Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №290/269/13-ц
Головуючий у 1-й інст. Бабич
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

17 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді: Коломієць
О.С.

суддів: Зарицької
Г.В., Якухно О.М.

при секретарі

судового засідання: Камінної
О.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі
цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, Романівської сільської ради
Романівського району Житомирської
області, за участю третіх осіб -
Романівської державної нотаріальної
контори, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання
заповіту недійсним

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Романівського районного суду
Житомирської області від 13 січня 2014
року, -

встановила:

У березні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду з вищевказаним позовом про
визнання заповіту недійсним
обґрунтовуючи свої вимоги тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер її батько ОСОБА_6,
після смерті якого відкрилася спадщина
на житловий будинок, розташований в
АДРЕСА_1. Спадкоємцями батька першої
черги є : його дружина (мати позивача) -
ОСОБА_3, та діти - ОСОБА_4, ОСОБА_5 та
позивач. Батько дуже хворів і вона,
позивачка, за ним доглядала. Після
смерті батька позивач у встановлений
законом строк звернулась із заявою про
прийняття спадщини до Романівської
державної нотаріальної контори, де
дізналась про заповіт батька від 05
серпня 2010 року, який був посвідчений
секретарем Романівської сільської
ради Романівського району
Житомирської області Гладською
Альоною Станіславівною. Вважає, що
батько, внаслідок сильного тремору рук,
не міг власноручно підписати заповіт,
оскільки з 2003 року страждав такими
хворобами як дисциркуляторна
енцефалопатія 3-ї стадії та синдром
Паркінсона, а тому підпис, який вчинено
у заповіті підписаний не її батьком, а
іншою особою.

Крім того, позивачка зазначає, що
батько за життя не висловлював бажання
скласти заповіт тільки на дружину та
завжди заявляв, що все його майно в
рівних долях залишиться його дітям та
дружині, а тому вважає, що
волевиявлення батька не було вільним.

Рішенням Романівського районного суду
Житомирської області від 13 січня 2014
року у задоволенні позову ОСОБА_2
відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2,
посилаючись на порушення норм
матеріального та процесуального права,
неповне з'ясування судом обставин
справи, просить рішення скасувати та
ухвалити нове, яким визнати, що у
зв'язку з нікчемністю заповіту,
спадкоємці померлого одержують право
на спадкування за законом на загальних
підставах.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує
тим, що суд першої інстанції,
обґрунтовано дійшов висновку, що
заповіт є нікчемним і визнання його
недійсним судом не вимагається. Проте,
в порушення вимог ч.5 ст. 216 ЦК України,
суд з власної ініціативи повинен був
застосувати наслідки недійсності
нікчемного заповіту від імені ОСОБА_6,
посвідченого 05.08.2010 року, зазначивши,
відповідно до положень ч.4 ст. 1257 ЦК
України, що спадкоємці померлого, які
за цим заповітом були позбавлені права
на спадкування, одержують право на
спадкування за законом на загальних
підставах.

Дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність і
обґрунтованість рішення в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позову, суд першої
інстанції, виходив з того, що
оспорюваний позивачем заповіт є
нікчемним як такий, що складений з
порушенням вимог щодо його форми та
посвідчення. Проте, обраний позивачем
спосіб захисту порушеного права -
визнання недійсним нікчемного
правочину без вимог про застосування
наслідків його недійсності, не
відповідає вимогам закону. Своїм
правом змінити предмет позову, позивач
не скористалась, незважаючи на
неодноразове роз'яснення судом такого
права.

З такими висновками суду погодитись не
можна з огляду на наступне.

Судом встановлено, що 05 серпня 2010 року
секретарем Романівської сільської
ради Романівського району
Житомирської області Гладською
Альоною Станіславівною посвідчено
заповіт від імені ОСОБА_6, відповідно до
якого останній заповів усе своє майно
ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 помер, що
підтверджується свідоцтвом про смерть,
яке видано відділом державної РАЦСу
Романівського районного управління
юстиції Житомирської області 26.01.2012
року.

Відповідно до вимог ст. 1247 ЦК України
заповіт складається у письмовій формі,
із зазначенням місця та часу його
складення. Заповіт має бути підписаний
заповідачем, якщо особа не може
особисто підписати заповіт, він
підписується відповідно до частини
четвертої 207 цього Кодексу.

Заповіт має бути посвідчений
нотаріусом або іншими посадовими,
службовими особами, визначеними у
статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти,
посвідчені особами, зазначеними у
частині третій цієї статті, підлягають
державній реєстрації у Спадковому
реєстрі у порядку затвердженому
Кабінетом Міністрів України.

Положенням ст. 1248 ЦК України
передбачено, що нотаріус посвідчує
заповіт, який написаний заповідачем
власноручно. Згідно з ч. 2 цієї статті
нотаріус на прохання особи може
власноручно записати заповіт з її слів.
У цьому випадку заповіт повинен бути
вголос прочитаний заповідачем і
підписаний ним.

Відповідно до тексту заповіту, на
прохання заповідача ОСОБА_6 заповіт був
складений при допомозі технічних
засобів; посвідчений секретарем
сільської ради та записаний зі слів
ОСОБА_6; до підписання прочитаний
уголос заповідачем і власноручно ним
підписаний у присутності секретаря;
особу заповідача встановлено і
перевірено його дієздатність. Крім
того, в заповіті зазначено час, місце
його складання та заповіт
зареєстровано у реєстрі за № 36.

За змістом ст. 215 ЦК України підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається. Якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом, такий правочим може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Згідно із частинами 1,2 ст. 1257 ЦК України
заповіт, складений з порушенням вимог
щодо його форми та посвідчення, є
нікчемним. За позовом заінтересованої
особи суд визнає заповіт недійсним,
якщо буде встановлено, що
волевиявлення заповідача не було
вільним і не відповідало його волі.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову, суд першої
інстанції не звернув уваги, що заповіт
відповідає вимогам щодо форми
заповіту, містить підпис заповідача та
правомірно посвідчений секретарем
Романівської сільської ради
Романівського району Житомирської
області відповідно до вимог розділу 1
п.1 Інструкції про порядок вчинення
нотаріальних дій посадовими особами
виконавчих комітетів сільських,
селищних, міських рад народних
депутатів України, затвердженої
наказом Міністерства юстиції України
від 25 серпня 1994 року № 22/5 (яка діяла на
час посвідчення заповіту), яка
передбачала, що у населених пунктах, де
немає державних нотаріусів, посадові
особи виконавчих комітетів
сільських, селищних, міських Рад
народних депутатів у відповідності до
ст.37 Закону України «Про нотаріат»
мають право посвідчувати заповіти. А
тому висновок суду щодо нікчемності
заповіту, який від імені ОСОБА_6,
посвідчений 05.08.2010 року секретарем
Романівської сільської ради
Романівського району Житомирської
області, як такий, що складений з
порушенням вимог щодо його форми та
посвідчення є необґрунтованим.

Разом з тим, відповідно до ст. 11 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
не інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, у межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

Позивач просила визнати недійсним
заповіт від 05 серпня 2010 року, у зв'язку з
тим, що він був підписаний не її
батьком, а іншою особою та через
відсутність у заповідача наміру та
волевиявлення заповідати все своє
майно дружині ОСОБА_3.

Як вбачається з матеріалів справи,
ОСОБА_6 з 2003 року страждав на ряд
захворювань, одними із яких були
дисциркуляторна енцефалопатія 3-ї
стадії та синдром Паркінсона, що
підтверджується випискою з
амбулаторної картки № 1148, яка видана
Романівською центральною районною
лікарнею Житомирської області 28.02.2013
року.

Відповідно до висновку
судово-почеркознавчої експертизи №
476/13-25 від 22 листопада 2013 року рукописні
записи, в тому числі «ОСОБА_6» в графі
«Підпис», у заповіті датованому 05
серпня 2010 року від імені ОСОБА_6 на
користь ОСОБА_3, що посвідчено
секретарем Романівської сільської
ради Романівського району
Житомирської області Гладською А.С. та
зареєстровані у реєстрі № 36 - виконані
відповідачем ОСОБА_3, а не заповідачем
ОСОБА_6

Отже, суд першої інстанції, у порушення
вимог ст.ст. 213,214 ЦПК України, не вірно
визначився з характером спірних
правовідносин та не взяв до уваги, що не
підписання заповіту особисто
заповідачем, а іншою особою (в даному
випадку особою, на користь якої
посвідчено заповіт), з порушенням вимог
ч.4 ст. 207 ЦК України, унеможливлює
встановлення дійсної волі заповідача
та дійшов невірно висновку про
відсутність правових підстав для
визнання такого заповіту недійсним,
згідно ч.2 ст. 1257 ЦК України.

Невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи та
неправильне застосування судом норм
матеріального права призвели до
ухвалення незаконного рішення, у
зв'язку з чим, колегія суддів,
відповідно до ч.3 ст. 303 ЦПК України,
виходить за межі апеляційної скарги,
скасовує рішення суду першої інстанції
та ухвалює нове про задоволення
позовних вимог ОСОБА_2

Згідно зі ст. 88 ЦПК України на користь
держави підлягає стягненню судовий
збір з відповідачів - ОСОБА_3 та
Романівської сільської ради
Романівського району Житомирської
області, в розмірі 121 грн. 80 коп. з
кожного та на користь позивача
понесені та документально
підтверджені витрати за проведення
судово-почеркознавчої експертизи в
розмірі 1398 грн. 40 коп. з кожного із
відповідачів.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316,
317 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Романівського районного суду
Житомирської області від 13 січня 2014
року скасувати, ухваливши нове рішення
про задоволення позовних вимог.

Визнати недійсним заповіт ОСОБА_6,
посвідчений 05.08.2010 року секретарем
Романівської сільської ради
Романівського району Житомирської
області Гладською Альоною
Станіславівною на користь ОСОБА_3
недійсним.

Стягнути з ОСОБА_3 та Романівської
сільської ради Романівського району
Житомирської області на користь
держави судовий збір в розмірі 121 грн. 80
коп. з кожного.

Стягнути з ОСОБА_3 та Романівської
сільської ради Романівського району
Житомирської області на користь ОСОБА_2
витрати за проведення
судово-почеркознавчої експертизи в
розмірі 1398 грн. 40 коп. з кожного.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий:
Судді: