Справа №490/5098/13-ц 25.02.2014 25.02.2014 25.02.2014
Провадження №22-ц/784/687/14
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Головуючий у першій інстанції Тішко
апеляційній інстанції Яворська Ж.М.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

25 лютого 2014 року
м. Миколаїв

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах апеляційного суду
Миколаївської області у складі:

головуючого - Базовкіної Т.М.,

суддів: Кушніровій Т.Б., Яворської
Ж.М.,

при секретарі судового засідання -
Яценко Л.В.,

за участю: позивача - ОСОБА_3,

відповідачки - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому
судовому засіданні цивільну справу

за апеляційною скаргою

ОСОБА_4

на заочне рішення Центрального
районного суду м. Миколаєва від 22
липня 2013 року

за позовом

ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення,

В С Т А Н
О В И Л А

У травні 2013 року ОСОБА_3 звернувся
до суду з позовом до ОСОБА_4 про
виселення.

Позивач зазначав, що у середині 1995
року ОСОБА_5 та ОСОБА_4, яка є його
двоюрідною сестрою, підробивши
документи, заволоділи належним йому
житловим будинком АДРЕСА_1. ОСОБА_5
вибув у невідомому напрямку, а ОСОБА_4
до теперішнього часу продовжує
утримувати будинок та проживати там
зі своєю сім'єю.

Посилаючись на викладене, позивач
просив виселети ОСОБА_4 та її членів
сім'ї з житлового будинку АДРЕСА_1.

Заочним рішенням Центрального
районного суду м. Миколаєва від 22
липня 2013 року позов задоволено
частково. Постановлено: виселити
ОСОБА_4 з житлового будинку по АДРЕСА_1.
В задоволені решти вимог відмовлено. З
ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 стягнуто
судовий збір у розмірі 114 грн.70 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4,
посилаючись на те, що рішення прийнято
без повного, всебічного та
об'єктивного дослідження всіх обставин
справи, без належної оцінки доказів, з
порушенням судом норм процесуального
та матеріального права, просила
рішення суду скасувати та постановити
ухвалу про залишення позову без
розгляду, провадження у справі закрити.

Позивач заперечував проти
задоволення апеляційної скарги,
посилаючись на обґрунтованість та
законність рішення суду першої
інстанції.

Заслухавши доповідь судді,
пояснення відповідачки та позивача,
перевіривши правильність рішення суду
в межах доводів апеляційної скарги,
колегія суддів прийшла до висновку, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню із таких підстав.

Задовольняючи частково
позовні вимоги, суд першої інстанції
виходив з того, що відповідачка є
особою, яка самоправно зайняла жиле
приміщення, а тому на підставі ч.3 ст.116
ЖК України підлягає виселенню.

Між тим, погодитися із даним
висновком суду не можна.

Відповідно до частини першої статті
3 ЦПК України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів.

Частиною першою статті 15 ЦК України
визначено право кожної особи на захист
свого цивільного права у разі його
порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на
звернення до суду за захистом наділена
особа в разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її законних прав,
свобод чи інтересів. Суд повинен
установити, чи були порушені, невизнані
або оспорені права, свободи чи інтереси
цих осіб, і залежно від установленого
вирішити питання про задоволення
позовних вимог або відмову в їх
задоволенні.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

На підставі ст. 391 ЦК України
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

За приписами ст.328 ЦК України, право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, та вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Права власника житлового будинку,
квартири визначені ст.383 ЦК України, 150
ЖК України, які передбачають право
власника використовувати житло для
власного проживання, проживання членів
сім'ї, інших осіб і розпоряджатися
своїм житлом на власний розсуд. Крім
того, в силу ст.161 ЖК України правами
щодо розпорядження, користування
нерухомим майном наділено і наймача
такого майна, але з письмової згоди
власника.

Способи захисту прав власності
передбачені нормами ст.ст.16,386, 391 ЦК
України.

Об'єктом права власності особи може
бути, зокрема, житло - житловий будинок,
садиба, квартира ( стс.379, 382 ЦК України).

Звертаючись до суду з даним позовом,
ОСОБА_3 вказував, що він є власником
нерухомого майна, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_1, а відповідачка
перешкоджає йому у користуванні ним.

З матеріалів даної цивільної
справи та матеріалів інвентарної
справи, дослідженої у суді апеляційної
інстанції, вбачається, що вперше
інвентаризація будівель ( житлова
літ.А, тамбур літ.а і сарай літ.Б) по
АДРЕСА_1, які є самовільними, була
проведена 22 квітня 1947 року на ОСОБА_6

Відповідно до розписки від 26
квітня 1970 року остання продала ці
будівлі ОСОБА_7

12 липня 1988 року за заявою ОСОБА_7
Миколаївським МБТІ було проведено
технічну інвентаризацію: житловий
будинок літ.А 1926 року, житлова
прибудова літ.А1-1980 р.; гараж Д-1980 р.,
літня кухня К-1960 р., сарай літ.Л- 1960 р.,
вбиральна Ж -1930 р., сарай З -1960р., сарай
И-1960 р. та вказано, що ці всі будівлі є
самовільними.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 померла.

Рішенням Миколаївської міської
ради №2/13 від 20 вересня 1994 року ОСОБА_7
передано у власність земельну ділянку
для будівництва та обслуговування
індивідуального будинку і
господарських будівель площею 406 кв.м.
за вказаною адресою.Держаний акт на
право власності на землю за даною
адресою не видавався.

Рішенням виконкому Центральної
районної ради №71 від 27 квітня 1995 року
затверджено акт прийняття в
експлуатацію житлового будинку та
надано дозвіл ОСОБА_7 оформити житловий
будинок літ.А 7.70 х 4.89, житлову прибудову
літ. А1 7.0х11.5, 5-4, 20х7, сіни літ. а 2.5х5.0,
сіни літ. а1 2.6х3.7, гараж літ. Д 4.10х6.90,
сарай літ.З 2.4х3, сарай літ.И 2.2х2.40,
вбиральню літ. Ж, сарай літ. Л 1.6х1.5,
літню кухню літ.К 2.8х3.8 .

20 червня 1995 року на ім'я ОСОБА_7
видано свідоцтво про право власності
на житловий будинок АДРЕСА_1.

За договором дарування від 18 липня
1995 року ОСОБА_5 за довіреністю виданою
ОСОБА_7 15 січня 1993 року, від імені
останньої вказане нерухоме майно
подарував ОСОБА_4

Проте, рішенням Центрального
районного суду м. Миколаєва від 06
травня 1998 року свідоцтво про право
власності від 20 червня 1995 року та
договір дарування від 18 липня 1995 року
визнано недійсними.

Рішенням виконкому Центральної
районної ради №39 від 24 квітня 1998 року
рішення виконкому Центральної
районної ради №71 від 27 квітня 1995 року,
яким затверджено акт прийняття в
експлуатацію та надано дозвіл на
оформлення за ОСОБА_7 нерухомого майно,
скасовано.

Відповідно до технічного паспорту
від 15 лютого та 16 жовтня 2006 року на
самовільно захопленій земельній
ділянці по АДРЕСА_1 збудовано
самовільно житловий будинок літ.Н,
нежитлова прибудова літ.Н-1, сіни літ.н,
сіни літ.н-И, гараж літ.Д, сарай літ. М.
Житловий будинок літ. А самовільно
знесено. Процент готовності вказаних
споруд зазначено 93%.

Рішенням Миколаївської міської
ради № 2/16 від 25 червня 2006 року ОСОБА_3
надано в оренду земельну ділянку (для
визнання за ним права власності у
судовому порядку на житловий будинок)
за адресою АДРЕСА_1. 14 липня 2006 року між
сторонами укладено договір оренди,
який декілька разів пролонгувався та
вносилися зміни. Проте дане рішення не
свідчить про набуття ОСОБА_3 права
власності чи права постійного
користування земельною ділянкою для
обслуговування житлового будинку,
оскільки земельна ділянка надана в
строкове користування для визнання
права власності на житловий будинок, що
не передбачено законом. Крім того,
відповідно до умов договору земельна
ділянка передана в оренду без будинків,
будівель, споруд та інших об'єктів
(а.с.31-37).

Рішенням Центрального районного
суду м. Миколаєва від 06 листопада 2009
року, яке ухвалою апеляційного суду
Миколаївської області від 23 грудня 2009
року, ухвалою Верховного Суду України
від 04 жовтня 2010 року залишено без змін,
у визнанні за ОСОБА_3 права власності на
вказаний недобудований житловий
будинок відмовлено ( а.с. 18-23).

Відповідно до інформаційної
довідки з Державного реєстру речових
прав на нерухоме майно щодо об'єкта
нерухомого майна №18161233 від 24.02.2014 року
право власності на будинок АДРЕСА_1 ні
за ким не зареєстровано, будинок в
експлуатацію не введено.

Вищевикладене свідчить про те, що
спірна будівля через самочинність та
невведення в експлуатацію в
установленому законом порядку не
набула юридичного статусу нерухомого
майна, тобто не стала об'єктом
цивільного обороту як нерухомість. А
тому, ОСОБА_3 не набув права власності
на спірний об'єкт в установленому
законом порядку, а отже не є ні
власником, ні користувачем цього
будинку.

За приписами ч.4 ст.9 ЖК України
ніхто не може бути виселений із
займаного жилого приміщення або
обмежений у праві користування жилим
приміщенням інакше як з підстав і в
порядку, передбачених законом.

Відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставі своїх вимог або заперечень,
крім випадків, встановлених цим
кодексом.

Між тим, позивач належних й
допустимих доказів (ст. ст. 57-59 ЦПК
України) на підтвердження того, що
вказаний будинок є його приватною
власністю, а відповідачка самоуправно
своїми діями порушує його законні
права власника щодо розпорядження та
користування належним йому майном, до
суду не надав. Доведення ж позову є
процесуальним обов'язком позивача ( ст.
ст. 10, 60 ЦПК України).

Крім того, у судовому засіданні в
суді апеляційної інстанції ОСОБА_4
зазначала, що саме вона, а не позивач
будувала цей будинок за власні кошти.

З врахуванням викладеного, у суду
першої інстанції не було підстав для
задоволення позову ОСОБА_3, а тому в
силу вимог п.2, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України
рішення суду необхідно скасувати,
ухваливши нове рішення про відмову у
задоволені позову щодо виселення
ОСОБА_4

Посилання позивача на те, що
правовстановлюючим документом, що
підтверджує його право власності на
спірний житловий будинок є технічний
паспорт на цю будівлю не заслуговують
на увагу, оскільки в цьому документі
відображається лише технічна
характеристика об'єкта. Перелік
документів, що підтверджує виникнення,
перехід чи припинення права власності
містить ст.9 Закону України « Про
державну реєстрацію речових прав на
нерухоме майно та їх обтяжень».

В іншій частині рішення суду
сторонами не оскаржувалося та в
апеляційному порядку не переглядалося.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 316 ЦПК
України, колегія суддів

в
и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4
задовольнити частково.

Заочне рішення Центрального
районного суду м. Миколаєва від 22 липня
2013 року в частині задоволених вимог
скасувати та ухвалити в цій частині
нове рішення.

У задоволені позову ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про виселення - відмовити.

В іншій частині рішення суду
залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржено у касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних та
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий

Судді: