Справа № 1505/1520/2012
рішення

ІМЕНЕМ УКрАЇНи

10 лютого 2014 року
м. Білгород-Дністровський

Білгород-Дністровський міськрайонний
суд Одеської області

у складі: головуючого - одноособово
судді Боярського О.О.

при секретарі - Рачицькій І.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Білгород-Дністровському
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа,
яка не заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору ОСОБА_4 про визнання
договору купівлі-продажу квартири
недійсним, та за зустрічним позовом
ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору ОСОБА_4 про стягнення
відшкодування витрат на утримання
квартири, матеріальної та моральної
шкоди,

В С Т А Н О В И
В:

ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору ОСОБА_4 про визнання
договору купівлі-продажу квартири
недійсним, та після уточнення своїх
позовних вимог просить суд визнати
договір купівлі-продажу квартири від 29
квітня 2005 року, укладений між ОСОБА_3,
діючої від імені ОСОБА_1, на підставі
нотаріально посвідченої приватним
нотаріусом Білгород-Дністровського
міського приватного нотаріального
округу ОСОБА_5 довіреності від 28
березня 2003 року (продавець) та ОСОБА_2
(покупець) - недійсним. В обґрунтування
своїх позовних вимог ОСОБА_1 зазначає,
що його донька ОСОБА_2 та колишня
дружина - ОСОБА_3 ввели його в оману,
умовивши підписати довіреність на
отримання грошей, яку фактично
використали від його імені для
передачі у власність однокімнатної
квартири АДРЕСА_1 іншій особі.

ОСОБА_3 звернулася до суду із
зустрічною позовною заявою до ОСОБА_1,
третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмета спору ОСОБА_4 про
стягнення відшкодування витрат на
утримання квартири, матеріальної та
моральної шкоди, посилаючись на те, що
нею із відповідачем була досягнута
домовленість щодо сплати ОСОБА_3
заборгованості за надані комунальні
послуги по квартирі АДРЕСА_1, власником
якої був ОСОБА_1 Позивачем були
виконані умови домовленості та
сплачено борг за комунальні послуги у
розмірі 3565, 91 грн. Відповідач в свою
чергу ухиляється від повернення ОСОБА_3
зазначених вище витрат, тим більш
звернувся до суду із позовом про
визнання договору купівлі - продажу від
29 квітня 2005 року квартири АДРЕСА_1 -
недійним з підстав введення ОСОБА_3,
ОСОБА_2 його в оману, умовивши підписати
довіреність на отримання грошей, яку
використали від його імені для
укладення договору купівлі-продажу,
хоча 28 березня 2003 року їм власноручно
була підписана довіреність, якою
останній уповноважив ОСОБА_3
розпоряджатися вищевказаним нерухомим
майном. З огляду на вищевикладене
ОСОБА_3 просить суд стягнути з
відповідача на її користь витрати на
утримання квартири в сумі 3565,91 грн;
матеріальну шкоду в сумі 2500, 70 грн.;
моральну шкоду в сумі 2500 грн.; судові
витрати в сумі 60,67 грн., ІТЗ судового
розгляду справи в сумі 30 грн.

До провадження судді Боярського О.О.
справа надійшла після розгляду її
судом апеляційної інстанції та Вищим
спеціалізованим судом України.

Так, Ухвалою апеляційного суду
Одеської області від 20 січня 2010 року
було залишено без змін рішення
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 24 липня 2009 року, яким позовні вимоги
ОСОБА_1 були задоволені та скасовано
договір купівлі-продажу квартири від 29
квітня 2005 року; в задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_3 було
відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду
України від 25 січня 2012 року рішення
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 24 січня 2009 року та ухвалу
апеляційного суду Одеської області від
20 січня 2010 року було скасовано, справу
направлено на новий розгляд, у звязку
із тим, що суд першої інстанції, з
висновками якого погодилась і апеляція
не зазначив конкретні підстави для
визнання правочину недійсним та
скасував його без поважних на те
правових підстав, тобто вийшов за межі
позовних вимог.

Також в матеріалах справи наявний
позов ОСОБА_7 до ОСОБА_1 про виселення,
який ухвалою Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 03 червня 2009 року було залишено без
розгляду. Ухвала сторонами не
оскаржувалась та набрала законної
сили.(том 1 а.с. 252).

У судовому засіданні ОСОБА_1 свої
позовні вимоги підтримав, просив
задовольнити. Проти задоволення
зустрічних позовних вимог ОСОБА_3
заперечував в повному обсязі з підстав
їх необґрунтованості.

Представник ОСОБА_2, ОСОБА_3, за
довіреністю ОСОБА_8 у судовому
засіданні проти задоволення позовних
вимог ОСОБА_1 заперечувала, вимоги
зустрічної позовної заяви ОСОБА_3
підтримала, просить задовольнити.

Третя особа, яка не заявляє самостійних
вимог щодо предмета спору за первісним
і зустрічним позовом ОСОБА_4 у судове
засідання не з'явився, в матеріалах
справи наявна його заява, відповідно до
якої просить справу розглядати у його
відсутності.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши
пояснення ОСОБА_1, представника ОСОБА_2,
ОСОБА_3, суд приходить до наступного.

У судовому засіданні встановлено, що
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 перебували у
зареєстрованому шлюбі, який було
розірвано в судовому порядку та від
якого мають доньку ОСОБА_2

Після розірвання шлюбу та розподілу
майна ОСОБА_1 придбав квартиру АДРЕСА_1
на підставі договору купівлі-продажу,
посвідченому Білгород-Дністровською
міською державною нотаріальною
конторою 28.01.1995 року по реєстру за №1-92,
і зареєстрованого у
Білгород-Дністровському МБТІ, 31.01.1995
року під №108-4810 та в електронному
Реєстрі прав власності на нерухоме
майно, реєстраційний номер 10425418.

Зі слів ОСОБА_1 між ним та ОСОБА_3 була
досягнута домовленість про те, що
остання буде слідкувати за тим, щоб
орендар квартири АДРЕСА_1, яка належить
ОСОБА_1 на праві власності, вчасно
сплачував кошти за проживання у
квартирі та оплату комунальних послуг.
У разі ухилення орендаря від сплати
вищевказаних коштів ОСОБА_3 буде
вирішувати це питання у судовому
порядку, як представник ОСОБА_1, задля
чого 28 березня 2003 року
ОСОБА_1 на ім'я ОСОБА_3 була видана
довіреність, посвідчена приватним
нотаріусом Білгород-Дністровського
міського нотаріального округу ОСОБА_5

29 квітня 2005 року між ОСОБА_3, діючої від
імені ОСОБА_1, на підставі нотаріально
посвідченої довіреності (продавець) та
ОСОБА_2 (покупець) був укладений договір
купівлі-продажу спірної квартири.

Суд вважає, що вказаний вище договір
купівлі-продажу має бути визнаний
недійсним, оскільки він був вчинений у
результаті зловмисної домовленості
між відповідачами з огляду на
наступне.

Згідно ч. 3 ст. 238 ЦК України, представник
не може вчиняти правочин від імені
особи, яку він представляє, у своїх
інтересах.

Згідно ч. 1 ст. 232 ЦК України, правочин,
який вчинено внаслідок зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з другою стороною, визнається
судом недійсним.

Згідно п. 22 Постанови Пленуму ВСУ «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними» від 06.11.2009 р. N 9, для
визнання правочину недійсним на
підставі статті 232 ЦК необхідним є
встановлення умислу в діях
представника: представник усвідомлює,
що вчиняє правочин всупереч інтересам
довірителя та бажає (або свідомо
допускає) їх настання, а також
наявність домовленості представника
однієї сторони з іншою стороною і
виникнення через це несприятливих
наслідків для довірителя. При цьому не
має значення, чи одержав учасник такої
домовленості яку-небудь вигоду від
здійснення правочину, чи правочин був
вчинений з метою завдання шкоди
довірителю.

Так, спірний договір купівлі-продажу
від 29 квітня 2005 року, укладений між
ОСОБА_3, діючої від імені ОСОБА_1, та
ОСОБА_2 - підлягає визнанню судом
недійсним на підставі ч.1 ст. 232 ЦК
України, з огляду на наступне.

При виданні довіреності ОСОБА_3 позивач
за первісним позовом був впевнений, що
уповноважує останню здійснювати той
обсяг повноважень, які були ними
обумовлені, а саме вирішення ОСОБА_3
питань по сплаті орендарем коштів за
користування квартирою АДРЕСА_1, яка
належить ОСОБА_1 на праві власності та у
разі необхідності здійснити дії
(представляти його інтереси в суді),
необхідні для виселення орендаря.

Зважаючи на похилий вік, юридичну
необізнаність, довірчі стосунки між
сторонами, ОСОБА_1 під час укладення
довіреності не перевірив її змісту,
оскільки не мав сумніву в порядності
ОСОБА_3 та у відповідності змісту
довіреності домовленості між
сторонами.

Факт того, що метою видачі довіреності
було саме уповноваження ОСОБА_3 на
отримання коштів за користування
квартирою, сплату комунальних послуг
та виселення квартиранта, а не продаж
квартири підтверджується тим, що
квартира АДРЕСА_1 є єдиним нерухомим
майном позивача, та її продаж
суперечить інтересам останнього,
оскільки іншого житла він не має.
ОСОБА_1 досі зареєстрований за
зазначеною адресою, що також
підтверджує той факт, що наміру
продавати належне йому житло ОСОБА_1 не
мав, фактично не давав згоди на продаж
квартири та не виказував волевиявлення
на вчинення спірного правочину.

Таким чином, укладаючи спірний договір
купівлі-продажу квартири ОСОБА_3 чітко
усвідомлювала, що вона порушувала
домовленість та діє не в інтересах
ОСОБА_1, оскільки вона розуміла, що крім
спірної квартири у позивача іншого
житла немає, крім того грошей за
продану квартиру ОСОБА_1 не отримував,
що не спростовується матеріалами
справи та сторонами по справі. Таким
чином, укладаючи договір
купівлі-продажу квартири, який є
оплатним договором, ОСОБА_3 не мала
наміру розрахуватися із ОСОБА_1, та
здійснила продаж квартири, діючи не в
інтересах довірителя, внаслідок
зловмисної домовленості із другою
стороною своєю дочкою ОСОБА_2

З огляду на викладене, укладення
спірного договору купівлі-продажу
викликало несприятливі наслідки для
ОСОБА_1 у вигляді позбавлення його
права власності на єдине належне йому
нерухоме майно, у зв'язку із чим
останній вже впродовж декількох років
змушений проживати із своєю матір'ю
ОСОБА_10, сестрою ОСОБА_11, її чоловіком
ОСОБА_7 та сином, в їх помешканні, яке
складається з двох житлових кімнат,
площею 6 та 9 кв.м., що було підтверджено
свідками ОСОБА_7, ОСОБА_11

Таким чином суд приходить до висновку,
що видаючи довіреність ОСОБА_1 не
перевірив її змісту та підписав, будучи
переконаним, що уповноважує свою
колишню жінку на отримання коштів за
користування квартирою, сплату
комунальних послуг та виселення
квартиранта, в той час, як ОСОБА_3
зловживаючи довірою літнього чоловіка,
з яким знаходилась у добрих стосунках,
ввела останнього в оману та отримала
довіреність на розпорядження
квартирою. Домовившись зі своєю
донькою ОСОБА_3, діючи від імені ОСОБА_1,
передала квартиру у власність ОСОБА_2
шляхом укладення договору
купівлі-продажу, діючи нібито в
інтересах колишнього чоловіка, а
фактично залишивши останнього без
житла.

Щодо зустрічної позовної заяви ОСОБА_3
до ОСОБА_1, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору
ОСОБА_4 про стягнення відшкодування
витрат на утримання квартири,
матеріальної та моральної шкоди.

Так, судом встановлено та матеріалами
справи підтверджено, а саме довідками
КП «ЖЕО №2», КЕЧ,
«Білгород-Дністровськводоканал»,
Білгород -Дністровського РЕМ (том №1
а.с. 136-141), що позивачем за зустрічним
позовом ОСОБА_3 дійсно була погашена
заборгованість щодо спожитих
комунальних послуг по квартирі за
АДРЕСА_1, всього на суму 3565, 91 грн.

Однак, доводи ОСОБА_3 щодо стягнення
зазначеної вище суми грошей із
відповідача за зустрічним позовом
ОСОБА_1 є голослівними та
необґрунтованими з огляду на наступне.

Ст. 11 ЦК України встановлені підстави
виникнення цивільних прав та
обов'язків.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України
такими підставами зокрема є договори
та інші правочини.

Відповідно ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Позивачем ОСОБА_3 не було надано до суду
жодного доказу, що передумовою
понесення нею відповідних витрат на
сплату вказаної вище заборгованості
за комунальні послуги було укладення
із відповідачем відповідного договору
або будь-якого правочину, які б
встановлювали певні обов'язки для
ОСОБА_1 внаслідок сплати ОСОБА_3 коштів
за квартиру. Таким чином, в матеріалах
справи відсутні та сторонами не надано
доказів того, що зобов'язання щодо
сплати комунальних послуг за квартиру
АДРЕСА_1, власником якої був
ОСОБА_1 було покладено на ОСОБА_3, та що
погашення зазначеного боргу є її
обов'язком.

Отже, суд приходить до висновку, що
сплата боргу щодо спожитих комунальних
послуг по квартирі АДРЕСА_1 є
ініціативою самої ОСОБА_3 та її власним
волевиявленням, що в свою чергу не
надає їй права на стягнення на її
користь зазначених витрат з
відповідача, а отже позовна вимога щодо
відшкодування витрат на утримання
квартири в сумі 3565,91 грн. є
безпідставною та такою, що не підлягає
задоволенню.

Позивачка також вказує, що дізнавшись
про те, що ОСОБА_1 звернувся до суду із
позовом про визнання договору-купівлі
продажу спірної квартири недійсним з
нею сталося нервове потрясіння, що
призвело до захворювання, почалася
гіпертонічна криза, яка спровокувала
інші хвороби. На підтвердження своїх
доводів позивач надала до суду копію
лікарняного листа за №3437262, виписку з
медичної карти стаціонарного хворого
за №158, виписки з медичної карти
амбулаторного хворого. В підтвердження
того, що на своє лікування ОСОБА_3
витратила 2500, 70 грн. нею до матеріалів
справи долучені копії фіскальних чеків
на придбання медикаментів. Таким чином,
ОСОБА_3 переконана, що відповідачем
була заподіяна їй матеріальна шкода у
розмірі 2500, 70 грн. та моральна шкода, яку
вона оцінила в 2500 грн.

Однак, суд критично ставиться до
зазначених вище доводів позивача та
вважає їх також необґрунтованими з
наступних підстав.

Статтею 23 ЦК України передбачено, право
особи на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких
фізична особа зазнала у зв'язку з
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична
особа зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності
фізичної особи, а також ділової
репутації фізичної або юридичної
особи.

Як роз'яснив Пленуму Верховного Суду
України № 4 від 31.03.1995 р. в п. 5 постанови
«Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди» обов'язковому з'ясуванню при
вирішені спору про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди
підлягають: наявність такої шкоди,
протиправність діяння її заподіювача,
наявність причинного зв'язку між
шкодою та протиправними діями
заподіювача та вини останнього в її
заподіянні. Суд, зокрема, повинен
з'ясувати чим підтверджується факт
заподіяння позивачеві моральних чи
фізичних страждань або втрат
немайнового характеру, за яких
обставин чи якими діями (бездіяльністю)
вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи
в якій матеріальній формі позивач
оцінює заподіяну йому шкоду і з чого
він при цьому виходить, а також інші
обставини, що мають значення для
вирішення спору.

Позивач не надала суду жодних належних
та допустимих доказів того, що
внаслідок дій відповідача їй було
завдано фізичних та душевних
страждань, або вона зазнала інше
ушкодження здоров'я, або було знищено
її майно, або була принижена честь,
гідність чи ділова репутація.

Стаття 1167 ЦК України визначає підстави
відповідальності за завдану моральну
шкоду, зокрема моральна шкода, завдана
фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями, діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених частиною
другою цієї статі.

Само по собі звернення до суду із
позовом, навіть із зловживанням
процесуальними правами не тягне за
собою підстав для відшкодування
моральної шкоди.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що правових підстав для відшкодування
позивачу моральної шкоди не має. Та,
зважаючи на відсутність причинного
зв'язку між перебуванням позивача на
стаціонарному та амбулаторному
лікування та протиправними діями
ОСОБА_1, яких не було по суті, вимога
позивача щодо стягнення з відповідача
на її користь матеріальної шкоди у
вигляді понесених нею витрат на
лікування не підлягає задоволенню.

Також, у відповідності до ст. 88 ЦПК
України у разі відмови в задоволенні
позовних вимог позивача відповідач не
відшкодовує позивачу, понесені ним
судові витрати.

З огляду на вищевикладене, позовні
вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню,
в задоволенні зустрічних позовних
вимог ОСОБА_3 суд вважає за доцільне
відмовити.

На підставі вищенаведеного та
керуючись ст.ст. 203, 215, 216, 526, 611, 638, 883, 884,
1212, 1213 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60, 209, 213-215
ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Уточнену позовну заяву ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, ОСОБА_3, третя особа, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору ОСОБА_4 про визнання
договору купівлі-продажу квартири
недійсним - задовольнити.

Визнати договір купівлі-продажу
квартири від 29 квітня 2005 року,
укладений між ОСОБА_3, діючої від імені
ОСОБА_1, на підставі нотаріально
посвідченої приватним нотаріусом
Білгород-Дністровського міського
приватного нотаріального округу
ОСОБА_5 довіреності від 28 березня 2003
року (продавець) та ОСОБА_2 (покупець) -
недійсним.

В задоволенні зустрічної позовної
заяви ОСОБА_3 до ОСОБА_1, третя особа, яка
не заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору ОСОБА_4 про стягнення
відшкодування витрат на утримання
квартири, матеріальної та моральної
шкоди - відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Одеської області через суд першої
інстанції шляхом подачі в 10-денний
строк з дня проголошення рішення
апеляційної скарги.

Суддя: