Справа № 182/1822/13-ц
Провадження № 2/0182/279/2014
Нікопольський міськрайонний суд
Дніпропетровської області в складі:
головуючого судді - Тихомирова І.В.
при секретарі - Рахуба О.Г.
Розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м. Нікополі цивільну справу
за позовом Приватного підприємства
«Таврія» до ОСОБА_1, Фермерського
господарства «Скорук Максим
Анатолійович», Управління
Держземагенства в Нікопольському
районі Дніпропетровської області,
третя особа - Товариство з обмеженою
відповідальністю «Дніпропетровська
обласна земельна агенція», про
визнання недійсним договору оренди
землі, скасування його державної
реєстрації та визнання договору оренди
землі поновленим, суд -
ПП «Таврія» звернулося із зазначеним
позовом до Нікопольського
міськрайонного суду та просило за
рішенням суду визнати недійсним
договір оренди земельної ділянки
загальною площею 19,7991 га, укладений між
Фермерським господарством «Скорук
М.А.» та ОСОБА_1 та скасувати його
державну реєстрацію; визнати договір
оренди земельної ділянки площею 19,7991 га
від 09 лютого 2007 року, укладений між ПП
«Таврія» та ОСОБА_1, пролонгованим та
визнати ПП «Таврія» орендарем спірної
земельної ділянки, стягнути з
відповідачів понесені судові витрати.

В обґрунтування вимог позивач
зазначив, що 09 лютого 2007 року між
Приватним підприємством «Таврія» (далі
- ПП «Таврія») та ОСОБА_1 було укладено
договір оренди земельної ділянки б/н
загальною площею 19,7991 га терміном на
п'ять років, про що у Державному реєстрі
земель вчинено запис від 23 березня 2007
року. Зазначеним договором
передбачено, що орендар має переважне
право на поновлення договору оренди
земельної ділянки на новий термін.

ПП «Таврія» добросовісно, належним
чином виконувало свої зобов'язання за
договором та більш як за місяць до
спливу його строку, направило на адресу
ОСОБА_1 лист-повідомлення про намір
скористатися своїм переважним правом
перед іншими особами на оренду
земельної ділянки з проектом
додаткової угоди.

Крім того, уповноваженими особами ПП
«Таврія» в усній розмові з ОСОБА_3 також
пропонувалось узгодити умови та
укласти договір оренди землі на новий
строк.

Але, як стало відомо позивачу, між
ОСОБА_1 та Фермерським господарством
«Скорук М.А.» (далі - ФГ «Скорук М.А.»),
було укладено та зареєстровано договір
оренди на спірну земельну ділянку.

Чинним законодавством України
передбачений порядок користування,
передачу в оренду земельних ділянок,
виділення їх в натурі, укладання
відповідних цивільно-правових угод.

В зв'язку з недодержанням зазначених
норм законодавства просить визнати
договір оренди, укладений між ФГ
«Скорук М.А.» та ОСОБА_1 недійсним, а
державну реєстрацію скасувати.

Представник позивача надіслав на
адресу клопотання про слухання справи
за його відсутністю, просив позовні
вимоги задовольнити.

ОСОБА_1 надіслала на адресу суду
пояснення, просила відмовити в
задоволенні позову та слухати справу
за її відсутності. (а.с. 150-152)

Управління держземагенства у
Нікопольському районі
Дніпропетровської області проти
позову заперечують надіслали на адресу
суду клопотання про слухання справи за
їх відсутності. (а.с. 89)

Представник ФГ «Скорук М.А.» до
судового засідання не з'явився.
Надіслав на адресу суду заперечення за
якими просить відмовити в задоволені
позову.

Суд, вважає за можливе слухати справу у
порядку ст. 224 ЦПК України.

Дослідивши матеріали справи, суд
приходить до наступного.

Судом встановлено та підтверджується
матеріалами справи, що ОСОБА_1 на
підставі Державного акту на право
власності на земельну ділянку Серії ЯА
№ 187215, виданого 03 березня 2006 року, на
праві власності належить земельна
ділянка площею 19,7991 га (пай № 411,412),
розташована у с. Новософіївка
Нікопольського району
Дніпропетровської області, з цільовим
призначенням для ведення товарного
сільськогосподарського виробництва
(а.с. 69).

Між ПП «Таврія» та ОСОБА_1 09 лютого 2007
року було укладено Договір оренди
земельної ділянки строком на п'ять
років, починаючи з дня його державної
реєстрації, яка була здійснена 23
березня 2007 року (а.с.5).

При цьому, дану земельну ділянку
підприємство орендувало у загальному
масиві (полем) згідно схеми поділу,
разом з ділянками інших власників, без
встановлення меж для кожної окремої
ділянки та закріплення їх межовими
знаками.

ПП «Таврія» 10 лютого 2012 року направило
ОСОБА_3 лист-повідомлення про намір
скористатися своїм переважним правом
на оренду земельної ділянки з
додаванням проекту додаткової угоди
(а.с. 7-8).

До закінчення строку дії договору
оренди, позивач 17 липня 2011 року провів
збори пайовиків ПП «Таврія», де було
обговорено питання стосовно укладення
договорів оренди земельних ділянок на
новий термін та на нових умовах,
вказане підтверджується копією
відповідного протоколу (а.с. 70-62).

Судом встановлено, що поновлення
договору оренди землі на нових умовах
ОСОБА_1 обговорювати з ПП «Таврія» не
стала, а натомість 26 березня 2012 року
уклала договір земельної ділянки з ФГ
«Скорук М.А.» (а.с. 64-65).

Із матеріалів справи вбачається,
що умови договору оренди землі які
пропонувало ПП «Таврія» не були гірші
за умови укладеного договору оренди з
ФГ «Скорук М.А.»

Позивач до матеріалів справи надав
дані про виконання оплати договору
оренди, а саме: довідки та копії
відомостей, з яких вбачається, що
відповідачка в період 2007 - 2011 років
отримувала орендну плату (а.с. 116-142). Для
отримання орендної плати за 2012 рік
відповідачка запрошувалася позивачем
листом від 18 жовтня 2012 року (а.с. 143).

Доказів про те, що ПП «Таврія»
неналежно виконувала попередній
договір оренди землі, відповідачі суду
не надали.

У абз.4 п.8 постанови Пленуму Верховного
Суду України від 16.08.2004, № 7 «Про
практику застосування судами
земельного законодавства при розгляді
цивільних справ» роз'яснено, що питання
про дострокове припинення
користування землею на умовах оренди
вирішується шляхом пред'явлення позову
про розірвання договору. В разі
закінчення зазначеного в договорі
строку оренди переважне право
орендарів на поновлення договору
оренди, передбачене статтею 33 Закону
від 6 жовтня 1998 р. N 161-XIV "Про оренду
землі", поширюється на випадки, коли
земля знову передається в оренду.

За змістом ч.2 ст. 792 ЦК України
відносини щодо найму (оренди) земельної
ділянки регулюються законом.

Згідно загальним положенням про найм
(оренду) майна, зокрема в ч.1 ст.777 ЦК
України, зазначено, що наймач, який
належно виконує свої обов'язки за
договором найму, після спливу строку
договору має переважне право перед
іншими особами на укладення договору
найму на новий строк.

Наймач, який має намір скористатися
переважним правом на укладення
договору найму на новий строк,
зобов'язаний повідомити про це
наймодавця до спливу строку договору
найму у строк, встановлений договором,
а якщо він не встановлений договором, -
в розумний строк.

Умови договору найму на новий строк
встановлюються за домовленістю сторін.
У разі недосягнення домовленості щодо
плати та інших умов договору переважне
право наймача на укладення договору
припиняється.

Законом, який регулює дані
правовідносини, є Закон України «Про
оренду землі», розділом V якого
визначені умови зміни, припинення і
поновлення договору оренди землі.

Відповідно до положень ст. 33 ЗУ «Про
оренду землі», в редакції, яка діяла на
час виникнення спірних правовідносин,
по закінченню строку, на який було
укладено договір оренди землі, орендар,
який належно виконував обов'язки за
умовами договору, має переважне право
перед іншими особами на укладення
договору оренди землі на новий строк
(поновлення договору оренди землі).

Таким чином, інститут переважного
права забезпечує додержання інтересів
не лише власника землі, а й інтереси
орендаря, який, орендуючи та
використовуючи земельну ділянку, поніс
відповідні затрати. Про це свідчать
положення ч. 4 ст. 33 вказаного Закону,
якою передбачено, що переважне право
орендаря на укладення договору оренди
землі припиняється лише у разі
недосягнення домовленості щодо
орендної плати та інших істотних умов
договору. Тобто, переважне право не
припиняється виключно з підстав
бажання власника землі передати
земельну ділянку в оренду іншій особі.
В даному випадку орендодавець може
відмовити орендарю при відсутності
домовленості щодо орендної плати,
інших істотних умов, а умови
запропоновані орендодавцю третьою
особою, є кращими.

Заява ОСОБА_1, яку ПП «Таврія» отримало
15.07.2011 року, містить прохання у зв'язку
із закінченням терміну дії договору
оренди земельної ділянки звільнити
належну їй земельну ділянку (а.с. 63).
Будь-які претензії щодо недотримання
позивачем умов договору, відповідачка
не висловлювала.

Відповідно до положень ч.6 ст. 33 Закону
України «Про оренду землі» заперечення
у поновлені договору повинно бути
висловлено на протязі місяця після
закінчення строку дії договору, а не до
його закінчення, а також у формі
листа-повідомлення на адресу орендаря,
а не фактом укладання договору оренди з
іншим орендатором.

Виходячи з положень ст. 11 ЦК України, ст.
2 Закону України «Про оренду землі»,
відповідно до яких права та обов'язки
сторін виникають з актів цивільного
законодавства та укладеного договору,
суд дійшов висновку, що направлення
відповідачкою до закінчення строку дії
договору оренди, укладеного з ПП
«Таврія», заяви з проханням звільнити
належну їй земельну ділянку у зв'язку
із закінченням терміну дії договору
оренди земельної ділянки, не створює
будь-яких прав та обов'язків для сторін
в розумінні положень ст. 33 ЗУ «Про
оренду землі».

Приймаючи до уваги, що після закінчення
строку дії договору земельна ділянка,
яка без визначення меж перебувала у
загальному масиві, що орендувався ПП
«Таврія», а ОСОБА_1 протягом одного
місяця після закінчення строку дії
договору не звернулася до позивача з
листом-повідомленням про заперечення у
його поновленні, договір оренди
земельної ділянки площею 19,7991 га від 10
лютого 2007 року, укладений між ПП
«Таврія» та ОСОБА_1 відповідно до ч.6 ст.
33 ЗУ «Про оренду землі» слід вважати
поновленим на той самий строк і на тих
самих умовах, які були передбачені
договором.

Відповідно до положень ст.ст.203, 215 ЦК
України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна
особа має право на захист свого
цивільного права та інтересу.

Звертаючись до суду за захистом своїх
прав, позивач зазначив, що ОСОБА_1,
укладаючи договір оренди з ФГ «Скорук
М.А.» порушила права ПП «Таврія» ще й
тому, що не визначила межі своєї
земельної ділянки в загальному масиві,
як того вимагає чинне законодавство
України, а отже даний договір підлягає
визнанню недійсним.

Суд дані доводи бере до уваги, оскільки
ПП «Таврія», як орендар суміжних
земельних ділянок, зацікавлене в тому,
щоб межі земельної ділянки ОСОБА_1 в
натурі (на місцевості), місце її
розташування, були встановлені вірно
та закріплені межовими знаками в
установленому законом порядку.

Оскільки договір оренди, укладений між
ОСОБА_1 та ФГ «Скорук М.А.», юридично
закріплює право останнього на
використання земельної ділянки першої
у межах, які незаконно та не вірно
визначені актом про відновлення меж
земельної ділянки, тому цей договір
порушує права ПП «Таврії» як орендаря
суміжних з нею земельних ділянок, що в
свою чергу вказує на те, що
підприємство є зацікавленою особою і
може просити суд визнати цей договір
недійсним.

В даному випадку ПП «Таврія»
звернулося до суду з цих підстав з
метою захисту своїх інтересів.

Підтвердженням порушення порядку
встановлення місця розташування
земельної ділянки ОСОБА_1 є наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, до
моменту укладання договору оренди між
ФГ «Скорук М.А. та ОСОБА_1, ТОВ
«Дніпропетровська ОЗА» не здійснювала
встановлення меж зазначеної земельної
ділянки в натурі (на місцевості), а лише
обмежилися складанням акту про
відновлення її меж, який був долучений
до договору як невід'ємна його частина.

Порядок встановлення (відновлення) меж
земельної ділянки визначається
Інструкцією про встановлення
(відновлення) меж земельних ділянок в
натурі (на місцевості) та їх
закріплення межовими знаками,
затвердженої наказом Державного
комітету України із земельних ресурсів
за № 376 від 18 травня 2010 року.

Відповідно до п. 4.1 даної Інструкції
відновлення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості) здійснюється при
повній (частковій) втраті в натурі (на
місцевості) межових знаків, їх
пошкоджені, яке унеможливлює
використання межових знаків, а також
при розгляді земельних спорів між
власниками суміжних земельних ділянок.

Пунктом 4.3. цієї ж Інструкції
передбачено, що відновлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) здійснюється на підставі
раніше розробленої та затвердженої
відповідно до статті 186 ЗК України
документації із землеустрою.

ПП «Таврія» орендувало земельну
ділянку ОСОБА_1 у загальному масиві,
разом з ділянками інших власників, без
встановлення меж для кожної окремої
ділянки та закріплення їх межовими
знаками, підтвердженням чого є
технічна документація ТОВ
«Верхньодніпровське землевпорядне
підприємство», на підставі якої
виготовлялися державні акти на право
власності на земельну ділянку із якої
вбачається, що земельна ділянка ОСОБА_1,
як власника, знаходиться в загальному
масиві і межовими знаками не
закріплювалася; договір оренди,
укладений між ОСОБА_1 та ПП «Таврія», в
якому зазначено, що орендодавець
передає, а орендар приймає в строкове,
платне володіння і користування
земельну ділянку, яка розташована
згідно з планом, що додається і
належить до схеми поділу земель;
відсутність акту встановлення меж
земельної ділянки ОСОБА_1 в натурі (на
місцевості) та закріплення її межовими
знаками на момент укладання договору
оренди між останнім та ФГ «Скорук М.А.».

Відповідно до абзацу 1 ч. 1, ч. 4 ст. 15
Закону України «Про оренду землі»
істотними умовами договору оренди
землі, зокрема, є об'єкт оренди
(кадастровий номер, місце розташування
та розмір земельної ділянки);
невід'ємною частиною договору оренди є
акт визначення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості).

У зв'язку з тим, що, встановлення меж
земельної ділянки в натурі (на
місцевості) до підписання договору
оренди між ФГ «Скорук М.А.» та ОСОБА_1 не
здійснювалося, тому на момент
укладання та реєстрації даного
договору була відсутня невід'ємна його
частина - акт визначення меж земельної
ділянки в натурі (на місцевості), а отже
місце розташування земельної ділянки,
яке є істотною умовою договору, не було
встановлене.

Згідно до ч. 2 ст. 15 Закону України «Про
оренду землі» відсутність у договорі
оренди землі однієї з істотних умов,
передбачених цією статтею, є підставою
для відмови в державній реєстрації та
визнання договору оренди недійсним.

Оскільки договір оренди, укладений між
ОСОБА_1 та ФГ «Скорук М.А.», юридично
закріплює право останнього на
використання земельної ділянки
відповідачки, за умови визнання
поновленим попереднього договору
оренди земельної ділянки, враховуючи,
що ПП «Таврія» орендує суміжні ділянки,
єдиним земельним масивом та що на
момент укладення оспорюваного
договору межі спірної земельної
ділянки в натурі (на місцевості)
визначені не були, суд вважає, що цей
договір порушує права позивача та
вбачає підстави для визнання його
недійсним.

Вимоги в частині скасування державної
реєстрації договору земельної ділянки,
укладеного 26 березня 2012 року між ОСОБА_1
та ФГ « Скорук М.А.», задоволенню не
підлягають, оскільки дана вимога
перебуває за межами повноважень суду.

Відповідно до п.60 Порядку ведення
Державного земельного кадастру,
затвердженого Постановою Кабінету
Міністрів України від 17 жовтня 2012 року
№ 1051 запис у Поземельній книзі
скасовується (поновлюється) Державним
кадастровим реєстратором на підставі
рішення суду.

Вирішуючи питання про розподіл судових
витрат, суд відповідно до вимог ч.1 ст. 88
ЦПК України, стягує на користь позивача
з відповідачів ОСОБА_1 та ФГ «Скорук
М.А.» витрати по сплаті судового збору
пропорційно задоволеним вимогам з
кожного.

На підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 10, 11, 88, 212, 214, 215. 224 ЦПК України, ст.
ст. 15, 33 Закону України «Про оренду
землі», ст. ст. 777, 792 ЦК України, абз.4 п.8
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 16.08.2004, № 7 «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ», суд, -

Вирішив:

Позовні вимоги Приватного
підприємства «Таврія» до ОСОБА_1,
Фермерського господарства «Скорук
Максим Анатолійович», Управління
Держземагенства в Нікопольському
районі Дніпропетровської області,
третя особа - Товариство з обмеженою
відповідальністю «Дніпропетровська
обласна земельна агенція» -
задовольнити частково.

Визнати недійсним договір оренди
земельної ділянки загальною площею
19,7991 га, укладений 26 березня 2012 року між
Фермерським господарством «Скорук
Максим Анатолійович» та ОСОБА_1;

Визнати договір оренди земельної
ділянки площею 19,7991 га від 09 лютого 2007
року, укладений між Приватним
підприємством «Таврія» та ОСОБА_1,
поновленим.

В іншій частині в позові відмовити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1,
Фермерського господарства «Скорук
Максим Анатолійович» на користь
Приватного підприємства «Таврія»,
витрати по сплаті судового збору в
розмірі 344,10 (триста сорок чотири грн.) 10
коп.

Заочне рішення може бути переглянуто
судом, що його ухвалив за письмовою
заявою відповідача, яка може бути
подана протягом 10 днів з дня отримання
його копії.

На рішення може бути подана апеляційна
скарга до Апеляційного суду
Дніпропетровської області протягом 10
днів з моменту його проголошення через
Нікопольський міськрайонний суд.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутніми у судовому засіданні
можуть оскаржити рішення суду першої
інстанції у такий самий строк з моменту
отримання його копії.

Суддя: І. В. Тихомиров