АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ [1]

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2014 року
м. Київ

колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду м. Києва

в складі: головуючого - Кирилюк Г.М.

суддів: Вербової І.М., Панченка М.М.

при секретарі Мікітчак А.Л.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Києві справу за
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення
матеріальної та моральної шкоди,
заподіяної залиттям квартири та за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1,
третя особа: ОСОБА_3 про спростування
недостовірної інформації, заборону
збирати інформацію, визнання
недійсними звіту про оцінку вартості
матеріального збитку та акту про
причину залиття, за апеляційною
скаргою ОСОБА_2 на рішення
Дніпровського районного суду м. Києва
від 24 вересня 2013 року,-

встановила:

11.01.2011 р. ОСОБА_1 звернулася до суду з
указаним позовом, в якому посилалась
на те, що 19 липня 2010 року в житловому
будинку за адресою: АДРЕСА_1, власником
якої є вона, з вище розташованої
квартири АДРЕСА_2, яка знаходиться
поверхом вище та власником якої є
відповідач.

На протязі 10 років в квартирі
відповідача ОСОБА_2 проживає його
теща ОСОБА_4, яка прописана за адресою:
АДРЕСА_3. В день залиття з відкритого
крану квартири відповідача більше
години гаряча вода поступала в мийку,
злив з якої було перекрито горою
брудного посуду.

Відповідно до акту комісії ЖБК
«Політехнік -3» від 19.07.2010 р., залиття
квартири АДРЕСА_1 з квартири АДРЕСА_2
сталося внаслідок недбалого,
халатного користування сантехнічним
обладнанням (відкритий кран гарячої
води, переповнення водою мийки при
відсутності мешканки в квартирі).

Внаслідок залиття було залито кухню,
коридор, кімнату, антресоль її
квартири. Також були залиті і
зіпсовані речі на антресолі, 2 вовняні
килими, 2 люстри, зупинився
старовинний настінний годинник тощо.
Відповідач виявив байдужість до
ситуації залиття, не запропонував свою
допомогу, з'явився за її вимогою лише
02.08.2010 р.

З метою визначення розміру збитків,
завданих внаслідок залиття квартири,
вона звернулась до ПП «Національний
центр незалежних експертиз».
Відповідно до звіту останнього
№277/09/10 від 22.09.2010 р. розмір завданої
шкоди становить 10252 грн. За
виготовлення звіту вона сплатила 700
грн.

У зв'язку з переживаннями,
хвилюваннями, пов'язаними зі станом
здоров'я її матері - 86 річної хворою
жінки, яка отримала психологічну
травму та на руки якої прийшлися перші
години ліквідації залиття,
необхідністю протягом тижня
ліквідовувати наслідки залиття:
прибирати квартиру, пересувати меблі,
прати і просушувати пошкоджені речі,
що тривалий час позбавило її та її
матір нормального користування
своєю квартирою, душевного спокою,
призвело до сильних нервових
переживань, просила відшкодувати
заподіяну моральну шкоду в сумі 3000
грн. та вирішити питання про
відшкодування судових витрат.

17.03.2011 р. ОСОБА_2 звернувся до суду з
зустрічним позовом, в якому з
урахуванням заяви про зменшення та
уточнення позовних вимог (а.с. 235 т.1)
просив суд поновити своє порушене
право та зобов'язати ОСОБА_1
спростувати недостовірні та
неправдиві відомості, що він:
«погрожував матері позивача розправою,
страшними наслідками для життя,
брутально ставився, вночі по телефону
здійснював нецензурні образи,
знущання, погрожував її життю, викликав
3 пожежні машини та швидку допомогу»,
шляхом направлення письмового
спростування на його адресу, адресу
третьої особи та адресу ЖБК. Також
просив заборонити збирати інформацію
та документи про його особисте життя
та майновий стан. Визнати недійсними
звіт про оцінку вартості матеріального
збитку, завданого майну, за адресою
АДРЕСА_1 від 22.09.2012р. та акт ЖБК
«Політехник-3» від 19.07.2010 р. Постановити
окрему ухвалу щодо надання суду
сумнівних акту, технічного паспорту
та звіту.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що
ОСОБА_1, зловживаючи правом, надала
суду завідомо безпідставні
заперечення, що підтверджують
розповсюдження неправдивої
інформації та сумнівні докази, які
викликають сумніви щодо їх
справжності та достовірності, збирає
інформацію про його майно, особисті
папери та особисте життя, завідомо
неправдиві відомості та негативну
інформацію поширює серед інших осіб.

Рішенням Дніпровського районного суду
м. Києва від 24 вересня 2013 року позов
ОСОБА_1 задоволено частково. Стягнуто з
ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 10 252 грн. на
відшкодування матеріальної шкоди, 1000
грн. на відшкодування моральної шкоди,
700 грн. за проведення експертного
дослідження. Вирішено питання про
розподіл судових витрат. У задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить
скасувати рішення Дніпровського
районного суду м. Києва від 24 вересня 2013
року та ухвалити нове законне та
обґрунтоване рішення.

Свої доводи обґрунтовує порушенням
порядку призначення судді для
розгляду справи, розгляд справи
суддею, який був відповідачем в
адміністративній справи, що викликало
сумнів в його об'єктивності та
неупередженості та дії якого в
судовому засіданні не відповідали
вимогам ст.160 ЦПК України. Зазначив,
що суд не повідомив його про час та
місце розгляду справи, розглянув
справу без допиту свідків, не
розглянув клопотання з приводу
виключення доказів з числа доказів,
які викликали сумнів в їх
достовірності. Також зазначив, що він
не завдавав та не міг завдати шкоди
позивачу, оскільки в день залиття був
фізично відсутній в квартирі, а розмір
шкоди не відповідає дійсності.
Позивач на момент залиття не набула
права власності на квартиру, оскільки
договір дарування було зареєстровано
в БТІ після випадку залиття. Квартира
позивача втратила первісну вартість,
а тому шкоди цьому майну в 2010 р. не
могло бути завдано. Зустрічний позов
суд по суті не розглянув та не ухвалив
з цього приводу відповідного рішення.

Апеляційна скарга також містить
заперечення на ухвали суду від 04.10.2013
р. та 08.10.2013 р., які постановлені без
повідомлення сторін та обмежують
процесуальні права сторін.

На вказану апеляційну скаргу ОСОБА_1
подала письмові заперечення, в якій
просить її відхилити, а рішення суду
першої інстанції залишити без змін.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та третя
особа ОСОБА_3 апеляційну скаргу
підтримали та просили її задовольнити.
Пояснили, що розмір заподіяної
майнової шкоди є значно завищеним та
не може перевищувати 5 515 грн.

Позивач ОСОБА_1 просила апеляційну
скаргу відхилити, а рішення суду
першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь по справі,
пояснення осіб, що беруть участь у
справі, перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, колегія
суддів дійшла висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, ОСОБА_1 є власником
квартири АДРЕСА_1 відповідно до
договору дарування від 06.05.2010 р.,
зареєстрованого в КП Київське міське
бюро технічної інвентаризації та
реєстрації права власності на
об'єкти нерухомого майна 09.09.2010 р.
(а.с. 10,11 т.1).

Відповідач ОСОБА_2 є власником
квартири АДРЕСА_2, що розташована у
вказаному будинку поверхом вище (а.с.
90 т.1).

19 липня 2011 р. з квартири відповідача
сталося залиття квартири позивача, що
підтверджується актом ЖБК
«Будівельник-3» від 19.07.2010 р. (а.с.12 т.1).

Відповідно до Звіту про незалежну
оцінку, складеного 22.09.2010 р. ПП
«Національний центр незалежних
експертиз», вартість матеріального
збитку, заподіяного позивачу
внаслідок залиття, становить 10 252 грн.
з урахуванням ПДВ (а.с. 14-45 т.1).

Ухвалюючи рішення про задоволення
позову в частині відшкодування
заподіяної шкоди за рахунок
відповідача, суд першої інстанції
виходив з доведеності вини останнього,
який, будучи власником квартири з якої
сталося залиття, не дотримався правил
користування житловим приміщенням в
будинку.

Колегія суддів погоджується з таким
висновком суду, оскільки він
відповідає обставинам справи та
вимогам закону.

Відповідно до п.7 Правил користування
приміщеннями житлових будинків,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України від 24 січня 2006 р. №45,
власник та наймач (орендар) квартири
зобов'язаний дотримуватися вимог
нормативно-правових актів у сфері
житлово-комунальних послуг, пожежної
і газової безпеки, санітарних норм і
правил; не допускати виконання робіт
та інших дій, що викликають псування
приміщень, приладів та обладнання
будинку, порушують умови проживання
громадян.

Відповідно до ч.4 ст. 319 ЦК України
власність зобов'язує.

Відсутність в квартирі на час залиття
її власника, проживання в ній з
дозволу останнього іншої особи, з вини
якої сталося залиття, не звільняє
відповідача від відповідальності за
відсутність належного контролю за
утриманням свого майна.

З урахуванням викладеного, висновок
суду першої інстанції про те, що
завдана позивачу шкода повинна
відшкодовуватися саме власником
майна є правильним. У разі
відшкодування шкоди останній не
позбавлений можливості звернутися до
відповідної особи з регресною вимогою.

З огляду на викладене, доводи
апеляційної скарги щодо відсутності
підстав для покладення на власника
відповідальності за заподіяну шкоду
є необґрунтованими.

Підлягають відхиленню також доводи
апеляційної скарги щодо відсутності у
позивача права вимоги.

Як вбачається з матеріалів справи,
право власності позивача на квартиру
АДРЕСА_1, виникло за договором
дарування, посвідченого нотаріально
06.05.2010 р. Здійснення державної
реєстрації вказаного права лише
09.09.2010 р. та не укладення договору про
надання житлово-комунальних послуг не
позбавляє останню права на захист
свого законного володіння відповідно
до статті 396 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги щодо
неналежності доказів, зокрема звіту
про оцінку вартості збитку від 22.09.2010
р., акту ЖБК «Політехнік-3» від 19.07.2010
р., є необґрунтованими.

Відповідач не заперечував обставини
залиття квартири позивача з квартири,
що належить йому на праві власності.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі,
не підлягають доказуванню.

Відповідач не надав належних та
допустимих доказів, що спростовують
значення оспорюваних документів та
які могли бути підставою неприйняття
їх до уваги під час оцінки.

Сумніви відповідача щодо технічного
паспорту на квартиру від 02.02.2010 р. на
правильність висновків суду не
впливають, оскільки останній не
містить інформації щодо предмета
доказування.

Разом з тим, колегія суддів частково
погоджується з доводами апеляційної
скарги в частині визначення розміру
заподіяних збитків внаслідок залиття.

Як вбачається з Звіту про незалежну
оцінку вартості матеріального збитку
від 22 вересня 2010 року, вартість
матеріального збитку визначено в
розмірі 10252 грн. з урахуванням ПДВ в
сумі 1833 грн.

Оскільки позивачем на час розгляду
справу не надано доказів понесення
витрат на проведення ремонтних робіт,
правові підстави збільшення
відшкодування на суму ПДВ, що
підлягає сплаті особою, яка є платником
цього податку у випадку проведення
нею робіт по відновленню
пошкодженого майна, відсутні.

Враховуючи викладене, колегія суддів
дійшла висновку про необхідність
зміни судового рішення в цій частині
шляхом зменшення розміру
відшкодування матеріальної шкоди до
суми 9 166 грн. (10252 грн. -1833 грн.), а суми
судового збору - до суми 100,16 коп.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних
позовних вимог, суд першої інстанції
виходив з підстав їх
необґрунтованості.

Посилання в тексті позовної заяви на
негативну поведінку відповідача під
час попередніх випадків залиття
слугували обставинами, якими позивач
обґрунтовував свої позовні вимоги.
Доказів того, що внаслідок поширення
таких відомостей були порушені
особисті права відповідача суду не
надано.

Відповідно до ст.11 Закону України
«Про інформацію» не допускається
збирання, зберігання, використання та
поширення конфіденційної інформації
про особу без її згоди, крім випадків,
визначених законом, і лише в
інтересах національної безпеки,
економічного добробуту та захисту
прав людини. До конфіденційної
інформації про фізичну особу
належать, зокрема, дані про її
національність, освіту, сімейний стан,
релігійні переконання, стан здоров'я,
а також адреса, дата і місце

народження.

Матеріли справи не містять також
доказів порушення особистого
немайнового права відповідача, а саме
збирання позивачем конфіденційної
інформації щодо відповідача.

Відсутні також правові підстави для
ухвалення нового рішення про
визнання недійсними звіту про оцінку
вартості матеріального збитку від
22.09.2012 р. та акту ЖБК «Політехнік-3»
від 19.07.2010 р.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання. Кожна
особа має право на захист свого
інтересу, який не суперечить загальним
засадам цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України
способами захисту цивільних прав та
інтересів можуть бути: 1) визнання
права; 2) визнання правочину недійсним;
3) припинення дії, яка порушує право; 4)
відновлення становища, яке існувало до
порушення; 5) примусове виконання
обов'язку в натурі; 6) зміна
правовідношення; 7) припинення
правовідношення; 8) відшкодування
збитків та інші способи відшкодування
майнової шкоди; 9) відшкодування
моральної (немайнової) шкоди; 10)
визнання незаконними рішення, дій чи
бездіяльності органу державної влади,
органу влади Автономної Республіки
Крим або органу місцевого
самоврядування, їхніх посадових і
службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або
інтерес іншим способом, що
встановлений договором або законом.

Звертаючись до суду з вимогами про
визнання недійсним акту про залиття,
ОСОБА_2 висував сумніви щодо
справжності підписів зазначених в
ньому осіб, які були усунуто судом
шляхом допиту свідка ОСОБА_6

Вимоги щодо визнання недійсним звіту
про оцінку стосуються заперечень
останнього з приводу визначення
розміру заподіяної майнової шкоди.

Враховуючи, що відповідно до вимог
цивільного законодавства недійсним
можна визнати лише правочин,
відповідач в даному випадку обрав
неналежний спосіб захисту, оскільки
відповідно до ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків. Разом з
тим, вказані документи не мають ознак
правочинів.

Відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України
підставами для скасування рішення
суду першої інстанції і ухвалення
нового рішення або зміни рішення є
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права, а також розгляд
і вирішення справи неповноважним
судом; участь в ухваленні рішення
судді, якому було заявлено відвід на
підставі обставин, що викликали
сумнів у неупередженості судді, і
заяву про його відвід визнано судом
апеляційної інстанції обґрунтованою;
ухвалення чи підписання постанови не
тим суддею, який розглядав справу.

Відповідно до ч. 3 ст.309 цього Кодексу,
порушення норм процесуального права
можуть бути підставою для скасування
або зміни рішення, якщо це порушення
призвело до неправильного вирішення
справи.

Як вбачається з матеріалів справи,
розподіл даної справи було здійснено
відповідно до п. 8 Наказу голови
Дніпровського районного суду м.
Києва від 04.01.2011 р. №2/а, у зв'язку з
надходженням позовної заяви до суду
до початку належного функціонування
системи автоматичного розподілу
справ.

Підставою для відводу судді, що
розглядав дану справу в суді першої
інстанції, слугувала та обставина, що
останній задовольнив клопотання
позивача про витребування відомостей
про належне відповідачу майно з метою
накладення арешту.

Вказані дії суду були предметом
розгляду судом апеляційної інстанції.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва
від 09 серпня 2012 року ухвалу
Дніпровського районного суду м. Києва
від 21.02.2011 р. про забезпечення
доказів та витребування з Київського
БТІ відомостей про належне
відповідачу майну було залишено без
змін (а.с. 176 т.1).

Звернення ОСОБА_2 в лютому 2010 р. до
суду з адміністративним позовом,
відповідачем по якому зазначено в
тому числі суддю Гончарука В.П.,
колегія суддів не вважає обставиною,
що могла б свідчити про
необ'єктивність та упередженість суду
при розгляді даної справи.

Ухвалою Дніпровського районного суду
м. Києва від 04 жовтня 2013 року
зауваження ОСОБА_2 на журнали судових
засідань від 04 березня 2013 р. та від
23.09.2013 року залишено без розгляду.

Статтею 199 ЦПК України, яка
регламентує порядок розгляду
зауважень щодо технічного запису
судового засідання та журналу
судового засідання, не передбачено
розгляд вказаних зауважень в судовому
засіданні з викликом сторін, які
беруть участь у справі. Закон не
передбачає можливості оскарження
будь-якої ухвали, постановленої за
наслідками розгляду зазначених
зауважень.

Порушення норм процесуального права
при постановленні Дніпровським
районним судом м. Києва ухвали від 08
жовтня 2013 року про виправлення
описки в судовому рішенні були
предметом дослідження судом
апеляційної інстанції. Ухвалою
Апеляційного суду м. Києва від 23
січня 2014 року вказану увалу
скасовано, питання щодо виправлення
описки передано на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Інші доводи апеляційної скарги не
спростовують висновків суду першої
інстанції та не дають підстав вважати,
що мало місце порушення судом першої
інстанції норм матеріального та
процесуального права, які призвели до
неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317
ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Дніпровського районного суду
м. Києва від 24 вересня 2013 року в частині
стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
матеріальної шкоди в сумі 10 252 грн. та
судового збору в сумі 118,02 грн. змінити.

Зменшити розмір відшкодування
матеріальної шкоди до суми 9 166 грн., а
суму судового збору - до суми 100,16
грн., у зв'язку з чим загальний розмір
стягнення визначити в сумі 11 086,16 грн.

В решті рішення суду залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий :

Судді:

Справа №22-ц/796/666/2014

Головуючий у суді першої інстанції:
Гончарук В.П.

Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Кирилюк Г.М.