Справа № 739/1484/13-ц
Провадження № 2/739/42/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" березня 2014 р.

м. Новгород-Сіверський

Новгород-Сіверський районний суд
Чернігівської області у складі:

головуючого - судді Чепурка В.В.,

за участі: секретаря - Лукаш Н.Я.,

позивачки - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Новгород-Сіверський Чернігівської
області цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права
власності на частку майна, усунення
перешкод в користуванні житлом і
стягнення грошової компенсації та за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про визнання договору удаваним,
припинення права спільної сумісної
власності та визнання права власності
на частку майна,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до
ОСОБА_2 у якому, після уточнення
позовних вимог, просить визнати за нею
право власності на ? частку квартири
АДРЕСА_1 та право власності на ? частку
матеріалів, з яких зроблена прибудова
до вказаного будинку, вселити її до
цієї квартири, зобов'язавши ОСОБА_2
надати їй ключі від вхідних дверей і
стягнути на її користь з ОСОБА_2 грошову
компенсацію за ? частку вказаної
квартири та матеріалів, з яких зроблена
прибудова до будинку. Свої позовні
вимоги мотивує тим, що вказана квартира
була придбана нею та ОСОБА_2 під час
їхнього перебування у шлюбі. Також ними
спільно було збудовано прибудову до
цієї квартири. Відповідно, як квартира,
так і прибудова є їхньою спільною
сумісною власністю. На даний час ОСОБА_2
чинить їй перешкоди в користуванні
квартирою, зокрема змінив у грудні 2011
року замок на вхідних дверях квартири,
при цьому тривалий час обіцяв сплатити
вартість належної їй частки квартири,
але не зробив цього.

ОСОБА_2 подав заперечення проти позову
ОСОБА_1 у яких просить в задоволенні
позову відмовити повністю. Свою
позицію мотивує тим, що 22 серпня 2007 року
його шлюб з ОСОБА_1 за рішенням суду
було розірвано, після чого він постійно
проживає в квартирі АДРЕСА_1. За усною
домовленістю вони з позивачкою
поділили спільне майно, домовившись, що
йому залишиться вказана квартира, а
ОСОБА_1 залишиться будинок з надвірними
будівлями, розташований за адресою:
АДРЕСА_2, що був придбаний ними за
спільні кошти у 2003 році. З грудня 2009
року ним були замінені замки на вхідних
дверях квартири, про що він повідомив
ОСОБА_1 З серпня 2010 року у вказані
квартирі проживає його нинішня
дружина. ОСОБА_1 після розлучення
жодних претензій йому щодо перешкод у
користуванні квартирою не
висловлювала. За таких обставин вважає,
що на момент звернення до суду з
позовом ОСОБА_1 пропустила строк
позовної давності, протягом якого вона
могла заявити вимоги про поділ майна,
що й вважає підставою для відмови в
задоволенні позову.

Водночас, ОСОБА_2 звернувся до суду із
зустрічним позовом до ОСОБА_1, в якому
просить визнати удаваним договір
дарування, укладений між ОСОБА_1 та
ОСОБА_4, відповідно до якого остання
подарувала ОСОБА_1 житловий будинок з
надвірними будівлями, розташований за
адресою: АДРЕСА_2, припинити право
спільної сумісної власності на нього
та визнати за ним право власності на ?
ідеальну частку вказаного житлового
будинку із надвірними будівлями. Свої
позовні вимоги мотивує тим, що під час
перебування у шлюбі з ОСОБА_1 остання за
спільні кошти придбала зазначене
нерухоме майно за 3 000 грн. у ОСОБА_4, яка
не перебуває з ними в жодних родинних
стосунках. При цьому оформленням
відповідного договору він не займався,
оскільки перебував на роботі. Після
придбання будинку документи на нього
не переглядав, вважаючи, що між його
колишньою дружиною та ОСОБА_4 було
укладено саме договір купівлі -
продажу. Лише у вересні 2013 року, після
подання ОСОБА_1 первісного позову, він
дізнався про те, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_4
було укладено договір дарування, а не
договір купівлі - продажу. У зв'язку з
цим, оскільки зазначене нерухоме майно
було набуто його колишньою дружиною
під час їхнього перебування у шлюбі в
результаті фактичного укладення
договору купівлі - продажу, вважає, що
за ним має бути визнано право власності
на ? ідеальну частку вказаного будинку.

ОСОБА_1 подала заперечення проти
зустрічного позову в якому просить у
задоволенні цього позову відмовити у
зв'язку з безпідставністю та через
сплив строку позовної давності.
Заперечення мотивовані тим, що під час
перебування у шлюбі з ОСОБА_2, останній
познайомив її з ОСОБА_5 та пояснив, що це
його далека родичка, яка бажає
подарувати йому свій будинок в с.
Комань Новгород-Сіверського району.
Водночас зазначив, що він, як заступник
начальника податкової інспекції, не
може оформити дарунок на себе.
Відповідно договір дарування був
укладений між нею та ОСОБА_4 в
присутності нотаріуса. При укладенні
цього договору був присутній також і
ОСОБА_2 Саме він був ініціатором
укладення договору дарування. При
цьому їй на той час не було відомо чи
сплачував якісь кошти ОСОБА_4 її
колишній чоловік. Про сплачу таких
коштів вона уперше дізналася лише із
зустрічного позову. Відповідно вона
добросовісно уклала договір дарування
і не мала наміру приховувати таким
чином укладення іншого договору, а її
волевиявлення на укладення договору
дарування було перевірене нотаріусом.
Крім того, вважає, що ОСОБА_2 з моменту
укладення договору знав що це саме
договір дарування, відповідно він
пропустив строк позовної давності для
звернення з позовом про визнання
договору удаваним.

Ухвалою суду від 27 вересня 2013 року
первісний та зустрічний позови були
об'єднані в одне провадження.

У судовому засіданні ОСОБА_1 свої
позовні вимоги підтримала у повному
обсязі та просила їх задовольнити з
підстав, викладених в позовній заяві,
зазначивши, що спірна квартира була
придбана під час їхнього шлюбу з ОСОБА_2
за спільні кошти, також під час шлюбу
було збудовано прибудову до будинку.
Після розлучення вона проживала у
своєї матері, але періодично
користувалася вказаною квартирою, туди
приїздили їхні донька та син, у цій
квартирі вона на даний час
зареєстрована. Орієнтовно у грудні 2011
року вона дізналася про те, що колишній
чоловік змінив замок на вхідних дверях,
тим самим створив перешкоди в
користуванні квартирою, з цього
приводу до правоохоронних органів вона
не зверталася, оскільки колишній
чоловік обіцяв сплатити грошову
компенсацію за належну їй частку
квартири та матеріалів, з яких зроблена
прибудова, однак до цього часу таку
компенсацію він не сплатив. Щодо
зустрічного позову висловилася проти
його задоволення з підстав, вказаних у
її запереченнях та зазначила, що її
волевиявлення при укладенні з ОСОБА_4
договору дарування було направлене
саме на укладення даного договору, а не
договору купівлі - продажу, до того ж в
їхній сім'ї на час укладення цього
договору не було коштів для придбання
нерухомості і про передачу ОСОБА_1
коштів ОСОБА_4 вона дізналася лише
після подання її колишнім чоловіком
зустрічного позову. Укладення договору
було здійснено в присутності нотаріуса
та ОСОБА_1 Крім того, останній особисто
займався оформленням документів щодо
подарованого будинку. Все це, на її
думку, свідчить про обізнаність ОСОБА_2
про факт укладення договору дарування.

ОСОБА_2 у судовому засіданні висловився
проти задоволення первісного позову з
підстав, викладених у його
запереченнях та пояснив, що після
розлучення з ОСОБА_1 вони поділили все
рухоме та нерухоме майно, що їм
належало, зокрема за їхньою
домовленістю йому залишилася квартира
АДРЕСА_1, а колишній дружині будинок,
розташований в АДРЕСА_2, хоча договору
про поділ майна не укладали. Після
розлучення ОСОБА_1 в квартирі АДРЕСА_1
не проживала. З серпня 2010 року він
постійно живе в спірній квартирі разом
зі своєю нинішньою дружиною. ОСОБА_1
жодних претензій йому щодо заміни
замків на вхідних дверях не
висловлювала і з цього приводу до
правоохоронних органів не зверталася.
Вважає, що ОСОБА_1 пропустила трирічний
строк позовної давності звернення до
суду з позовом про поділ майна. Щодо
прибудови до квартири спершу зазначив
що її будівництво розпочалося
приблизно у 2005-2006 роках, на час
розлучення був збудований лише
фундамент та цоколь, решта робіт
здійснена після розлучення за його
власні кошти, частину яких він взяв у
кредит. У ході розгляду справи він
визнав, що на час розірвання їхнього з
ОСОБА_1 шлюбу були збудовані також
стіни та дах прибудови. Також він
зазначив, що не бажає і не має
можливості сплатити ОСОБА_1 грошову
компенсацію за частку квартири та
матеріалів, з яких зроблена прибудова
до неї. Заявлений зустрічний позов
підтримав повністю з підстав,
викладених в позовній заяві,
зазначивши, що у 2003 році вони з ОСОБА_1
вирішили придбати житловий будинок для
використання в якості дачі. Згодом він
дізнався, що ОСОБА_4 продає належний їй
будинок в с. Комань
Новгород-Сіверського району, у зв'язку
з чим він зустрівся з нею та домовся
купити цей будинок. Про це було відомо
ОСОБА_1 Він особисто передав ОСОБА_4
грошові кошти у сумі 3000 грн.,
оформленням договору купівлі - продажу
займалася ОСОБА_1, тому до останнього
часу він вважав, що його колишньою
дружиною та ОСОБА_4 було укладено саме
договір купівлі - продажу, а не договір
дарування. Про те, що це не так, він
дізнався лише тоді, коли ОСОБА_1
пред'явила до нього позов про поділ
майна.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_2 дав
показання про те, що у вересні 2007 року
їхній з ОСОБА_1 шлюб був розірваний,
після чого приблизно 2 роки остання
мала вільний доступ до спірного житла,
хоча проживала в іншому місці. До 2009
року вона винесла зі спірного житла все
своє майно, після чого почала виносити
й інше спільно нажите майно, у зв'язку з
чим він попередив ОСОБА_1 про зміну
замків на вхідних дверях, що й зробив у
грудні 2009 року. Від тоді його колишня
дружина там більше не з'являлася. Їхні
донька та син мали вільний доступ до
вказаного житла. З серпня 2010 року він
почав жити у спірному житлі з іншою
жінкою. За спільною домовленістю
ОСОБА_1 було залишено будинок в с.
Комань, придбаний ними під час
перебування у шлюбі. Вважає, що ОСОБА_1
пропустила трирічний строк позовної
давності звернення до суду з позовом
про поділ майна подружжя і поважні
причини пропуску цього строку
відсутні. Сама ОСОБА_1 з приводу
перешкод в доступі до спірного житла
нікуди не зверталася. Щодо зустрічного
позову зазначив, що будинок в с. Комань
був придбаний ними як дача, гроші за
будинок він передав особисто ОСОБА_4 в
присутності ОСОБА_1, після чого поїхав,
договір про придбання будинку не бачив,
вважав, що між його колишньою дружиною
та ОСОБА_4 було укладено саме договір
купівлі-продажу, оскільки довіряв
своїй колишній дружині. Сама ОСОБА_4 не
є його родичкою і він познайомився з
нею, коли шукав будинок, який мав намір
придбати як дачу.

Допитана в якості свідка ОСОБА_6 дала
показання про те, що позивачка та
відповідач є її батьками, які
розлучилися в серпні 2007 року. Після
розлучення батьки продовжували жити в
квартирі, розташованій АДРЕСА_1 в м.
Новгороді-Сіверському. У 2008 році вона
вступила на навчання до вищого
навчального закладу, до грудня 2010 року
приїздила до батьків у спірну квартиру,
де також перебувала її матір. У грудні
2010 року батько попросив їх залишити
квартиру та пообіцяв матері сплатити
грошову компенсацію за частину
квартири. 25 грудня 2010 року вона вивезла
звідти свої меблі. У 2011 році вони
навідувалися до квартири, доки у грудні
2011 року не дізналися, що батько створив
перешкоди в користуванні квартирою,
замінивши замок на вхідних дверях.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_7 дав
показання про те, що позивачка та
відповідач є його батьками. У нього
своя сім'я і він проживає окремо в
іншому місті, періодично приїздить до
м. Новгорода-Сіверського. Пригадав, що у
серпні 2010 року він приїздив до своїх
батьків, нікого стороннього в їхній
квартирі по вул. Зеленій він не бачив
Наприкінці 2011 року матір повідомила
йому, що батько не пускає її до квартири
та не дає їй забрати речі. Він
спілкувався з цього приводу з батьком
по телефону і той обіцяв сплатити
матері компенсацію за частку квартири,
але не зробив цього. Матір постійно
проживає у бабусі. Щодо зустрічного
позову зазначив, що у їхньої родини в 2003
році грошей для придбання житлового
будинку не було. Обставини укладення
його матір'ю договору дарування
житлового будинку в с. Комань
Новгород-Сіверського району йому не
відомі.

Допитана в якості свідка ОСОБА_8 дала
показання про те, що на даний час вона є
дружиною ОСОБА_2, з яким познайомила
влітку 2010 року. З серпня 2010 року
постійно проживає з ним в квартирі
АДРЕСА_1, в м. Новгороді-Сіверському. У
лютому 2011 році вона розлучилася зі
своїм колишнім чоловіком, після чого
уклала шлюб з ОСОБА_2 За час проживання
у вказаній квартирі туди іноді
з'являлася донька ОСОБА_2, один раз
приїздив його син з сім'єю, водночас
ОСОБА_1 вона там не бачила.

Допитана в якості свідка ОСОБА_9 дала
показання про те, що вона є кумою
дружини ОСОБА_2 - ОСОБА_8. З серпня 2010
року її кума постійно живе в квартирі
ОСОБА_2, періодично вона приходила до
них в гості де не бачила інших осіб,
зокрема й ОСОБА_1

Допитана в якості свідка ОСОБА_10 дала
показання про те, що вона знайома з
нинішньою дружиною ОСОБА_2, яка раніше
жила по сусідству з нею, по вул.
Будьоного в м. Новгороді-Сіверському. З
серпня 2010 року її знайома живе в
квартирі ОСОБА_2 по вул. Зеленій в м.
Новгороді-Сіверському.

Допитана в якості свідка ОСОБА_11 дала
показання про те, що вона знайома з
ОСОБА_2 та його нинішньою дружиною, які
орієнтовно з літа 2010 року проживають в
квартирі ОСОБА_2 по вул. Зеленій в м.
Новгороді-Сіверському.

Допитана в якості свідка ОСОБА_12
дала показання про те, що вона добре
знає ОСОБА_2 та ОСОБА_1, оскільки є
їхньою сусідкою. Будівництво прибудови
до їхньої квартири було розпочато ще в
2001 році і здійснено за час їх спільного
проживання. До осені 2010 року вона
нікого крім членів сім'ї ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 не бачила. Нинішню дружину
ОСОБА_2 вперше побачила влітку 2011 року.
ОСОБА_1 жила в квартирі до 2009 року
включно, після чого у 2010-2011 роках іноді
приходила туди.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_13
дав показання про те, що він знайомий з
ОСОБА_2 та ОСОБА_1, оскільки є їхнім
сусідом. Йому відомо, що у 2007 році вони
розлучилися. На той час вже була
збудована прибудова до квартири і в ній
велися внутрішні роботи. Після
розлучення ОСОБА_2 жив сам, а з серпня 2010
року проживає з нинішньою дружиною.
Після розлучення ОСОБА_1 періодично
приїздила до квартири, зокрема й для
того, щоб забрати свої речі.

Допитана в якості свідка ОСОБА_14
дала показання про те, що вона знайома з
ОСОБА_2 та ОСОБА_1, оскільки є їхньою
сусідкою. Їй відомо, що вказані особи
розлучилися у 2007 році, з 2010 року вона не
бачила ОСОБА_1 З серпня 2010 року ОСОБА_2
живе з новою дружиною. Коли було
розпочато будівництво прибудови до
квартири ОСОБА_2 вона не знає.

Допитана в якості свідка ОСОБА_15
дала показання про те, що вона знайома з
ОСОБА_2 та ОСОБА_1, оскільки є їхньою
сусідкою з 2005 року. Орієнтовно з грудня
2009 року ОСОБА_2 жив сам, відтоді вона
ОСОБА_1 не бачила. У серпні 2010 року у
нього почала жити його нинішня дружина.
Стосовно прибудови пригадує, що
подружжям ОСОБА_2 велися якісь
будівельні роботи, але які саме сказати
не може. З якого часу ОСОБА_2 перестав
пускати ОСОБА_1 до квартири їй не
відомо.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_16
дав показання про те, що ОСОБА_8 є його
сестрою. Орієнтовно з літа 2010 року вона
проживає у свого нинішнього чоловіка
ОСОБА_2, у вересні 2010 року він допомагав
сестрі перевезти речі до квартири
ОСОБА_2, розташованої по вул. Зеленій в
м. Новгороді-Сіверському.

Допитана в якості свідка ОСОБА_17
дала показання про те, що вона знайома з
ОСОБА_8, яка на даний час є дружиною
ОСОБА_2 Орієнтовно з серпня 2010 року
ОСОБА_8 живе разом з чоловіком в його
квартирі по вул. Зеленій в м.
Новгороді-Сіверському. Вона
відвідувала їх за місцем проживання у
2012-2013 роках і нікого стороннього там не
бачила.

Допитаний в якості свідка ОСОБА_18 дав
показання про те, що з 2008 року він живе
разом з ОСОБА_1, при цьому знайомий з нею
з 2007 року. У грудні 2010 року допомагав
перевозити меблі її доньки з квартири
АДРЕСА_1, розташованої в м.
Новгороді-Сіверському. Після
розлучення ОСОБА_1 іноді ночувала у
матері, а іноді в спірній квартирі.
Орієнтовно до квітня 2011 року вона
вільно відвідувала свою квартиру. При
зустрічах ОСОБА_2 обіцяв ОСОБА_1
сплатити грошову компенсацію за частку
вказаної квартири, але не зробив цього.

Допитана в якості свідка ОСОБА_4 дала
показання про те, що приблизно 10 років
тому вона продавала свій будинок,
розташований в с. Комань
Новгород-Сіверського району, купити
який погодився ОСОБА_2 Згодом вона
продала сім'ї ОСОБА_2 вказаний житловий
будинок, при цьому наміру дарувати його
ні ОСОБА_2 ні його дружині не мала,
жодних родинних зв'язків між ними
немає. Продаж було здійснено в
присутності нотаріуса, ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 Текст договору вона підписала
не читаючи. Гроші за житловий будинок в
сумі 3000 грн. їй передав ОСОБА_2 Даний
житловий будинок був придатний для
проживання.

Допитана в якості свідка ОСОБА_19 дала
показання про те, що вона знайома з
ОСОБА_2 та ОСОБА_1 оскільки останні є
власниками будинку, розташованого в с.
Комань, який раніше належав ОСОБА_4 і
продавався останньою. Про наявність
родинних стосунків між ОСОБА_2 та
ОСОБА_4 їй нічого не відомо.

Заслухавши пояснення ОСОБА_1, ОСОБА_2,
допитавши свідків, дослідивши
матеріали справи та наявні в них
докази, суд приходить до наступних
висновків.

Як встановлено, у 1982 році ОСОБА_2 та
ОСОБА_1 одружилися. Під час перебування
у шлюбі 03 квітня 1992 року ОСОБА_2 уклав з
Новгород-Сіверською міською радою
договір купівлі - продажу
домоволодіння, придбавши квартиру
АДРЕСА_1, загальною площею 42,7 кв.м., що
підтверджується договором купівлі -
продажу від 03 квітня 1992 року (а.с. 5-6).
Після придбання зазначеної квартири
позивачка та відповідач розпочали
зведення прибудови до неї. На час
розгляду справи дана прибудова, в якій
розміщені коридор, вітальня, ванна
кімната, балкон і ганок у встановленому
законом порядку не зареєстрована і є
самочинною.

Рішенням Новгород-Сіверського
районного суду Чернігівської області
від 22 серпня 2007 року, яке набрало
законної сили 02 вересня 2007 року, шлюб
між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано
(а.с. 152).

Відповідно до частини першої статті 22
Кодексу про шлюб та сім'ю України ( в
редакції, чинній на час придбання
нерухомого майна) майно, нажите
подружжям за час шлюбу, є його спільною
сумісною власністю. Кожен з подружжя
має рівні права володіння,
користування і розпорядження цим
майном.

Згідно з частиною першою статті 372
Цивільного кодексу України (далі - ЦК
України) майно, що є у спільній сумісній
власності, може бути поділене між
співвласниками за домовленістю між
ними.

Відповідно до частини першої статті 71
Сімейного кодексу України (далі - СК
України) якщо дружина та чоловіка не
домовилися про порядок поділу майна,
спір може бути вирішений судом.

Частиною другою статті 372 ЦК України
передбачено, що у разі поділу майна, що
є у спільній сумісній власності,
вважається, що частки співвласників у
праві спільної сумісної власності є
рівними, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними або законом.
Аналогічне за змістом законодавче
положення закріплено у частині першій
статті 70 СК України.

Враховуючи те, що сторони не уклали
договору про поділ нерухомого майна,
набутого за час спільного проживання у
шлюбі, який відповідно до статті 372 ЦК
України укладається в письмовій формі
та підлягає нотаріальному посвідченню,
суд приходить до висновку, що це майно
підлягає поділу між сторонами в рівних
частках.

З висновку будівельно-технічної
експертизи №С-292 від 15 листопада 2013
року вбачається, що дійсна (ринкова)
вартість квартири АДРЕСА_1 станом на
момент проведення експертизи складає 99
057 грн. 00 коп. (а.с. 47-56).

Таким чином, на підставі зазначених
вище законодавчих положень за кожною
зі сторін у справі слід визнати право
власності на ? ідеальну частку квартири
АДРЕСА_1, вартістю 49 528 грн. 50 коп., кожна,
із припиненням їхнього права спільної
сумісної власності на зазначене
нерухоме майно на підставі частини
третьої статті 372 ЦК України.

З приводу поділу прибудови до вказаної
квартири суд виходить з того, що
відповідно до частини другої статті 331
ЦК України право власності на
новостворене нерухоме майно (житлові
будинки, будівлі, споруди тощо) виникає
з моменту завершення будівництва
(створення майна). Якщо договором або
законом передбачено прийняття
нерухомого майна до експлуатації,
право власності виникає з моменту його
прийняття до експлуатації. Якщо право
власності на нерухоме майно відповідно
до закону підлягає державній
реєстрації, право власності виникає з
моменту державної реєстрації.

Згідно з частиною третьою статті 331 ЦК
України до завершення будівництва
(створення майна) особа вважається
власником матеріалів, обладнання тощо,
які були використані в процесі цього
будівництва (створення майна).

Статтею 392 ЦК України передбачено, що
власник майна може пред'явити позов про
визнання його права власності, якщо це
право оспорюється або не визнається
іншою особою, а також у разі втрати ним
документа, який засвідчує його право
власності.

Оскільки як на час розірвання шлюбу між
сторонами, так і на час розгляду справи
судом державна реєстрація зазначеної
вище прибудови до квартири не була
здійснена, суд може вирішити лише
питання про поділ матеріалів, з яких
зроблена ця прибудова, визнавши за
кожною зі сторін прав власності на
частку цих матеріалів.

Вирішуючи дане питання суд враховує, що
після розірвання шлюбу сторони
фактично припинили ведення спільного
господарства, почали проживати окремо,
при чому відповідач продовжував
постійно проживати у спірному житлі.
Відповідно поділу між сторонами
підлягають матеріали, що були
використані для будівництва прибудови
на момент розірвання їхнього шлюбу.

З досліджених у судовому засіданні
відеозапису весілля сина ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 - ОСОБА_7, яке відбулося 20 вересня
2003 року та фотознімків, зроблених в
спірній квартирі у період з 2003 по 2007
рік, вбачається, що на 2007 рік у
прибудові було збудовано фундамент,
цоколь, стіни, перекриття, дах, ганок,
підлогу, установлено вікна і двері та
виконано облицювання гіпсовими і
гіпсоволокнистими листами сухої
штукатури стін та підшивання стелі
плитами сухої штукатурки (169-174, 182).

Відповідно до локального кошторису
№2-1-1, що є додатком до висновку
будівельно-технічної експертизи №С-292
від 15 листопада 2013 року, загальна
вартість будівельних матеріалів,
використаних для будівництва
прибудови до спірної квартири
становить 66 448 грн. 00 коп. (а.с. 58-61). При
цьому вартість матеріалів,
використаних для будівництва
фундаменту і цоколя прибудови - 7 272 грн.,
вартість матеріалів, використаних для
будівництва стін прибудови - 11 478 грн.,
вартість матеріалів, використаних для
будівництва перекриття прибудови - 8 149
грн., вартість матеріалів, використаних
для будівництва даху прибудови - 5 777
грн., вартість вікон та дверей
установлених в прибудові - 11 908 грн.,
вартість матеріалів, використаних для
будівництва підлоги у прибудові - 6 169
грн. вартість матеріалів, використаних
для будівництва ганку прибудови - 602
грн., вартість матеріалів, використаних
для облицювання стін прибудови
гіпсовими і гіпсоволокнистими листами
сухої штукатури та підшивання стелі
плитами сухої штукатурки - 2 682 грн. і 1 003
грн. відповідно. Загальна ж вартість
вказаних матеріалів становить 55 040 грн.

За таких обставин, враховуючи, що
будівельні матеріали вартістю 55 040 грн.
00 коп. були використані при будівництві
прибудови до спірної квартири за час
перебування сторін у шлюбі і
відповідно є спільною сумісною
власністю сторін, керуючись статтями 70,
71 СК України, статтею 372 ЦК України суд
вважає за необхідне визнати за ОСОБА_1
право власності на частку вказаних
матеріалів вартістю 27 520 грн. 00 коп. (55040 /
2). Відповідно за ОСОБА_2 підлягає
визнанню право власності на частку
матеріалів, використаних для
будівництва прибудови до спірної
квартири, вартістю 38 928 грн. 00 коп. (66 448 -
27 520), з припиненням їхнього права
спільної сумісної власності на ці
матеріали.

Стосовно доводів ОСОБА_2 про придбання
ним у 2008-2011 роках матеріалів для
зведення прибудови на загальну суму 41
688 грн. і відповідно необхідність
присудження йому частки матеріалів на
вказану суму, що останній підтверджує
відповідними чеками та копією договору
про отримання кредиту з лімітом 8 000
грн., суд вважає ці доводи
необґрунтованими і не бере до уваги
докази, якими вони обґрунтовуються,
оскільки з досліджених у судовому
засіданні фото- та відеоматеріалів
встановлено, що вже у 2003 році було
зведено стіни, дах, ганок прибудови,
встановлені вікна та двері, а станом на
2007 рік збудовано підлогу в прибудові та
виконано частину робіт з її оздоблення.
Водночас у самому кредитному договорі
відсутнє зазначення про його
оформлення з метою подальшого
використання кредитних коштів для
здійснення будівельних робіт, а
наявність чеків на придбання
будівельних матеріалів не може бути
достатнім доказом для висновків про
використання всіх цих матеріалів саме
для будівництва спірної прибудови до
квартири.

Вирішуючи питання щодо заявленого
ОСОБА_2 клопотання про застосування до
позову ОСОБА_1 строків позовної
давності, передбачених статтею 72 СК
України, суд виходить за наступного.

Відповідно до частини першої статті 72
СК України позовна давність не
застосовується до вимог про поділ
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, якщо шлюб
між ними не розірвано.

Згідно з положеннями статті 68 СК
України розірвання шлюбу не припиняє
права спільної сумісної власності на
майно, набуте за час шлюбу.
Розпорядження майном, що є об'єктом
права спільної сумісної власності,
після розірвання шлюбу здійснюється
співвласниками виключно за взаємною
згодою, відповідно до Цивільного
кодексу України.

Судом встановлено, що спірна квартира,
придбана ОСОБА_2 під час перебування у
шлюбі з ОСОБА_1 та збудована до неї
прибудова, належать до їхньої спільної
сумісної власності та залишаються у
спільній сумісній власності після
розірвання шлюбу.

При цьому, після розірвання шлюбу
ОСОБА_2 залишився проживати у спірній
квартирі, при чому з серпня 2010 року
фактично проживає в ній разом зі своєю
нинішньою дружиною - ОСОБА_8, що
підтверджується, крім показань
останньої, також показаннями ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_13, ОСОБА_14,
ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 Водночас,
ОСОБА_1 після розлучення до 2009 року час
від часу жила у спірній квартирі, а до
грудня 2010 року іноді приходила туди,
зокрема у грудні 2010 року допомагала
своїй донці забрати її речі та меблі, що
підтверджується показаннями ОСОБА_12,
ОСОБА_6, ОСОБА_13, ОСОБА_18, про заміну ж
замків у вхідних дверях спірної
квартири дізналася лише у 2011 році.
Також до теперішнього часу ОСОБА_1
зареєстрована у спірній квартирі (а.с.
123). Дані обставини жодним чином не
спростовуються показаннями ОСОБА_8,
ОСОБА_14, ОСОБА_15 про те, що вони не
бачили ОСОБА_1 у 2010 році в спірній
квартирі, оскільки, як вбачається,
остання на той час там постійно не
проживала, а лише іноді туди приходила.

Доводи ОСОБА_1 підтверджуються також
показаннями ОСОБА_6 про те, що саме у
грудні 2010 року ОСОБА_2 попросив її
забрати свої речі та меблі з квартири,
що було зроблено за участю ОСОБА_1 та
пообіцяв сплатити останнній грошову
компенсацію за належну їй частку
квартири, а також показаннями ОСОБА_7,
який підтвердив, що у 2011 року під час
розмови з батьком останній обіцяв йому,
що сплатить його матері грошову
компенсацію за належну їй частку
квартири.

Стосовно показань ОСОБА_2, даних ним, як
свідком, про те, що з кінця 2009 року він
змінив замки на вхідних дверях
квартири і створив тим самим перешкоди
ОСОБА_1 в користуванні даним житлом і
відповідно з цього часу необхідно
обраховувати строк позовної давності
для ОСОБА_1 про поділ спірної квартири,
суд вважає ці показання
недостовірними, оскільки вони
спростовуються показаннями свідка
ОСОБА_6, яка підтвердила доводи ОСОБА_1
про те, що саме у 2011 році було замінено
замки на вхідних дверях до спірної
квартири та свідка ОСОБА_7, який
підтвердив, що саме у 2011 році його матір
дізналася про перешкоди в доступі до
спірної квартири про що й повідомила
йому. При цьому ОСОБА_2, крім свої
показань жодних інших доказів, які б
підтверджували факт заміни ним у
грудні 2009 року замків на вхідних дверях
до спірної квартири, не надав.

Викладене вище, а також той факт, що
ОСОБА_1 відвідувала спірну квартиру до
грудня 2010 року свідчить про
відсутність в останньої до 2011 року
підстав вважати, що її право власності
на спірну квартиру порушується і їй
чиняться перешкоди в користуванні
вказаним нерухомим майном.

Відповідно до статті 72 СК України
позовна давність не застосовується до
вимог про поділ майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, якщо шлюб між ними не
розірвано. До вимоги про поділ майна,
заявленої після розірвання шлюбу,
застосовується позовна давність у три
роки. Позовна давність обчислюється
від дня, коли один із співвласників
дізнався або міг дізнатися про
порушення свого права власності.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться у
абзаці третьому пункту 15 Постанови
пленуму Верховного Суду України №11 від
21 грудня 2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» початок позовної давності
для вимоги про поділ спільного майна
подружжя, шлюб якого розірвано,
обчислюється не з дати прийняття
постанови державним органом РАЦС
(статті 106, 107 СК України) чи з дати
набрання рішенням суду законної сили
(статті 109, 110 СК України), а від дня коли
один із співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності (частина друга статті 72 СК
України).

З викладених вище законодавчих
положень та роз'яснень вбачається, що
законодавство не містить жодних умов
щодо постійного користування майном
кожним з подружжя після розірвання
шлюбу, зокрема й проживання в ньому і
пов'язує початок перебігу строку
позовної давності про поділ майна з
моментом порушення права особи на це
майно чи моментом, коли особа дізналася
про таке порушення.

Відповідно суд приходить до висновку,
що у ОСОБА_1 до грудня 2010 року включно не
було підстав вважати, що їй чиняться
перешкоди у користуванні своїм
нерухомим майном, тому звернувшись 28
серпня 2013 року з позовом про визнання
за нею права власності на частку
вказаного нерухомого майна, остання не
пропустила визначеного законодавством
строку позовної давності про поділ
майна подружжя, тому підстави для
відмови в задоволенні її позову у
зв'язку з пропуском строку позовної
давності відсутні.

Вирішуючи питання щодо позовної
вимоги ОСОБА_1 про усунення перешкод в
користуванні житлом, вселення її до
спірної квартири і зобов'язання ОСОБА_2
надати їй ключі від вхідних дверей цієї
квартири, суд виходить з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 на праві
власності належить ? ідеальна частка
квартири АДРЕСА_1. У вказаній квартирі
остання зареєстрована з 01 березня 1988
року (а.с. 123 - 125), при цьому іншого житла
ОСОБА_1 в м. Новгороді-Сіверському не
має. На даний час ОСОБА_1 створюються
перешкоди з боку ОСОБА_2 щодо
користування даним житлом, оскільки
останній змінив замки на вхідних
дверях до нього.

Відповідно до частини четвертої статті
9 Житлового кодексу Української РСР
(далі - ЖК УРСР) ніхто не може бути
обмежений у праві користування
житловим приміщенням інакше, ніж з
підстав і в порядку, передбачених
законом.

Згідно зі статтею 155 ЖК УРСР жилі
будинки (квартири), що є у приватній
власності громадян, не може бути в них
вилучено, власника не може бути
позбавлено права користуватися жилим
будинком (квартирою), крім випадків,
установлених законодавством Союзу РСР
і Української РСР.

Відповідно до статті 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Як з'ясовано на даний час ОСОБА_1 з боку
ОСОБА_2 в порушення вимог закону
створюються перешкоди в користуванні
своєю власністю без будь-яких законних
для того підстав.

За таких обставин суд вважає за
необхідне захистити права ОСОБА_1,
вселивши її до квартири АДРЕСА_1, ?
ідеальна частка якої належить їй на
праві власності і зобов'язати ОСОБА_2
надати ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей
даної квартири.

З приводу позовної вимоги ОСОБА_1 про
стягнення на її користь з ОСОБА_2
грошової компенсації за належну їй
частку спірної квартири та матеріалів,
з яких зроблена прибудова до квартири,
суд виходить з наступного.

ОСОБА_1 належить на праві власності ?
ідеальна частка квартири АДРЕСА_1 та
частка матеріалів, з яких зроблена
прибудова до вказаної квартири
вартістю 27 520 грн. При цьому відповідно
до висновку будівельно-технічної
експертизи №С-292 від 15 листопада 2013
року розділити дану квартиру сторонам
в частках ? та ? відповідно до вимог
нормативно-правових актів у галузі
будівництва немає технічної
можливості.

Відповідно до частини четвертої статті
71 СК України присудження одному з
подружжя грошової компенсації замість
його частки у праві спільної сумісної
власності на майно, зокрема житловий
будинок, квартиру, земельну ділянку,
допускається лише за його згодою, крім
випадків, передбачених Цивільним
кодексом України.

Частиною п'ятою статті 71 СК України
передбачено, що присудження одному з
подружжя грошової компенсації можливе
за умови попереднього внесення другим
із подружжя відповідної грошової суми
на депозитний рахунок суду.

Як роз'яснено у пункті 25 Постанови
пленуму Верховного Суду України від 21
грудня 2007 року № 11 "Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя", вирішуючи питання про поділ
майна, що є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя, зокрема
неподільної речі, суди мають
застосовувати положення частин 4 та 5
статті 71 СК України щодо обов'язкової
згоди одного з подружжя на отримання
грошової компенсації та попереднього
внесення другим із подружжя
відповідної грошової суми на
депозитний рахунок суду.

За відсутності такої згоди присудження
грошової компенсації може мати місце з
підстав, передбачених статтею 365 ЦК
України, за умови звернення подружжя
(одного з них) до суду з таким позовом
(стаття 11 ЦК України) та попереднього
внесення на депозитний рахунок суду
відповідної грошової суми. У разі коли
жоден із подружжя не вчинив таких дій, а
неподільні речі не можуть бути реально
поділені між ними відповідно до їх
часток, суд визначає ідеальні частки
подружжя в цьому майні без його
реального поділу і залишає майно у їх
спільній частковій власності.

У судовому засіданні встановлено, що
ОСОБА_2 відповідну суму грошової
компенсації для її виплати ОСОБА_1 на
депозитний рахунок суду не вніс, більше
того даючи пояснення заявив, він не має
ні можливості, ні бажання сплачувати
таку компенсацію. Відповідно грошова
компенсація з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
стягненню на підставі статті 71 СК
України та статті 365 ЦК України не
підлягає.

Щодо стягнення грошової
компенсації на користь ОСОБА_1 з ОСОБА_2
відповідно до частини другої статті 364
ЦК України, при виділі частки з майна,
що є у спільній частковій власності,
суд виходить з того, що вказаною
законодавчою нормою передбачено, що
якщо виділ у натурі частки із спільного
майна не допускається згідно із
законом або є неможливим, співвласник,
який бажає виділу, має право на
одержання від інших співвласників
грошової або іншої матеріальної
компенсації вартості його частки.
Компенсація співвласникові може бути
надана лише за його згодою.

При цьому, відповідно до частини
п'ятої статті 319 ЦК України власник не
може використовувати право власності
на шкоду правам та свободам громадян.

Враховуючи встановлені у
судовому засіданні обставини стосовно
відсутності у ОСОБА_2 можливості
сплатити грошову компенсацію ОСОБА_1,
суд вважає, що стягнення такої
компенсації на користь останньої, яка
бажає виділу, з ОСОБА_2, який сплатити
відповідну компенсацію неспроможний,
буде використанням одним
співвласником свого права власності на
шкоду іншому співвласнику, що є
неприпустимим.

За таких обставин в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення на
її користь з ОСОБА_2 грошової
компенсації за належну їй частку
квартири та матеріалів, з яких зроблена
прибудова, необхідно відмовити.

З приводу зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання удаваним
договору дарування, укладеного 04
квітня 2003 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_4, як
такого, що приховує укладений договір
купівлі - продажу будинку, припинення
права спільної сумісної власності на
нього і визнання право власності на ?
ідеальну частку зазначеного будинку,
суд приходить до наступних висновків.

Як встановлено, 04 квітня 2003 року
між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено
договір дарування домоволодіння.
Відповідно до цього договору ОСОБА_4
подарувала ОСОБА_1 домоволодіння,
розташоване за адресою: АДРЕСА_2, до
якого входить будинок жилою площею 16,6
м. кв., з надвірними будівлями - сараєм
та погрібом. Цей дар сторони оцінили у 12
684 грн. 00 коп. (а.с. 138). Даний договір був
посвідчений нотаріально нотаріусом
Новгород-Сіверського районного
нотаріального округу. 23 лютого 2004 року
ОСОБА_1 здійснено реєстрацію права
власності на зазначене нерухоме майно
(а.с. 139).

З показань ОСОБА_2 та ОСОБА_4,
допитаних в якості свідків, вбачається,
що зазначене вище домоволодіння було
придбане ОСОБА_1 у ОСОБА_4 за 3 000 грн., при
чому вказані грошові кошти були
передані продавцю особисто ОСОБА_2 При
цьому з показань останнього також
вбачається, що він при укладенні самого
договору присутнім не був і відповідно
не був обізнаний про те, що фактично
було укладено не договір
купівлі-продажу, а договір дарування.
Свідок ОСОБА_19 у своїх показаннях
підтвердила, що ОСОБА_4 мала намір
продати свій будинок в с. Комань.

Водночас, ОСОБА_1 заперечила
удаваність договору дарування і
вказала, що вони з колишнім чоловіком
не мали наміру купувати вказане
домоволодіння у ОСОБА_4, оскільки на той
час у їхньої сім'ї не було достатньо
грошей для придбання нерухомості, а
вказане спірне домоволодіння було
подароване їй ОСОБА_4 з якою її
познайомив ОСОБА_2, який пояснив, що
остання є його далекою родичкою і хоче
подарувати їхній родині свій будинок.
Відсутність грошей для придбання
будинку підтвердив у своїх показаннях
і ОСОБА_7, син позивачки та відповідача.

Відповідно до частини першої статті 235
ЦК України удаваним є правочин, який
вчинено сторонами для приховання
іншого правочину, який вони насправді
вчинили.

Згідно з частиною другою статті 235 ЦК
України якщо буде встановлено, що
правочин був вчинений сторонами для
приховання іншого правочину, який вони
насправді вчинили, відносини сторін
регулюються правилами щодо правочину,
який сторони насправді вчинили.

Як роз'яснено у пункті 25 Постанови
пленуму Верховного Суду України №9 від
06 листопада 2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними» за
удаваним правочином сторони умисно
оформлюють один правочин, але між ними
насправді встановлюються інші
правовідносини. На відміну від
фіктивного правочину, за удаваним
правочином права та обов'язки сторін
виникають, але не ті, що випливають зі
змісту правочину.

З правової позиції, висловленої в
Постанові Верховного Суду України від
14 листопада 2012 року у справі №6-133цс12
щодо вирішення справи про удаваність
правочину, вбачається, що оскільки
відповідно до частини першої статті 202,
частини третьої статті 203 ЦК України
головним елементом угоди (правочину) є
вільне волевиявлення та його
відповідність внутрішній волі сторін,
які спрямовані на настання певних
наслідків, то основним юридичним
фактом, який підлягає встановленню
судом є дійсна спрямованість волі
сторін при укладенні договору
дарування та з'ясування питання про те,
чи не укладена ця угода з метою
приховати іншу угоду та яку саме.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, яка була
стороною договору дарування та
заперечує його удаваність, особисто
жодних коштів ОСОБА_4 не передавала і з
нею остання про фактичне укладення
договору купівлі - продажу не
домовлялася. Сам договір дарування
було укладено в присутності нотаріуса,
яким з'ясовувалося, чи правильно
розуміють сторони зміст та наслідки
договору дарування, що відображено в
пункті 8 цього договору. Також у
договорі дарування в пункті 10
зафіксовано твердження сторін про те,
що цей договір не носить характеру
мнимої чи удаваної угоди. Це в свою
чергу свідчить про відсутність
доказів щодо наміру ОСОБА_1 укласти з
ОСОБА_4 удаваний договір дарування,
приховавши таким чином договір купівлі
- продажу. Також суду ОСОБА_2 не надано
належних доказів передачі ним грошових
коштів у сумі 3 000 грн. ОСОБА_4, що
підтверджується лише свідченнями
останньої, а також доказів щодо джерел
отримання такої суми коштів ОСОБА_2,
оскільки ОСОБА_1 та свідок ОСОБА_7,
заперечили факт наявності у їхньої
сім'ї таких коштів на час укладення
договору дарування.

Викладене вище, за відсутності будь -
яких інших доказів, окрім показань
свідків, свідчить про недоведеність
ОСОБА_2 факту укладення ОСОБА_1 та
ОСОБА_4 удаваного договору, хоча саме на
нього, як позивача, відповідно до
частини першої статті 60 ЦПК України
покладається обов'язок довести даний
юридичний факт.

За таких обставин у задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1
про визнання договору удаваним, як
такого, що приховує укладення іншого
договору, необхідно відмовити
повністю.

Щодо позовної вимоги про припинення
права спільної сумісної власності на
будинок, подарований ОСОБА_1 під час її
перебування у шлюбі з ОСОБА_2 та
визнання за останнім права власності
на ? ідеальну частку цього будинку, суд
виходить з того, що відповідно до
пункту 2 частини першої статті 57 СК
України це майно належить до особистої
приватної власності ОСОБА_1 і не є
спільною сумісною власністю подружжя,
відповідно поділу між сторонами воно
не підлягає, тому в задоволенні цієї
позовної вимоги необхідно відмовити.

Вирішуючи питання щодо судових витрат,
здійснених за первісним та зустрічним
позовами суд враховує, що первісний
позов підлягає задоволенню частково, а
у задоволенні зустрічного позовну
необхідно відмовити повністю та
виходить з того, що відповідно до
частини першої статті 88 Цивільного
процесуального кодексу України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати. Якщо
позов задоволено частково, судові
витрати присуджуються позивачеві
пропорційно до розміру задоволених
позовних вимог, а відповідачеві -
пропорційно до тієї частини позовних
вимог, у задоволенні яких позивачеві
відмовлено.

Як встановлено, за первісним позовом
ОСОБА_1 понесені судові витрати у
розмірі 4 715 грн. 50 коп., які складаються
з судового збору у розмірі 827 грн. 50 коп.
(а.с.1, 149) та витрат на проведення
судової будівельно - технічної
експертизи у розмірі 3 888 грн. (а.с. 150),
при цьому розмір її позовних вимог
становив 82 752 грн. 50 коп. Оскільки
позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають
задоволенню частково у розмірі 77 048 грн.
50 коп., на її користь з ОСОБА_2
пропорційно до задоволених позовних
вимог підлягають стягненню судові
витрати у розмірі 4 390 грн. 49 коп.

На підставі викладеного, керуючись
статтями 235, 319, 331, 364, 372, 391, 392 Цивільного
кодексу України, статтями 57, 68, 70, 71, 72
Сімейного кодексу України, статтями 9,
155 Житлового кодексу Української РСР,
статтею 22 Кодексу про шлюб та сім'ю,
статтями 2, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218, 294
Цивільного процесуального кодексу
України, суд

В И Р I Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання права власності на частку
майна, усунення перешкод у
користуванні житлом і стягнення
грошової компенсації - задовольнити
частково.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ідентифікаційний номер НОМЕР_1, право
власності на ? ідеальну частку квартири
АДРЕСА_1, вартістю 49 528 (сорок дев'ять
тисяч п'ятсот двадцять вісім) гривень 50
копійок.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2,
ідентифікаційний номер НОМЕР_2, право
власності на ? ідеальну частку квартири
АДРЕСА_1, вартістю 49 528 (сорок дев'ять
тисяч п'ятсот двадцять вісім) гривень 50
копійок.

Визнати за ОСОБА_1 права власності на
частку матеріалів, з яких зроблена
прибудова до квартири АДРЕСА_1,
вартістю 27 520 (двадцять сім тисяч
п'ятсот двадцять) гривень 00 копійок.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на
частку матеріалів, з яких зроблена
прибудова до квартири АДРЕСА_1,
вартістю 38 928 (тридцять вісім тисяч
дев'ятсот двадцять) гривень 00 копійок.

Вселити ОСОБА_1 до квартири
АДРЕСА_1. Зобов'язати ОСОБА_2 надати
ОСОБА_1 ключі від вхідних дверей
квартири АДРЕСА_1.

У задоволенні решти позовних
вимог відмовити.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання договору
удаваним, припинення права спільної
сумісної власності та визнання права
власності на частку майна - відмовити
повністю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_1 понесені нею судові витрати у
розмірі 4 390 (чотири тисячі триста
дев'яносто) гривень 49 копійок.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Чернігівської
області через Новгород-Сіверський
районний суд Чернігівської області
шляхом подання апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь
у справі, але не були присутніми у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
В.В. Чепурко

Повне рішення складено 11 березня 2014
року.