У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 березня 2014 року

м. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,

суддів: Амеліна
В.І., Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Парінової І.К.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про поділ майна подружжя та
зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3
про визнання права особистої приватної
власності на майно, за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного
суду Івано-Франківської області від 31
жовтня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2012 року ОСОБА_3 звернулась до
суду з указаним позовом, із урахуванням
неодноразово уточнених позовних вимог
просила поділити спільне майно
подружжя - нежитлове приміщення
АДРЕСА_2 шляхом виділення його у
власність ОСОБА_4, та стягнути з
останнього на її користь вартість Ѕ
частини зазначеного нерухомого майна.

Свої вимог мотивувала тим, що за час
перебування у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_5 із 23 січня 2003 року до 17 жовтня 2011
року сторони придбали нерухоме майно:
45/100 частин нежитлового приміщення
АДРЕСА_2 загальною площею 71,9 кв.м., яке
було зареєстровано на ім'я чоловіка, а
вона надавала письмову згоду на
придбання цього майна.

Відповідно до договору про поділ
нерухомого майна від 11 серпня 2010 року,
укладеного між товариством з обмеженою
відповідальністю «Станіслав-електро»
та ОСОБА_4, останньому належить
нежитлове приміщення АДРЕСА_2

Таким чином, вказане нежиле приміщення
є спільним майном подружжя, належить їм
на праві спільної сумісної власності
та підлягає поділу.

У травні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до
суду із зустрічним позовом, просив
визнати нежитлове підвальне АДРЕСА_2
його особистою приватною власністю, а
також визнати за ним право власності на
Ѕ ідеальну частку від частки у квартирі
АДРЕСА_1.

Свої вимоги мотивував тим, що спірне
нежитлове підвальне АДРЕСА_2 він
придбав за кошти, зароблені ним
особисто, позичені та подаровані його
батьками. Крім того, за час перебування
у шлюбі його колишня дружина набула у
власність частину квартири АДРЕСА_1,
тому він має право на половину від її
частки.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 28
серпня 2013 року позов ОСОБА_3 задоволено.
У порядку поділу майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, передано в особисту приватну
власність ОСОБА_4 нежитлове приміщення
АДРЕСА_2 загальною ринковою власністю
481 586 грн. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості Ѕ
частини зазначеного нежитлового
приміщення у розмірі 240 793 грн. Вирішено
питання про розподіл судових витрат. У
позові ОСОБА_4 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Івано-Франківської області від 31
жовтня 2013 року рішення суду першої
інстанції у частині задоволення позову
ОСОБА_3 змінено. У порядку поділу майна,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, передано в
особисту приватну власність ОСОБА_4
нежитлове приміщення АДРЕСА_2
загальною ринковою власністю 304 999 грн 20
коп. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь
ОСОБА_3 грошову компенсацію вартості 1/2
частини зазначеного нежитлового
приміщення у розмірі 152 499 грн 60 коп.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат. В іншій частині рішення суду
першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить
скасувати рішення апеляційного суду у
справі, посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального права,
порушення норм процесуального права,
та залишити в силі рішення суду першої
інстанції.

Касаційна скарга не містить доводів
щодо незаконності та
необґрунтованості судових рішень у
частині відмови в зустрічному позові,
тому судові рішення у цій частині судом
касаційної інстанції не
переглядаються.

Обговоривши доводи касаційної скарги,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ дійшла висновку, що
касаційна скарга підлягає задоволенню
з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Судами встановлено, що з 23 січня 2003 року
до 17 жовтня 2011 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4
перебували в зареєстрованому шлюбі.

7 червня 2010 року між товариством з
обмеженою відповідальністю
«Станіслав-електро» та ОСОБА_4 укладено
договір купівлі-продажу, відповідно до
якого останній набув у власність 45/100
ідеальних часток нежитлового
приміщення у будинку АДРЕСА_2

За змістом п. 1.7 зазначеного договору
купівля здійснюється покупцем за
нотаріально посвідченою згодою його
дружини ОСОБА_3

Відповідно до витягу про реєстрацію
права власності на нерухоме майно від 9
червня 2010 року за ОСОБА_4 зареєстровано
право приватної власності на 45/100
частин нежитлового приміщення у
будинку АДРЕСА_2

11 серпня 2010 року між товариством з
обмеженою відповідальністю
«Станіслав-електро» та ОСОБА_4 укладено
нотаріально посвідчений договір про
поділ нерухомого майна, за умовами
якого останньому належить нежитлове
торгове приміщення АДРЕСА_2 загальною
площею 71,9 кв.м.; ОСОБА_3 надавала
нотаріально посвідчену згоду на
укладення цього договору.

Відповідно до витягу про реєстрацію
права власності на нерухоме майно від 8
вересня 2010 року за ОСОБА_4
зареєстровано право приватної
власності на нежитлове АДРЕСА_2.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Згідно із ч. 1 ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Установивши обставини справи та
надавши належну оцінку доказам у
справі щодо придбання спірного
нерухомого майна за час шлюбу, суди
дійшли обґрунтованого висновку, що
воно є спільною сумісною власністю
подружжя.

Задовольняючи позов ОСОБА_3, суд першої
інстанції виходив із того, що
відповідно до висновку судової
будівельно-технічної експертизи
реальний поділ нежитлового АДРЕСА_2
провести неможливо, його дійсна
ринкова вартість становить 481 586 грн,
тому із ОСОБА_4 необхідно стягнути на
користь ОСОБА_3 грошову компенсацію
вартості Ѕ частини зазначеного
нерухомого майна у розмірі 240 793 грн.

Змінюючи рішення суду першої інстанції
та зменшуючи суму компенсації вартості
Ѕ частини нежитлового АДРЕСА_2 до 152 499
грн 60 коп., апеляційний суд виходив із
того, що при проведенні судової
будівельно-технічної експертизи
експерт взяв для порівняння об'єкти
нерухомості, які не є аналогічними
спірному об'єкту, тому при визначенні
його вартості необхідно виходити із
вартості, за яку воно було придбане
ОСОБА_4 7 червня 2010 року (304 999 грн 20 коп.).

Із таким висновком апеляційного суду
погодитись не можна з огляду на таке.

Відповідно до ч. 4 ст. 71 СК України
присудження одному з подружжя грошової
компенсації замість його частки у
праві спільної сумісної власності на
майно, зокрема на житловий будинок,
квартиру, земельну ділянку,
допускається лише за його згодою, крім
випадків, передбачених Цивільним
кодексом України.

Як роз'яснено у п. 22 постанови Пленуму
Верховного Суду України № 11 від 21
грудня 2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя», вартість майна, що підлягає
поділу, визначається за погодженням
між подружжям, а при недосягненні
згоди - виходячи з дійсної його
вартості на час розгляду справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює
докази за своїм внутрішнім
переконанням, що ґрунтується на
всебічному, повному, об'єктивному та
безпосередньому дослідженні наявних у
справі доказів. Жоден доказ не має для
суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності. Результат
оцінки доказів суд відображає в
рішенні, в якому наводяться мотиви їх
прийняття чи відмови у прийнятті.

Із висновку судової
будівельно-технічної експертизи від 25
березня 2013 року убачається, що дійсна
ринкова вартість (тобто вартість, за
яку може бути вчинено фактичний продаж
із урахуванням кон'юнктури ринку
нерухомості) нежитлового АДРЕСА_2
становить 481 586 грн (а.с.60).

Згідно звіту про оцінку підвального
нежитлового приміщення № 2 площею 71,90
кв.м., що знаходиться в семиповерховому
з мансардою житловому будинку за
адресою: АДРЕСА_2 виконаного
підприємцем - експертом Заболотнім П.Т.
6 серпня 2013 року, його ринкова вартість
становить 292 730 грн. Метою оцінки
визначено встановлення ринкової
вартості об'єкта оцінки для прийняття
управлінського рішення (а.с. 84).

Відхиливши висновок судової
будівельно-технічної експертизи від 25
березня 2013 року, апеляційний суд
зазначив про те, що у матеріалах справи
міститься звіт про оцінку підвального
приміщення, виконаний 6 серпня 2013 року,
тому при вирішенні спору необхідно
виходити із вартості спірного майна, за
яке його було придбано.

Проте із таким висновком апеляційного
суду погодитись не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 143 ЦПК України для
з'ясування обставин, що мають значення
для справи і потребують спеціальних
знань у галузі науки, мистецтва,
техніки, ремесла тощо, суд призначає
експертизу за заявою осіб, які беруть
участь у справі.

Згідно із ч. 2 ст. 150 ЦПК України, якщо
висновок експерта буде визнано
необґрунтованим або таким, що
суперечить іншим матеріалам справи або
викликає сумніви в його правильності,
судом може бути призначена повторна
експертиза, яка доручається іншому
експертові (експертам).

Як убачається із матеріалів справи, у
суді першої інстанції ОСОБА_4 не
погоджувався із вартістю спірного
об'єкта нерухомого майна, визначеною у
висновку судової будівельно-технічної
експертизи від 25 березня 2013 року, на
підтвердження чого надав звіт про
оцінку спірного нерухомого майна від 6
серпня 2013 року.

Проте, надавши письмовий доказ,
відповідно до якого вартість спірного
об'єкту нерухомого майна є нижчою, ніж
визначено судовою
будівельно-технічною експертизою,
ОСОБА_4 не заявляв клопотання про
проведення повторної судової
будівельно-технічної експертизи.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції
відповідно до ст. ст. 10, 60, 212 ЦПК України
повно, всебічно та об'єктивно з'ясував
обставини справи, надав належну оцінку
висновку судової будівельно-технічної
експертизи від 25 березня 2013 року, в
якому визначено дійсну вартість
нежитлового АДРЕСА_2 на час розгляду
справи судом, а також доказам у їх
сукупності.

З огляду на викладене, оскільки судом
апеляційної інстанції скасовано
судове рішення, ухвалене згідно із
законом, рішення суду першої інстанції
необхідно залишити в силі відповідно
до ст. 339 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення апеляційного суду
Івано-Франківської області від 31
жовтня 2013 року скасувати та залишити в
силі рішення Івано-Франківського
міського суду Івано-Франківської
області від 28 серпня 2013 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий:
А.С. Олійник

Судді:

В.І. Амелін

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

І.К. Парінова