Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Коновалова В.А.
Провадження № 22ц/782/889/14
УХВАЛА

Іменем України

12 березня 2014 року
м. Луганськ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Луганської області у складі:

головуючого - Коновалової В.А.,

суддів -Темнікової В.І., Ступіної Я.Ю.

при секретарі: Булгаковій М.Е.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі судових засідань
апеляційного суду Луганської області
справу

за апеляційними скаргами ОСОБА_2,
публічного акціонерного товариства
«Краснодонвугілля»

на рішення Краснодонського
міськрайонного суду Луганської
області від 10 лютого 2014 року

у цивільній справі за позовною заявою
ОСОБА_2 до публічного акціонерного
товариства «Краснодонвугілля» про
відшкодування моральної шкоди,
спричиненої ушкодженням здоров'я,
третя особа - відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Краснодоні
Луганської області,-

в с т а н о в и
л а:

У грудні 2013 року позивач звернувся до
суду з позовом до публічного
акціонерного товариства
"Краснодонвугілля" про відшкодування
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров'я, в обґрунтування
якого вказав, що з 02.07.1981 року по 28.03.2012
року працював у вугільній
промисловості та в цей час отримав
професійне захворювання. Останнім
місцем роботи була шахта "Самсонівська
- Західна" ПАТ «Краснодонвугілля», з
якої був звільнений за станом здоров'я
за п. 2 ст. 40 КЗпП України. Згідно
медичного висновку від 27.02.2012 року
первинно позивачу встановлено
професійні захворювання:
антракосилікоз І ступеня повільний
розвиток, хронічний бронхіт фаза
ремісії, ЛН І-ІІ ступеня, хронічне
легеневе серце в стадії компенсації, СН
І. Надалі у зв'язку з погіршенням
здоров'я позивачу встановлено
професійне захворювання - рак нижньої
частки лівої легені (з ураженням лівого
головного бронха) Т3N1M0 ІІІ ст. ІІ кл.гр.
стан після 3 курсів поліхіміотерапії,
інтоксикація, ЛН - ІІ ступеня. Висновком
МСЕК від 20.11.2012 року позивачу було
встановлено 80 % та 2 групу інвалідності
з 14.11.2012 року. Стійка втрата
працездатності завдала йому фізичний
біль та моральне страждання, він
відчуває біль у грудях, важко дихати,
відчуває дискомфорт у зв'язку з
погіршенням фізичних можливостей та
зниженням рухливої активності, часто
лікується, що спричинило зміну звичок,
способу життя, інтересів, він змушений
додавати додаткових зусиль до
організації свого життя, у зв'язку з чим
в нього обмежилась можливість
нормальної життєдіяльності.

Позивач просив суд стягнути з
публічного акціонерного товариства
"Краснодонвугілля" на користь ОСОБА_2
моральну шкоду у зв'язку з ушкодженням
здоров'я в сумі 100000 грн.

Рішенням Краснодонського
міськрайонного суду Луганської
області від 10 лютого 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_2 до публічного
акціонерного товариства
«Краснодонвугілля» про відшкодування
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров'я задоволені
частково. Суд стягнув з публічного
акціонерного товариства
"Краснодонвугілля" на користь ОСОБА_2 в
рахунок відшкодування моральної шкоди
50000 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
рішення суду першої інстанції змінити,
збільшити розмір стягнутої моральної
шкоди з 50000 грн. до 100000 грн., посилаючись
на порушення судом першої інстанції
норм матеріального та процесуального
права.

В апеляційній скарзі публічне
акціонерне товариство
"Краснодонвугілля" просить рішення
суду першої інстанції скасувати та
ухвалити нове рішення, яким відмовити у
задоволенні позовних вимог в повному
обсязі через необґрунтованість та у
зв'язку з пропуском строку для
звернення до суду, посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права.

В судовому засіданні представник
позивача доводи апеляційної скарги
ОСОБА_2 підтримав, а апеляційну скаргу
ПАТ "Краснодонвугілля" не визнав.

Представник відповідача в судовому
засіданні апеляційну скаргу ПАТ
"Краснодонвугілля" підтримав, а
апеляційну скаргу позивача не визнав.

Позивач та представник відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Краснодоні
Луганської області в судове засідання
не з'явилися, про час і місце
повідомлені належним чином і в
установленому законом порядку.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення учасників процесу,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність й
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги, обговоривши доводи апеляційної
скарги, колегія суддів апеляційного
суду приходить до наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених такими
доказами, які були досліджені у
судовому засіданні.

Згідно із ст.60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

В ч. 1 статті 303 ЦПК України зазначено, що
під час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Задовольняючи частково позовні вимоги,
суд першої інстанції виходив з того, що
через тривалий час роботи в шкідливих
умовах праці на підприємствах
відповідача, позивач набув ряд
хронічних захворювань. МСЕК
встановлений зв'язок хронічних
захворювань з виконанням позивачем
професійних обов'язків, позивачу
встановлено 80% втрати професійної
працездатності, визнано інвалідом 2
групи, в медичній документації
позивача зафіксовано об'єктивне
погіршення стану здоров'я, наявність
дискомфорту та болі через професійні
хвороби.

Згідно із висновком акту розслідування
хронічного професійного захворювання
ОСОБА_2, умови праці, технічний та
організаційний рівень робочого місця
не відповідали вимогам стандартів
системи безпеки праці та доведеності
наявності у позивача моральної шкоди,
заподіяної внаслідок професійного
захворювання, прямого причинного
зв'язку між порушенням відповідачем
обов'язку щодо забезпечення безпечних
і нешкідливих умов праці й негативними
наслідками від професійного
захворювання.

Вказані обставини та висновки суду
першої інстанції підтверджуються
матеріалами справи та відповідають
вимогам закону, зазначеному в тексті
оскаржуваного рішення.

З матеріалів справи вбачається, що
позивач з 02.07.1981 року по 28.03.2012 року
працював у вугільній промисловості. З
22.08.2002 року по 28.03.2012 року працював на
шахті "Самсонівська - Західна" ПАТ
«Краснодонвугілля», на підземних
роботах з повним робочим днем та
отримав професійне захворювання,
звідки був звільнений за станом
здоров'я за п. 2 ст. 40 КЗпП України.

Згідно медичного висновку від 27.02.2012
року первинно позивачу встановлено
професійні захворювання:
антракосилікоз І ступеня повільний
розвиток, хронічний бронхіт фаза
ремісії, ЛН І-ІІ ступеня, хронічне
легеневе серце в стадії компенсації, СН
І.

Висновком МСЕК № 089499 від 03.04.2012 року
позивачу вперше встановлено ступень
втрати професійної працездатності в
розмірі 25% безстроково по
антракосилікозу та встановлена 2 група
інвалідності (причина інвалідності -
професійне захворювання).

Згідно медичного висновку Центральної
лікарсько-експертної комісії № 35/1441
від 09.10.2012 року позивачу встановлено
професійне захворювання - рак нижньої
частки лівої легені (з ураженням лівого
головного бронха) Т3N1M0 ІІІ ст. ІІ кл.гр.
стан після 3 курсів поліхіміотерапії,
інтоксикація, ЛН - ІІ ступеня.

У подальшому висновком МСЕК від 20.11.2012
року позивачу встановлено ступень
втрати професійної працездатності у
розмірі 80 % з 14.11.2012 року в тому числі 70 %
- рак легенів, встановлено первинно, 10 % -
антракосилікоз, встановлено повторно,
та друга група інвалідності.

Як вбачається із виписки з історії
хвороби позивачу був встановлений
діагноз: антракосилікоз І ступеня
повільний розвиток, хронічний бронхіт
фаза ремісії, ЛН І-ІІ ступеня, хронічне
легеневе серце в стадії компенсації, СН
І, рак нижньої частки лівої легені (з
ураженням лівого головного бронха) Т3N1M0
ІІІ ст. ІІ кл.гр. стан після 3 курсів
поліхіміотерапії, інтоксикація, ЛН - ІІ
ступеня.

Із медичних документів про лікування
ОСОБА_2 вбачається, що позивач
систематично звертався до медичних
установ з приводу отриманого
професійного захворювання, проходив
курси амбулаторного та стаціонарного
лікування.

Згідно акту розслідування причин
виникнення хронічного професійного
захворювання № 12 від 19.03.2012 року та акту
розслідування причин виникнення
хронічного професійного захворювання
№ 29 від 29.10.2012 року причина
професійного захворювання - тривала
дія вугільно-природного пилу на органи
дихання у концентраціях, що
перевищували гранічно-допустимі норми.
Недосконалість технології. Згідно з
висновками атестації робочих місць за
умовами праці 2006 та 2011 роках технічний
та організаційний рівень робочого
місця не відповідав вимогам стандартів
системи безпеки.

Оскільки професійне захворювання з
втратою професійної працездатності
позивачем отримано внаслідок не
створення відповідачем належних умов
праці, тобто з вини відповідача, що
підтверджується матеріалами справи, у
тому числі висновками та актами
розслідування професійного
захворювання, і саме внаслідок
вказаних дій відповідача позивачеві
заподіяно моральну шкоду, тому позивач
має право на відшкодування моральної
шкоди саме з ПАТ "Краснодонвугілля".

Колегія суддів з урахуванням положень
ч. 2 ст. 214, ст. 360-7 ЦПК України, враховує
правову позицію Верховного Суду
України за наслідками розгляду заяви
про перегляд судового рішення із
мотивів неоднакового застосування
судом касаційної інстанції одних і тих
самих норм матеріального права у
подібних правовідносинах, яка
викладена у постанові від № 6-26 цс 12 від
18.04.2012 року, щодо застосування правової
норми у правовідносинах про
відшкодування моральної шкоди.

Відповідно до частини 2 статті 153 КЗпП
України забезпечення безпечних і
нешкідливих умов праці покладається на
власника або на уповноважений ним
орган. За частиною 4 цієї ж статті
власник або уповноважений ним орган
повинен впроваджувати сучасні засоби
техніки безпеки, які запобігають
виробничому травматизмові і
забезпечувати санітарно-гігієнічні
умови, що запобігають виникненню
професійних захворювань працівників.

Відповідно до статті 237-1 КЗпП України
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

В рішенні Конституційного Суду України
від 8 жовтня 2008 року у справі за
конституційним поданням
Уповноваженого Верховної Ради України
з прав людини щодо відповідності
Конституції України (конституційності)
положень підпункту "б" підпункту 4
пункту 3 статті 7 Закону України "Про
страхові тарифи на загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності",
пункту 1, абзацу третього пункту 5,
пункту 9, абзаців другого, третього
пункту 10, пункту 11 розділу І Закону
України "Про внесення змін до Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності"
(справа про страхові " виплати),
зазначено, що хоча і скасовано право
застрахованих громадян, що потерпіли
на виробництві від нещасного випадку
або професійного захворювання, на
відшкодування моральної шкоди за
рахунок Фонду, яке вони мали відповідно
до приписів первинної редакції Закону
України "Про загальнообов'язкове
державне соціальне страхування від
нещасного випадку на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності",
проте Конституційний Суд України
вважає, що саме право цих громадян на
відшкодування моральної шкоди не
порушено, оскільки статтею 1167
Цивільного кодексу України та статтею
237-1 Кодексу законів про працю України
їм надано право відшкодовувати
моральну шкоду за рахунок власника або
уповноваженого ним органу
(роботодавця). Встановлений
законодавцем розподіл обов'язків щодо
відшкодування моральної шкоди
потерпілим на виробництві від
нещасного випадку та професійного
захворювання не суперечить вимогам
статті 22 Конституції України.

В пункті 13 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995
року "Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" зазначено, що судам необхідно
враховувати, що відповідно до ст. 237-1
КЗпП України (набрала чинності 13 січня
2000 р.) за наявності порушення прав
працівника у сфері трудових відносин
(незаконного звільнення або
переведення, невиплати належних йому
грошових сум, виконання робіт у
небезпечних для життя і здоров'я умовах
тощо), яке призвело до його моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків чи вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, обов'язок по відшкодуванню
моральної (немайнової шкоди)
покладається на власника або
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності, виду діяльності чи
галузевої належності.

Відповідно до роз'яснень, які містяться
в пп. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 27 березня 1992 року № 6
"Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди" (зі змінами),
відшкодування шкоди, заподіяної
працівникові ушкодженням його здоров'я
від нещасного випадку на виробництві
та професійного захворювання,
провадиться згідно із законодавством
про страхування від нещасного випадку.
Це законодавство складається з Основ
законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, Закону України
від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV "Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності", Закону від 14 жовтня 1992
року № 2694-XII "Про охорону праці" у
редакції Закону від 21 листопада 2002 року
№ 229-IV, КЗпП України, а також
законодавчих та інших
нормативно-правових актів. Спори про
відшкодування шкоди повинні
вирішуватися за законодавством, яке
було чинним на момент виникнення у
потерпілого права на відшкодування
шкоди. Право на відшкодування шкоди
настає з дня встановлення потерпілому
МСЕК стійкої втрати професійної
працездатності.

Законом України від 23 лютого 2007 року N
717-V "Про внесення змін до Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності" внесені зміни до
абзацу 4 статті 1, підпункту "е" пункту 1
частини першої статті 21, частини
третьої статті 28, а також виключено
частину третю статті 34 вказаного
Закону, скасовано право потерпілих на
виробництві громадян на відшкодування
їм моральної (немайнової) шкоди за
рахунок Фонду соціального страхування
від нещасних випадків на виробництві
та професійних захворювань України.

Отже, припинення дії Закону України
"Про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності" в частині
відшкодування Фондом соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України моральної шкоди
застрахованим і членам їх сімей
незалежно від часу настання страхового
випадку не звільняє роботодавця від
відшкодування зазначеної моральної
шкоди відповідно до вимог ст.237-1 КЗпП
України.

За таких обставин, суд дійшов
правильного висновку, що позивач має
право на відшкодування моральної шкоди
у зв'язку з отриманим професійним
захворюванням і ця шкода повинна бути
відшкодована відповідачем як
роботодавцем.

Хоча суд помилково зазначив, що
відповідач є особою, яка володіє
джерелом підвищеної небезпеки, та
помилково посилався на положення ст.
1167ЦК України, які не регулюють спірні
правовідносини, які виникли з трудових
правовідносин та врегульовані ст.ст. 173,
2371 КЗпП України, але це не впливає на
правильність зазначеного висновку
суду.

Визначаючи розмір моральної шкоди у
сумі 50000 грн., суд першої інстанції
керувався засадами розумності,
виваженості і справедливості; врахував
характер і обсяг фізичних і душевних
страждань, які зазнав і продовжує
зазнавати позивач; встановлення
ступень втрати професійної
працездатності у розмірі 80 % та другу
групу інвалідності, неможливість
відновлення професійної
працездатності та продовжувати
працювати за професією шахтаря,
зніженості самооцінки, важкість
вимушених змін в житті позивача,
характер додаткових зусиль для
організації його життя, звуженості
кола спілкування, необхідності
постійного медикаментозного лікування
та обов'язкового стаціонарного
лікування з приводу хронічних
захворювань, безпосередньої загрози
для життя через наявні захворювання,
встановлення діагнозу - рак легенів
унеможливлює відновлення втрачених
життєвих функцій організму.

Апеляційний суд не знаходить підстав
для зміни суми, стягнутої рішенням суду
першої інстанції, крім того сам
розмір стягнутої моральної шкоди ПАТ
«Краснодонвугілля» не оскаржується.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 щодо
розміру стягнутої з відповідача суми
моральної шкоди не заслуговують на
увагу, оскільки визначаючи розмір
моральної шкоди у сумі 50000 грн., суд
першої інстанції врахував характер,
тривалість і обсяг фізичних і душевних
страждань, які зазнав і продовжує
зазнавати позивач; неможливість
відновлення професійної
працездатності, ступень втрати
професійної працездатності,
встановлення позивачу групи
інвалідності, діагноз захворювання,
необхідність постійного лікування,
проходження курсів поліхіміотерапії,
важкість вимушених змін в житті
позивача, характер додаткових зусиль
для організації його життя при цьому
суд керувався засадами розумності,
виваженості і справедливості;

Доводи апеляційної скарги ПАТ
«Краснодонвугілля» про те, що в
матеріалах справи відсутні медичні
документи, що підтверджують факт
спричинення позивачу моральної шкоди,
а саме висновок експертизи про
наявність у позивача моральних
страждань не заслуговують на увагу,
оскільки відповідно до вимог ст.ст. 10, 60
ЦПК України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом. Доведення
цих обставин із боку позивача можливе
на підставі доказів, перелічених у
статті 57 ЦПК України. До таких доказів
належить і висновок експертизи, проте
він не є як єдиним можливим і достатнім
доказом спричинення моральної шкоди,
так і підставою визначення її розміру,
так як згідно з ч. 2 статті 212 ЦПК України
жоден доказ не має для суду
заздалегідь встановленого значення.

У разі, якщо відповідач не погоджується
з доводами позивача про наявність
моральної шкоди та її розміру, то
відповідач, відповідно до вимог статей
10,60 ЦПК України, не був позбавлений
можливості заявити клопотання про
призначення такої експертизи. Як
вбачається із матеріалів справи
відповідачем як під час розгляду
справи в суді першої інстанції, так і
під час розгляду справи в суді
апеляційної інстанції клопотань про
призначення експертизи не заявлялося.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК
щодо допустимості доказів, норми КЗпП
або будь-якій інший закон не вимагає
підтвердження саме висновком МСЕК
наявність моральної шкоди.

Доводи апеляційної скарги ПАТ
«Краснодонвугілля» про те, що
позивачем пропущений строк звернення
до суду з даним позовом, встановлений
ст. 233 КЗпП України, оскільки спірні
правовідносини витікають із трудових
відносин не заслуговують на увагу,
оскільки до вимог про відшкодування
моральної шкоди у випадках,
передбачених трудовим законодавством,
дійсно застосовується тримісячний
строк звернення до суду (ст.233 КЗпП
України). Однак, відповідно до пункту 3
частини першої статті 268 ЦК України на
вимогу про відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю (тобто і на вимогу
про відшкодування моральної шкоди)
позовна давність не поширюється.
Аналогічні роз'яснення надано у пункті
16 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 року № 4 "Про
судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" (із відповідними змінами).

Інші доводи апеляційної скарги
відповідача не спростовують
правильних висновків суду щодо
обов'язку відповідача відшкодувати
позивачу моральну шкоду.

Таким чином, судова колегія вважає, що
доводи апеляційних скарг не дають
підстав для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального чи процесуального
права, які призвели або могли призвести
до неправильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення суду без змін,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням вимог
матеріального та процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303,308,319 ЦПК України,
колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_2, публічного
акціонерного товариства
«Краснодонвугілля» відхилити.

Рішення Краснодонського
міськрайонного суду Луганської
області від 10 лютого 2014 року залишити
без змін.

Ухвала суду набирає законної сили
негайно після її проголошення, але може
бути оскаржена безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів після її
проголошення у касаційному порядку.

Головуючий :

Судді: