробленим, з огляду на таке.

Незважаючи на те, що позивач заперечує факт підписання оспорюваних договорів, проте поведінка відповідача свідчить, що умови оспорюваних договорів виконувались останнім у передбаченому договором розмірі, зокрема позивачем ОСОБА_5 18.09.2008 року та 15.10.2008р. мала місце оплата боргу в сумі 1321 доларів США, 18.11,2008 року мала місце оплата боргу в сумі 100.00 доларів США, 26.01.2009 року в рахунок погашення боргу внесено 1350.00 доларів США, а 15.10.2009 року мала місце оплата заборгованості по кредитному договору в сумі 500,00 доларів США.

Всі перелічені вище оплати проведено саме на рахунок № НОМЕР_1, який визначено сторонами в п. 2.1.1 оскаржуваного договору про видачу траншу та підтверджується завіреною копією заяв на переказ готівки на одному аркуші(т.1 а.с.103)

Із врахуванням вищенаведеного, позивач своїми діями засвідчив факт існування кредитних відносин, що обумовлені договором а відтак наявна повна відповідність вимогам щодо чинності правочину, що встановлені ст. 203 ЦК України.

Крім того, не було надано оцінки тому, що 26.08.2008р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки нерухомого майна, а саме: нежитлової будівлі АДРЕСА_1, загальною площею 367,5 кв.м..(т.1.а.с.206-208)

Згідно п.2 вищезгаданого договору іпотеки, іпотекою забезпечується виконання зобов'язань Іпотекодавця, що випливають з Кредитної угоди від 22 серпня 2008р. №E/V 3875 з повернення кредиту у сумі 45000 дол.США у термін до 22 серпня 2018р.

Також, 22 серпня 2008р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_5 було укладено договір застави майна №1, згідно якого заставодавцем надано майно в забезпечення виконання зобов'язань позичальника, що випливають з кредитної угоди від 22.08.2008р. №E/V 3875 та укладено договір поруки із дружиною ОСОБА_9.

Дані договори сторонами не оспорюються, а отже визнається дійсність їх вчинення. Зазначеними договорами забезпечувалось виконання зобов'язань позивача ОСОБА_5 по оспорюваній кредитній угоді.

Наведене свідчить про те, що обмежившись єдиним доказом - висновком судово-почеркознавчої експертизи, місцевий суд ухилився від з'ясування фактичних обставин, що в свою чергу свідчить про недотримання встановленого ст..212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує й оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, і ця оцінка повинна спрямовуватись на встановлення обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення.

Статтею 203 ЦК України встановлені вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Підставою недійсності правочину, згідно ч.1 ст.215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно роз'яснень даних в п.8 ППВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009р. відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв'язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Згідно із статтями 210 та 640 ЦК не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено.

Таким чином встановивши, що кредитна угода та договір про видачу траншу, які за формою і змістом відповідають вимогам закону, але експертизою підтверджено, що одна із сторін їх не підписувала, зокрема позичальник, суд мав дійти висновку, що такий договір є вчиненим і до моменту визнання його недійсним має юридичну силу.

Саме неповне з'ясування фактичних обставин справи та невірне застосування норм матеріального права призвели до хибного висновку суду першої інстанції, що кредитна угода та договір про видачу траншу між Позивачем та Відповідачем не укладалися.

Відповідно до ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.2 ч.1 ст.307, 309, 314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» - Шуліки Аліни Володимирівни - задовольнити частково.

Рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 11 листопада 2013 року - скасувати та ухвалити нове рішення яким у позові ОСОБА_5 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитної угоди, договору про видачу траншу недійсним та стягнення моральної шкоди відмовити за безпідставністю.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена протягом 20 днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: М.Я.Богонюк

С.А.Шашкіна