УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 19 березня 2014
року м. КиївКолегія
суддів судової палати у цивільних
справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Горелкіної Н.А., суддів:
Євграфової Є.П.,Журавель В.І.,
Євтушенко О.І.,Ситнік О.М.,розглянувши в
судовому засіданні справу за позовом
ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про поділ майна
подружжя; за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6
про визнання особистою власністю
майна, набутого за особисті кошти
одного з подружжя, за касаційною
скаргою ОСОБА_7 на рішення апеляційного
суду Одеської області від 01 жовтня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2011 року ОСОБА_6 звернулася до
суду з позовом, у якому зазначала, що у
період з 17 вересня 1999 року по 09 червня
2009 року вона і ОСОБА_7 перебували у
шлюбі. 01 червня 2004 року подружжям за
спільні кошти було придбано 1/3 частини
квартири АДРЕСА_1 за договором
купівлі-продажу, оформленим на ім'я
ОСОБА_7, його матері ОСОБА_8 та вітчима
ОСОБА_9

Просила визнати за нею право власності
на 1/6 частини квартири АДРЕСА_1
та припинити право спільної сумісної
власності подружжя ОСОБА_6 і ОСОБА_7 на
1/3 частини цієї квартири.

У травні 2011 року ОСОБА_7 звернувся до
суду з позовом, у якому зазначав, що він,
його мати ОСОБА_8 та вітчим ОСОБА_9
придбали у рівних частинах квартиру
АДРЕСА_2 за договором купівлі-продажу
від 03 серпня 1995 року, яку за договором
купівлі-продажу від 01 червня 2004 року
продали за 9891 грн, та у той же день
придбали у рівних частинах квартиру
АДРЕСА_1.

Вказував, що грошові кошти, витрачені
на придбання 1/3 частини спірної
квартири, були його особистою
власністю, та просив визнати
1/3 частини квартири АДРЕСА_1 його
особистою приватною власністю.

Рішенням Приморського районного суду
м. Одеси від 31 травня 2013 року у
задоволенні позовів ОСОБА_6 та ОСОБА_7
відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Одеської
області від 01 жовтня 2013 року
рішення Приморського районного суду м.
Одеси від 31 травня 2013 року у частині
відмови у позові ОСОБА_6 скасовано,
позов ОСОБА_6 задоволено.
Поділено між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 спільне
сумісне майно, а саме: 1/3 частини
квартири АДРЕСА_1. Визнано за
ОСОБА_6 право власності на 1/6 частини
квартири АДРЕСА_1. Припинено право
спільної власності ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на
1/3 частини квартири АДРЕСА_1. У
іншій частині рішення суду залишено
без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_7,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду
апеляційної інстанції та залишити в
силі рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, заслухавши доповідь судді,
вивчивши матеріали цивільної справи та
дослідивши доводи касаційної скарги,
вважає, що вона має бути частково
задоволена.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та задовольняючи частково
позовні вимоги ОСОБА_6, суд апеляційної
інстанції керувався тим, що продаж 01
червня 2004 року ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9
належної їм квартири АДРЕСА_2 за
договором купівлі-продажу за 9891 грн не
свідчить, що кошти від продажу
зазначеної кватири ОСОБА_7 витратив на
придбання 1/3 частини квартири АДРЕСА_1.
Оскільки договір купівлі-продажу
спірної квартири був вчинений за час
шлюбу з ОСОБА_6, яка надала нотаріально
посвідчену згоду, відповідно до вимог
ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України
(далі - СК України), 1/3 частини квартири
АДРЕСА_1 є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя та
підлягає поділу.

Із такими висновками суду апеляційної
інстанції погодитися не можна з огляду
на наступне.

За вимогами статей 213, 214 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
процесуального законодавства і
всебічно перевіривши обставини,
вирішив справу відповідно до норм
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин, а
за їх відсутності - на підставі закону,
що регулює подібні відносини, або
керуючись загальними засадами і
змістом законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення, у
якому повно відображені обставини, що
мають значення для даної справи,
висновки суду про встановлені
обставини і правові наслідки є
вичерпними, відповідають дійсності і
підтверджуються достовірними
доказами, дослідженими в судовому
засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний
з'ясувати питання, зокрема, щодо:
наявності обставин (фактів), якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та навести докази на їх підтвердження;
наявності інших фактичних даних, які
мають значення для вирішення справи;
правовідносин, зумовлених
встановленими фактами. У рішенні суду
обов'язково повинні бути зазначені
встановлені судом факти і відповідні
їм правовідносини.

Вказані вимоги судом не дотримано.

Із матеріалів справи вбачається, що
ОСОБА_7, його мати ОСОБА_8 та вітчим
ОСОБА_9 придбали у рівних частинах
квартиру АДРЕСА_2 на підставі договору
купівлі-продажу від 03 серпня 1995 року №
8752, зареєстрованого на Одеській
товарній біржі та в Одеському міському
бюро технічної інвентаризації та
реєстрації об'єктів нерухомості в
книзі 117пр на стор. 153 під № 288 (а.с. 149).
Тобто 1/3 частини вказаної квартири була
особистою власністю ОСОБА_7

17 вересня 1999 року ОСОБА_7 і ОСОБА_6
зареєстрували шлюб у відділі
реєстрації актів громадянського стану
виконкому Одеської міської ради,
актовий запис № 882 (а.с. 4).

За договором купівлі-продажу від 01
червня 2004 року за реєстровим № Д-234,
ОСОБА_7, ОСОБА_8 та ОСОБА_9 продали
квартиру АДРЕСА_2 за ціною 9891 грн та у
той же день за договором
купівлі-продажу № Д-235 придбали у
рівних частинах квартиру АДРЕСА_1 за
ціною 12 400 грн (а.с. 150−?151).

Вказані договори купівлі-продажу у
встановленому законом порядку не
оскаржені та недійсними не визнані.
Будь-яких доказів відповідно до вимог
ст. ст. 10, 60 ЦПК України на підтвердження
доводів ОСОБА_6 про те, що квартира
АДРЕСА_1 була придбана за 240 тис. грн, з
яких 50 тис. грн - грошові кошти, що були
зароблені нею за час шлюбу з ОСОБА_7,
матеріали справи не містять.

Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Відповідності до ч. 1 ст. 70 СК України у
разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше невизначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Різниця між коштами, отриманими ОСОБА_9,
ОСОБА_8 та ОСОБА_7 від продажу за
договором купівлі-продажу від 01 червня
2004 року квартири АДРЕСА_2, що належала
їм у рівних частках, та коштами,
сплаченими ними за придбану у рівних
частках квартиру АДРЕСА_1 за договором
купівлі-продажу від 01 червня 2004 року
складає 2509 грн (12 400 грн - 9891 грн),
таким чином кожен із покупців доплатив
за придбану квартиру за договором
купівлі-продажу від 01 червня 2004 року
№ Д.235 по 836 грн 33 коп.

Суд першої інстанції обґрунтовано
дійшов висновку, що грошові кошти у
розмірі 3297 грн, які були отримані
ОСОБА_7 від продажу належної йому 1/3
частини у квартирі АДРЕСА_2 за
договором купівлі-продажу від 01 червня
2004 року за реєстровим №
Д-234 та сплачені за придбання квартири
АДРЕСА_1, є його особистою власністю
відповідно до п. п. 1, 3 ч. 1 ст. 57 СК
України.

Решта частина грошових коштів, що
витрачені ОСОБА_7 на придбання 1/3
частини квартири АДРЕСА_1, що складає 836
грн 33 коп. (12 400 грн / 3 −? 9891 грн = 836 грн
33 коп.) відповідно до ст. 60 СК України
є спільною сумісною власністю подружжя
ОСОБА_7 і ОСОБА_6

На порушення вимог ст. ст. 60, 70 СК
України суди не визначили ідеальну
частку квартири, на яку має право
власності позивачка з урахуванням
грошових коштів у розмірі 418 грн 17 коп.,
що належать їй на праві спільної
сумісної власності подружжя (836,33 / 2), та
передчасно дійшли висновку, що ОСОБА_6
має право лише на грошову компенсацію
належної їй частки.

Апеляційний суд безпідставно зробив
переоцінку доказів та неправильно
застосував норми матеріального права,
у зв'язку з чим рішення апеляційного
суду належить скасувати, а справу -
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Керуючись статтями 333, 336, 342, 343, 344, 345, 349
ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду Одеської
області від 01 жовтня 2013 року скасувати,
справу передати на новий розгляд до
суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий: Н.А.
Горелкіна Судді: Є.П. Євграфова
О.І. Євтушенко В.І. Журавель О.М. Ситнік