Єдиний унікальний номер 233/8981/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/2625/2014
Головуючий в 1 інстанції Мартишева Т.О.
Доповідач: Іванова А.П.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2014 року
Апеляційний суд Донецької області в
складі:

Головуючого ЛІСОВОГО О.О.,

Суддів: КІЯНОВОЇ С.В., ІВАНОВОЇ А.П.,

При секретарі Ганжела М.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку

справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1

на рішення Костянтинівського
міськрайонного суду Донецької області
від 12 лютого 2014 року у цивільній справі
за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про
визнання майна спільною сумісною
власністю та визнання права власності
на 1/2 частину майна, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Костянтинівського
міськрайонного суду Донецької області
від 12 лютого 2014 року позов ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про визнання майна спільною
сумісною власністю та визнання права
власності на 1/2 частину майна
задоволено.

Житловий будинок АДРЕСА_1, транспортний
засіб ВАЗ 211540-120-20, 2008 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1, кузов
НОМЕР_2 визнано спільною сумісною
власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на
ідеальну долю у розмірі 1/2 частини
житлового будинку АДРЕСА_1 Донецької
області, 1/2 частини транспортного
засобу ВАЗ 211540-120-20, 2008 року випуску,
реєстраційний номер НОМЕР_1, кузов
НОМЕР_2.

Стягнуто з ОСОБА_2 в дохід держави
недоплачену суму судового збору в
розмірі 156 грн. 23 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
судові витрати в розмірі 399грн.83коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове, яким відмовити позивачу у
задоволенні позовних вимог,
посилаючись на те, що судом порушені
вимоги матеріального та
процесуального права. Апеляційна
скарга обґрунтована тим, що
відповідачем було заявлено про
застосування строку позовної давності,
передбаченої ч.2 ст.72 СК України, до того
ж, суд прийняв до уваги тільки
пояснення позивача, не прийняв до уваги
пояснення відповідача щодо збільшення
вартості будинку, який він
відремонтував вже після розірвання
шлюбу, його особистої участі в сплаті
комунальних платежів та виділенні
коштів на підтримку та ремонт будинку.
Також суд першої інстанції не прийняв
до уваги той факт, що позивач не
приймала участі у в зберіганні будинку
та не несла грошових затрат на
утримання будинку при тому, що позивач
не довела в суді про наявність у неї
поважних причин, які б заважали б її в
цьому. Доказів на підтвердження
посилань про створення перешкод в
користуванні майном позивач не надала.
Вважає, що позивач має право на менший
розмір долі в житловому будинку. Крім
того пояснив, що автомобіль він придбав
за рахунок того, що у 2008 році запозичив
гроші у ОСОБА_3, борг фактично почав
повертати в 2011 році та закінчив
повернення в 2012 році. Суд першої
інстанції не прийняв надані до суду
докази в вигляді розписок, зазначивши,
що необхідно було надавати оригінали
розписок. Він надавав пояснення, що
перед фінансовою установою, через яку
він викупав автомобіль, були погашені
зобов'язання при фактичному внесенні
грошових коштів іншою особою і в такому
разі суд не міг визнавати право
власності на цей автомобіль в зв'язку
із тим, що придбання автомобіля
відбулось не за спільні кошти, а за
кошти іншої особи, при тому що в
подальшому погашення боргу перед
ОСОБА_3 було виконано відповідачем
особисто в 2011 році і в 2013 році, поза
шлюбом.

Позивач ОСОБА_2, звернувшись з позовом
до ОСОБА_1, зазначила, що 23 липня 1994 року
уклала шлюб з відповідачем. В 2010 році
шлюб був розірваний. Протягом
сумісного проживання, в 2004 році з
відповідачем, за спільні кошти
придбали житловий будинок АДРЕСА_1, в
якому вони зареєструвались та
проживали до розірвання шлюбу. При
придбанні будинок був оформлений на
відповідача. Крім того, в 2009 році вона з
відповідачем, за спільні кошти,
придбали автомобіль ВАЗ-21150, р.н. НОМЕР_1,
який перебував в сумісному
користуванні. Автомобіль був
оформлений також на відповідача.
Оскільки житловий будинок та
автомобіль були придбані за час
сумісного проживання з відповідачем в
шлюбних відносинах, за сумісні кошти,
на підставі ст.60 СК України належать
сторонам на праві спільної сумісної
власності та позивач має право на
половину цього майна.

Уточнивши позовні вимоги, позивач
зазначила, що вважає правильним
спочатку визнати спірний житловий
будинок та автомобіль об'єктами
спільної сумісної власності, та
визнати за нею право власності на його
1/2 частину. Таким чином, просила визнати
житловий будинок АДРЕСА_1 та автомобіль
ВАЗ 21150 р.н. НОМЕР_1 об'єктами спільної
сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1,
визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2
частину житлового будинку АДРЕСА_1, та
на 1/2 частину автомобіля ВАЗ-21150 р.н.
НОМЕР_1 (а.с.23-24).

Позивач ОСОБА_2 в судове засідання
апеляційного суду не з'явились, про час
та місце слухання справи повідомлена
належним чином (а.с. 107).

Згідно ч.2 ст.305 ЦПК України неявка осіб,
належним чином повідомлених про час і
місце розгляду справи, не перешкоджає
її розгляду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
відповідача ОСОБА_1, який просив
задовольнити апеляційну скаргу та
рішення суду скасувати, дослідивши
матеріали справи, апеляційний суд
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з наступних
підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ч.1 ст.60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з того, що в
судовому засіданні знайшло своє
підтвердження набуття права власності
подружжям ОСОБА_1 на житловий будинок
АДРЕСА_1 та автомобіль ВАЗ 211540-120-20,
реєстраційний номер НОМЕР_1 за час
шлюбу, незалежно від того, що позивачка,
з поважної причини - ведення домашнього
господарства, догляду за дитиною, не
мала самостійного заробітку (доходу).

Судом встановлено, що 23 липня 1994 року
року був укладений шлюб між позивачем
та відповідачем, про що свідчить
свідоцтво про укладення шлюбу НОМЕР_3
(а.с.6).

Шлюб між сторонами розірвано згідно
актового запису №23 від 10 лютого 2010 року
у відділі реєстрації актів цивільного
стану по м.Костянтинівці
Костянтинівського МРУЮ Донецької
області (а.с. 7).

Згідно договору купівлі-продажу жилого
будинку від 28 квітня 2004 року,
посвідченого державним нотаріусом
Костянтинівської державної
нотаріальної контори Сівяковою Г.П.,
зареєстрованого в реєстрі за №3-664,
зареєстрованого у Костянтинівському
БТІ 28 квітня 2004 року, за №14566, кн.40 (а.с.
31-32), на ім'я відповідача ОСОБА_1 було
придбано будинок АДРЕСА_1, що також
підтверджується витягом про
реєстрацію права власності на нерухоме
майно №3466047 від 28 квітня 2004 року (а.с. 33),
повідомленням КП "Костянтинівське
міське БТІ Костянтинівської міькради"
№54 від 20 січня 2014 року (а.с. 62).

З п.2.1 договору купівлю-продажу
вбачається, що продаж жилого будинку
вчинено за 3200 грн. (а.с. 31).

Зі зведеного акту вартості будівель та
споруд вбачається, що відновлювальна
вартість спірного будинку станом на 20
квітня 2004 року становить 29 202 грн.,
дійсна вартість - 10 853 грн. (а.с. 43-45).

Відповідно до свідоцтва про реєстрацію
транспортного засобу серії АНС 307822,
виданого ВРЕР м.Костянтинівки при УДАІ
ГУМВС України в Донецькій області (а.с.
41), на ім'я відповідача ОСОБА_1
зареєстровано автомобіль ВАЗ 211540-120-20,
2008 року випуску, реєстраційний номер
НОМЕР_1, кузова НОМЕР_2, що також
підтверджується повідомленням центру
з надання послуг, пов'язаних з
використанням автотранспортних
засобів, з обслуговування
м.Дзержинська, Костянтинівка та
Костянтинівського району при УДАІ
ГУМВС України в Донецькій області (а.с.
26).

Судом першої інстанції також
встановлено, що вказаний транспортний
засіб було придбано за договором
кредиту №3 у ТОВ "ПростоФінанс",
укладеним 20 травня 2008 року на суму
29130грн. строком на 60 місяців, що
підтверджується довідкою кредитної
установи №КС-2933/1 від 17 лютого 2009 року
(а.с. 42) та не спростовувалося сторонами
по справі. Згідно даної довідки станом
на 17 лютого 2009 року заборгованість за
кредитом погашена повністю, що також
вбачається з копій квитанцій про
внесення платежів за кредитом (а.с. 46-50,
52).

Відповідно до копії страхового акту
№11/5980/2.1.5.1 страхової компанії "Країна"
(а.с. 80-81, 98-99) 19 липня 2008 року мав місце
страховий випадок -
дорожньо-транспортна пригода за участю
автомобіля ВАЗ 211540-120-20, д/н НОМЕР_1, рік
випуску 2008, страхувальник - ОСОБА_1,
вигодонабувач за законом - ТОВ
"ПростоФінанс", договір страхування
№11/008133/ПР/2.1.5.1 від 20 травня 2008 року (а.с.
78). Сума страхового відшкодування
склала 10507,85 грн., виплачена відповідачу
ОСОБА_1 згідно копії платіжного
доручення №638 від 18 вересня 2008 року (а.с.
82, 100).

З розписки від 21.04.2011 року вбачається,
що відповідач отримав у борг грошові
кошти в розмірі 25000грн. від ОСОБА_3, який
зобов'язався повернути в строк до 30
квітня 2011 року. Крім того, з цієї
розписки вбачається, що відповідач
зобов'язався використовувати на
погашення кредиту на придбання
автомобілю через фінансову установу
ТОВ «ПростоФінанс». 21 квітня 2011 року
ОСОБА_3 отримав від відповідача
повернутий борг в розмірі 25тис.грн.
(а.с.34).

З розписки від 08.12.2008 року вбачається,
що відповідач отримав у борг грошові
кошти в розмірі 14000грн. від ОСОБА_3, який
зобов'язався повернути в строк до 20
серпня 2012 року. Крім того, з цієї
розписки вбачається, що відповідач
зобов'язався використовувати на
погашення кредиту на придбання
автомобілю через фінансову установу
ТОВ «ПростоФінанс» 05.09.2012 року ОСОБА_3
отримав від відповідача повернутий
борг в розмірі 14тис.грн. (а.с.35).

Згідно ст. 328 ч.1 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, зокрема із
правочинів.

Згідно ст. 368 ЦК України право
спільної сумісної власності є майно,
набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою
спільною сумісною власністю, якщо інше
не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 1 ст. 70 СК України встановлено,
що у разі поділу майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, частки майна дружини та
чоловіка є рівними, якщо інше не
визначено домовленістю між ними або
шлюбним договором.

Згідно з ч. 4 ст. 65 СК України договір,
укладений одним із подружжя в
інтересах сім'ї, створює обов'язки для
другого з подружжя, якщо майно,
одержане за договором, використане в
інтересах сім'ї.

Зазначена норма встановлює, що дружина
та чоловік мають рівні права і
обов'язки щодо кредитних зобов'язань, а
придбане за кредитні кошти майно є
спільною сумісною власністю подружжя
та підлягає поділу за правилами ч. 1 ст.
70 СК України.

Крім того, відповідно до п. 23 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 21
грудня 2007 року № 11 «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час його
придбання. Спільною сумісною власністю
подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69
СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України),
відповідно до чч. 2, 3 ст. 325 ЦК України
можуть бути будь-які види майна, за
винятком тих, які згідно із законом не
можуть їм належати (виключені з
цивільного обороту), незалежно від
того, на ім'я кого з подружжя вони були
придбані чи внесені грошовими коштами,
якщо інше не встановлено шлюбним
договором чи законом.

Отже, у сімейному законодавстві діє
презумпція спільності майна подружжя,
при цьому частини чоловіка та дружини є
рівними. Спростувати цю презумпцію
може сторона, яка надає докази
протилежного, що мають відповідати
вимогам належності та допустимості
(ст.ст. 58, 59 ЦПК України) і це є її
процесуальним обов'язком (ст.ст. 10, 60 ЦПК
України).

Суд першої інстанції правильно
встановив, що розписки про отримання
відповідачем грошових коштів у борг у
розмірі 25000грн. та 140000грн. від ОСОБА_3 не
підтверджують заперечення відповідача
про необґрунтованість позовних вимог
ОСОБА_2, оскільки не надано достатніх
доказів на підтвердження повернення
відповідачем боргу частинами, суми
яких невідомі.

Крім того, судом першої інстанції
встановлено, що кредит для придбання
транспортного засобу погашено
відповідачем ОСОБА_1 в повному обсязі
за час шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_1

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 щодо
незастосування судом ч.2 ст.72 СК України
не приймаються апеляційним судом до
уваги з наступних підстав.

Відповідно до ст.256 ЦК України позовна
давність - це строк, у межах якого особа
може звернутися до суду з вимогою про
захист свого цивільного права або
інтересу.

Відповідно до ч.3, 4 ст.267 ЦК України
позовна давність застосовується судом
лише за заявою сторони у спорі,
зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про
застосування якої заявлено стороною у
спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ч.2 ст.72 Сімейного кодексу
України до вимоги про поділ майна,
заявленої після розірвання шлюбу,
застосовується позовна давність у три
роки. Позовна давність обчислюється
від дня, коли один із співвласників
дізнався або міг дізнатися про
порушення свого права власності.

Пунктом 15 Постанови пленуму Верховного
суду України від 21 грудня 2007 року № 11
«Про практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя»
передбачено, що початок позовної
давності для вимоги про поділ
спільного майна подружжя, шлюб якого
розірвано, обчислюється не з дати
прийняття постанови державного органу
РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання
рішенням суду законної сили (статті 109,
110 СК), а від дня, коли один із
співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності (ч. 2 ст. 72 СК).

Враховуючи, що розірвання шлюбу не
припиняє право власності на частку
майна, яке перебуває у спільній
сумісній власності, на час розгляду
справи позивачка зареєстрована за
адресою у спірному будинку АДРЕСА_1 (а.с.
5), строк позовної давності,
передбачений ч.2 ст.72 СК України, не
сплив, а тому підстав для відмови у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 у
зв'язку із спливом строку позовної
давності, не вбачається.

Таким чином, рішення суду першої
інстанції постановлено з дотриманням
вимог матеріального та процесуального
закону. Підстав для його скасування не
вбачається.

Відповідно до ст.308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 314, 315 ЦПК України,
апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Костянтинівського
міськрайонного суду Донецької області
від 12 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена в касаційному
порядку протягом двадцяти днів
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді: