Номер провадження 2/754/4514/14
РІШЕННЯ

Іменем України

05.09.2014 року Деснянський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Ярошенко С.В.,

при секретарі - Буцко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Рокитнянська РДА Київської області, про визнання договору дарування недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2014 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом до відповідачів, в якому просила суд визнати недійсним договір дарування ? частини квартири АДРЕСА_1, укладений 22.05.14 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, діючої від імені ОСОБА_3 Свої позовні вимоги обгрунтовувала тим, що їй на праві власності належить ? частина квартири за вказаною адресою. 01.04.14 року Деснянським районним судом м. Києва відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності на ? частину квартири, яка належить ОСОБА_4 Вказує на те, що у травні 2014 року їй стало відомо про наявність договору дарування спірної частини квартири, відповідно якого ОСОБА_4 подарував її малолітній ОСОБА_3 Вважає договір фіктивним, оскільки сторони не мали на меті створення правових наслідків, а його укладення направлено на унеможливлення їй набути право власності на спірну частину квартири.

В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, просила суд задовольнити позовну заяву у повному обсязі з викладених підстав.

Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на те, що ОСОБА_4 реально уклав договір дарування ? частини квартири онуці, для забезпечення останньої житлом у м. Києві.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, надіслав письмові пояснення, просив розглядати справу у його відсутності.

Заслухавши пояснення учасників, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав.

Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 22.11.10 року ОСОБА_4 та ОСОБА_1 отримали у спадок квартиру АДРЕСА_1 по ? частці.

01.04.14 року Деснянським районним судом м. Києва відкрито провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності. Звертаючись з вказаним позовом до суду ОСОБА_1 просила припинити право власності відповідача на належну йому частину квартири з виплатою компенсації її вартості та визнати за нею право власності на всю квартиру.

22.05.14 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2, діючої від імені ОСОБА_3, укладено договір дарування частини квартири, відповідно якого ОСОБА_4 передав у власність безоплатно ОСОБА_3, а остання прийняла в дарунок належну ОСОБА_4 ? частину квартири АДРЕСА_1.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги представник позивача посилається на те, що договір дарування частини квартири був укладений без наміру створення правових наслідків, а лише з метою протиправного унеможливлення виконання рішення суду, а відтак даний правочин направлений на порушення прав позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Згідно ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Нормами ст. 203 передбачено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені законом.

При цьому для визнання правочину фіктивним необхідною умовою є наявність відповідного умислу усіх сторін такого правочину на момент його вчинення.

Закон не встановлює обмежень для звернення до суду з позовом про визнання правочину фіктивним для інших заінтересованих осіб, які не є його сторонами. Між тим, сторона, яка вимагає визнання правочину недійсним, повинна довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення такого правочину. В даному випадку тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача, який не є стороною оспорюваного правочину.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України).

За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Статтею 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

На підтвердження своїх доказів позивач не надав жодного доказу. Доводи позивача ґрунтуються лише на поясненнях та зводяться до наступного.

Позивач вважає, що договір дарування частини квартири укладено без наміру створення правових наслідків, оскільки відповідачі, будучи обізнаними про те, що в Деснянському районному суді м. Києва відкрите провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності, з метою уникнути відповідальності за виконання постановлених в майбутньому рішень суду, фіктивно уклали договір дарування від 22.11.14 року.

Як роз'яснено у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Всупереч вимогам ст. 60 ЦПК України позивач не надав суду доказів на підтвердження обставин, які свідчили б про наявність порушень прав позивача з боку відповідачів по справі при укладенні договору дарування, які слугували б підставою для визнання недійсним укладеного між ними договору на підставі ст. 234 ЦК України, оскільки звернення позивача з позовом до суду про припинення права на частку у спільному майні та визнання права власності не може слугувати підставою для визнання недійсним оспорюваного договору дарування, враховуючи той факт, що між сторонами даного спору виникли відносини, в яких не міститься застереження щодо обмеження прав відповідача під час їх дії у реалізації своїх прав як власника майна, в тому числі на відчуження наявного нерухомого майна..

Доводи позивача про те, що укладення договору дарування квартири вчинено без наміру створення правових наслідків, також не заслуговують на увагу, оскільки сторони, уклавши спірний договір, вчинили реальний правочин, відповідно до якого ОСОБА_4 подарував, а обдарована прийняла в дар частину квартири, що підтверджується п. 1 договору, згідно якого право власності на відчужувану частку квартири у обдарованого виникає з моменту їх прийняття. Прийняттям дарунка вважається одержання обдарованим примірника договору дарування після його нотаріального посвідчення.

Як вбачається з матеріалів справи, обдарована, від імені якої діяла ОСОБА_2, дар прийняла. Отже, оспорюваний договір, безпосередньо після його підписання, повністю виконаний сторонами договору, що свідчить про реальне настання наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, судом встановлено, що розгляд справи Деснянським районним судом м. Києва триває, остаточного рішення не приймалось, квартира у арешті не перебувала.

Оцінивши надані докази, доводи сторін, суд приходить до висновку, що доказування з боку позивача ґрунтується лише на поясненнях та її оцінці подій, тобто ґрунтується на припущеннях.

Разом з тим, ч. 4 ст. 60 ЦПК України чітко визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Таким чином, позивач не надав суду доказів на підтвердження своїх вимог про визнання договору дарування недійсним і в задоволені позову слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10, 11, 15, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в інтересах ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа Рокитнянська РДА Київської області, про визнання договору дарування недійсним відмовити.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду міста Києва через Деснянський районний суд м. Києва протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Головуючий