Єдиний унікальний номер 257/9452/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/1717/2014
Справа № 22ц/775/2690/14
Головуючий в 1 інстанції Діденко С.О.
Єдиний унікальний номер 227/216/14-ц
Доповідач Канурна О.Д.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 березня 2014 року
м. Донецьк

Апеляційний суд Донецької
області в складі:

головуючого: Санікової О. С.

суддів: Барсукової О.І.,
Канурної О.Д.,

при секретарі Попченко В.Г.

розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Донецьку
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
„Краснолиманське" на рішення
Добропільського міськрайонного суду
Донецької області від 12 лютого 2014 року
у справі за позовом ОСОБА_1 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю „Краснолиманське"
про відшкодування моральної шкоди,-

В С Т А
Н О В И В:

Рішенням Добропільського
міськрайонного суду Донецької області
від 12 лютого 2014 року позовні вимоги
ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою
відповідальністю „Краснолиманське"
про відшкодування моральної шкоди
задоволені частково.

Стягнуто з Товариства з
обмеженою відповідальністю
«Краснолиманське» на
користь ОСОБА_1 у рахунок відшкодування
моральної шкоди 12000,00 грн.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Стягнуто з Товариства з обмеженою
відповідальністю «Краснолиманське»
на користь держави
судовий збір у розмірі 243,60 грн.

З вказаним рішенням суду не
погодилось Товариство з обмеженою
відповідальністю „Краснолиманське" та
оскаржило його в апеляційному порядку.
В обгрунтування апеляційної скарги
посилається на те, що суд першої
інстанції при ухваленні рішення
порушив норми матеріального права.

Просить суд апеляційної інстанції
рішення Добропільського
міськрайонного суду Донецької області
від 12 лютого 2014 року скасувати,
ухвалити нове рішення, яким відмовити
позивачу в задоволенні позовних вимог
у повному обсязі.

В судове засідання апеляційного
суду позивач ОСОБА_1 не з'явився, хоча
своєчасно і належним чином був
повідомлений про час і місце розгляду
справи, що підтверджується
повідомленням про вручення поштового
відправлення.

В судове засідання апеляційного
суду представник Товариства з
обмеженою відповідальністю
„Краснолиманське" не з'явився, хоча
своєчасно і належним чином був
повідомлений про час і місце розгляду
справи, що підтверджується
телефонограмою, зареєстрованою в
журналі телефонограм № 2 за № 1783 (а.с. 58).

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів вважає, що апеляційну
скаргу Товариства з обмеженою
відповідальністю „Краснолиманське"
слід відхилити, а рішення суду першої
інстанції залишити без змін з
наступних підстав.

Частиною 1 статті 308 ЦПК України
передбачено, що апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено,
що позивач ОСОБА_1 з травня 2005 року по
вересень 2013 року з невеликими
перервами перебував з відповідачем у
трудових відносинах, працюючи в якості
прохідника підземного з повним робочим
днем в шахті у шкідливих і небезпечних
умовах праці. Загальний стаж роботи в
умовах впливу шкідливих виробничих
факторів - 21 рік 1 місяць.

Внаслідок роботи у шкідливих
умовах позивач захворів і отримав
професійне захворювання „хронічний
бронхіт пилової етіології"
ускладнення: легенева недостатність
першого ступеню». Причиною
профзахворювання встановлено
запиленість повітря робочої зони.

Згідно довідки МСЕК від 28 жовтня
2013 року №232702 позивачу встановлено
втрату професійної працездатності в
розмірі 25% безстроково.

Ушкодження здоров'я позивача
призвело до порушення особистих
немайнових прав ОСОБА_1, таких як, право
на охорону здоров'я, на безпечну працю.
Все це призвело до порушення його
звичайного способу життя, вимагають
від позивача додаткових зусиль для
організації свого життя.

Ухвалюючи рішення про часткове
задоволення позовних вимог, суд першої
інстанції виходив з того, що
забезпечення безпечних і нешкідливих
умов праці покладається на власника
або уповноважений ним орган і
відповідно до ст. 237-1 КЗпПУ позивач має
право на відшкодування моральної
шкоди.

Висновок суду відповідає нормам
закону та грунтується на матеріалах
справи.

З матеріалів справи вбачається,
що позивач ОСОБА_1 з травня 2005 року по
вересень 2013 року з невеликими
перервами перебував з відповідачем у
трудових відносинах, працюючи в якості
прохідника підземного з повним робочим
днем в шахті у шкідливих і небезпечних
умовах праці. Внаслідок роботи у
шкідливих умовах позивач захворів і
отримав професійне захворювання
„хронічний бронхіт пилової етіології"
ускладнення: легенева недостатність
першого ступеню». Згідно довідки МСЕК
від 28 жовтня 2013 року №232702 позивачу
встановлено втрату професійної
працездатності в розмірі 25%
безстроково.

Доводи апеляційної скарги
відповідача про відсутність закону,
яким передбачений обов'язок
роботодавця по відшкодуванню шкоди,
завданої здоров'ю працівника при
виконанні ним трудових обов'язків, не
грунтуються на законі та
спростовуються матеріалами справи.

Статтею 237-1 КЗпПУ передбачено, що
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Доводи апеляційної скарги відповідача
про те, що відшкодування моральної
шкоди відповідно до статті 9 Закону
України «Про охорону праці» повинен
здійснювати Фонд соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України, не грунтуються на
законі, оскільки пунктом 13 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 25
травня 2001 року № 5 "Про внесення змін та
доповнень до постанови Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 31
березня 1995 року № 4 "Про судову практику
в справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" передбачено, що
судам необхідно враховувати, що
відповідно до ст. 237-1 КЗпПУ, за
наявності порушення прав працівника у
сфері трудових відносин (незаконного
звільнення або переведення, невиплати
належних йому грошових сум, виконання
робіт у небезпечних для життя і
здоров'я умовах тощо), яке призвело до
його моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових зусиль
для організації свого життя, обов'язок
по відшкодуванню моральної
(немайнової) шкоди покладається на
власника або уповноважений ним орган
незалежно від форми власності, виду
діяльності чи галузевої належності.

Відповідно до ст. 153 КЗпП України
на всіх підприємствах, в установах,
організаціях створюються безпечні і
нешкідливі умови праці. Забезпечення
безпечних і нешкідливих умов праці
покладається на власника або
уповноважений ним орган. Умови праці на
робочому місці, безпека технологічних
процесів, машин, механізмів,
устаткування та інших засобів
виробництва, стан засобів
колективного та індивідуального
захисту, що використовуються
працівником, а також санітарно -
побутові умови повинні відповідати
вимогам нормативних актів про охорону
праці.

Відповідно до ст. 13 Закону
України "Про охорону праці"
роботодавець зобов'язаний створити на
робочому місці в кожному структурному
підрозділі умови праці відповідно до
нормативно-правових актів, а також
забезпечити додержання вимог
законодавства щодо прав працівників у
галузі охорони праці.

Роботодавець несе безпосередню
відповідальність за порушення
зазначених вимог.

Суд першої інстанції прийшов до
обгрунтованого висновку про
наявність підстав для відшкодування
моральної шкоди.

Факт заподіяння моральної шкоди
позивачу доведений сукупністю
доказів, досліджених судом першої
інстанції: копією трудової книжки,
актом розслідування причин виникнення
хронічного професійного захворювання,
довідками МСЕК, витягами з історії
хвороби.

Таким чином, дії відповідача не
відповідали нормам охорони праці,
тобто наявна протиправність дій
останнього.

Матеріалами справи підтверджено
прямий причинний зв'язок між
професійним захворюванням позивача і
шкідливими умовами праці, порушенням
Закону України "Про охорону праці" з
боку відповідача.

Розмір грошового відшкодування
моральної шкоди визначається судом
залежно від характеру правопорушення,
глибини фізичних та душевних
страждань, погіршення здібностей
потерпілого або позбавлення його
можливості їх реалізації, ступеня вини
особи, яка завдала моральної шкоди,
якщо вина є підставою для
відшкодування, а також з урахуванням
інших обставин, які мають істотне
значення. При визначенні розміру
відшкодування враховуються вимоги
розумності і справедливості.

Суд прийшов до обгрунтованого
висновку про порушення прав позивача.

Апеляційний суд не приймає до
уваги доводи апелянта про те, що суд
першої інстанції не врахував те, що
довідка МСЕК про відсоток втрати
професійної працездатності не є
підтвердженням факту заподіяння
моральної шкоди, оскільки рішенням
Конституційного Суду України по справі
№ 1-рп/2004 від 27 січня 2004 року
передбачено, що ушкодження здоров'я
заподіяні потерпілому під час
виконання трудових обов'язків,
незалежно від ступеня втрати
професійної працездатності,
спричиняють йому моральні та фізичні
страждання. У випадку каліцтва
потерпілий втрачає працездатність і
зазнає значно більшої моральної шкоди,
ніж заподіяна працівникові, який не
втратив професійної працездатності.

Задовольняючи позовні вимоги в
частині відшкодування моральної
(немайнової) шкоди та визначивши її в
розмірі 12 000 грн., суд в повній мірі
врахував роз'яснення Пленуму
Верховного Суду України, викладені в п.
9 постанови №4 від 31 березня 1995 року (з
наступними змінами та доповненнями)
"Про судову практику в справах про
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди" про те, що розмір відшкодування
моральної (немайнової) шкоди суд
визначає залежно від характеру та
обсягу страждань (фізичних, душевних,
психічних тощо), яких зазнав позивач,
характеру немайнових втрат (їх
тривалість, можливість відновлення
тощо) та з урахуванням інших обставин.
При цьому суд має виходити з засад
розумності, виваженості та
справедливості. Визнаючи розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди, суд навів в рішенні відповідні
мотиви.

Суд першої інстанції врахував
конкретні обставини справи, засади
розумності, виваженості і
справедливості.

Виходячи із встановлених судом
обставин, наданих сторонами доказів та
вимог закону, суд першої інстанції
правильно прийшов до висновку щодо
часткового задоволення позовних вимог
позивача.

Апеляційний суд не приймає до
уваги інші доводи апеляційної скарги
відповідача, оскільки згідно діючому
законодавству саме власник або
уповноважений ним орган повинен
відшкодувати моральну шкоду, заподіяну
працівнику під час виконання ним
трудових обов'язків

Суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального закону,
тому апеляційна скарга Товариства з
обмеженою відповідальністю
„Краснолиманське" підлягає
відхиленню, а рішення суду першої
інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 308, 315 ЦПК
України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
„Краснолиманське" відхилити.

Рішення Добропільського
міськрайонного суду Донецької області
від 12 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена протягом 20 днів
з дня набрання нею законної сили
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Судді: