АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/ 954 /2014
інстанції: Кирилюк І.В.
доповідач: Поливач Л.Д.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Поливач Л.Д.

суддів: Шахової О.В., Головачова Я.В.

при секретарі Охневській Т.В.

за участі осіб:
представника позивача ОСОБА_2

представника відповідача Старцевої
К.І.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Інтердін
Інтернешинал Рілокейшн Україна» про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та відшкодування моральної
шкоди;

за апеляційною скаргою ОСОБА_4, поданою
представником ОСОБА_5

за апеляційною скаргою Товариства з
обмеженою відповідальністю «Інтердін
Інтернешинал Рілокейшн Україна»,
поданою представником Старцевою
Катериною Ігорівною

на рішення Печерського районного суду
м. Києва від 11.12.2013 року

в
с т а н о в и л а:

ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до
ТОВ «Інтердін Інтернешинал Рілокейшн
Україна», в якому просить суд поновити
її на роботі на посаду менеджера збуту
та постачання у TOB «Інтердін
Інтернешинал Рілокейшн Україна» з
31.12.2012 року, стягнути з відповідача на
її користь середньомісячний заробіток
за час вимушеного прогулу, стягнути з
відповідача завдану їй, незаконним
звільненням, моральну шкоду в розмірі
150 000,00 грн., посилаючись на те, що
керівництво товариства під
психологічним тиском змусило її 05.12.2012
року написати заяву про звільнення з
роботи за власним бажанням, але вона
30.12.2012 року відправила виконавчому
директору товариства
смс-повідомленням про відкликання
заяви про звільнення з роботи за
власним бажання. Не дивлячись на це,
вона була незаконно звільнена з роботи
31.12.2013 року за власним бажанням, в той
час як перебувала у лікарні та
знаходилась на листі непрацездатності.

Представники відповідача позов не
визнавали, посилались на те, що ОСОБА_4
було законно звільнено з роботи, на
підставі її заяви про звільнення з
роботи за власним бажанням від 05.12.2012
року. ЇЇ тричі повідомляли про
необхідність з'явитись для
ознайомлення з наказом про звільнення,
проте, ОСОБА_4 з'явилась на підприємстві
лише 03.05.2013 року. 27.12.2012 року позивач
повідомила товариство телеграмою про
перебування у лікарні та про відкриття
листка непрацездатності, проте,
товариство мало право звільнити її з
роботи за власним бажанням в період її
тимчасової непрацездатності. Нормами
чинного законодавства не заборонено
працівнику попереджати роботодавця
про

звільнення з роботи за власним
бажанням більше ніж за два тижні до
звільнення. Представники звертали
увагу суду на те, що позивачем не надано
належних та допустимих доказів на
підтвердження того, що заяву про
звільнення вона писала під примусом.

Повідомлення про відкликання заяви про
звільнення за власним бажанням,
направлене позивачкою шляхом
смс-повідомлення на номер телефону,
виконавчим директором TOB «Інтердін
Інтернешинал Рілокейшн Україна»
ОСОБА_6 не отримувалось.

Вважають, що звільнення ОСОБА_4 з
роботи було проведено згідно норм
чинного законодавства, зазначали, що
позов задоволенню не підлягає.

Рішенням Печерського районного суду м.
Києва від 11.12.2013 року позов ОСОБА_4
задоволено частково. Поновлено ОСОБА_4
на посаді менеджера збуту та
постачання ТОВ «Інтердін Інтернешинал
Рілокейшн Україна» з 31.12.2012 року.
Стягнуто з ТОВ «Інтердін Інтернешинал
Рілокейшн Україна» на користь ОСОБА_4
середній заробіток за час вимушеного
прогулу за період з 31.12.2012 року по 10.12.2013
року у розмірі 111 292 грн. 83 коп., а також 5
000 грн. 00 коп. у відшкодування моральної
шкоди. В іншій частині позовних вимог -
відмовлено. Стягнуто з ТОВ «Інтердін
Інтернешинал Рілокейшн Україна» в
дохід держави 1 342 грн. 33 коп. у
відшкодування судових витрат. Рішення
в частині поновлення на роботі та
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу за один місяць в
розмірі 9 861 грн. 39 коп. допущено до
негайного виконання.

В апеляційній скарзі представник
ОСОБА_4 - ОСОБА_5 просить скасувати
рішення в частині стягнення моральної
шкоди у розмірі 5000 грн. та відмови у
стягненні судових витрат і ухвалити
нове рішення, в цій частині, про
задоволення позовних вимог в повному
обсязі, а саме про стягнення з
відповідача на користь ОСОБА_4
моральної шкоди у розмірі 150000 грн. та
про стягнення 4 414 грн. 72 коп. судових
витрат. Посилається на незаконність,
необґрунтованість ухваленого судом
рішення, невідповідність висновків
суду фактичним обставинам справи,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права.

Апелянт зазначає про невідповідність
дійсним обставинам справи висновку
суду про необхідність стягнення з
відповідача на користь позивача
моральної шкоди у розмірі 5000 грн.,
зазначаючи, що виконавчий директор ТОВ
«Інтердін Інтернешинал Рілокейшн
Україна» ОСОБА_6, службова особа
Товариства, користуючись своїм
службовим становищем, з 05.12.2012 року до
31.12.2012 року, навмисно не допускала
ОСОБА_4 до роботи в Товаристві в м.Києві.
Стрес та негативні емоції, які отримала
ОСОБА_4 на роботі 05.12.2012 року та 10.12.2012
року, причинили їй тривогу, депресію,
нервове виснаження, а переживання з
приводу втрати роботи і заробітку
викликали нервовий зрив та призвели до
погіршення стану здоров'я. Тому, вона
була вимушена звернутись за медичною
допомогою до лікаря-психіатра, на
амбулаторному лікуванні у якого і
знаходиться по даний час з діагнозом
затяжна реакція на стрес у вигляді
вираженого тривожно-депресивного
синдрому. 27.12.2012 року стан здоров'я
позивачки погіршився і вона була
направлена на стаціонарне лікування до
Клінічної лікарні МОЗ України з
діагнозом хронічний холіцестит фаза
загострення, поліпоз жовчного міхура,
астено-невротичний синдром, поліпоз
ендометрію. Двічі була прооперована.
Змушена була лікуватися та нести
значні фінансові витрати на лікування.

В апеляційній скарзі ТОВ «Інтердін
Інтернешинал Рілокейшн Україна»
просить скасувати рішення та ухвалити
нове рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_4 в повному обсязі.
Посилається на незаконність
ухваленого судом рішення,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, порушення
судом норм матеріального та
процесуального права.

Апелянт вказав на те, що ОСОБА_4 05.12.2012р.
написала заяву про звільнення з роботи
за власним бажанням з 31.12.2012р. Оскільки
вона із заявою про відкликання раніше
поданої заяви про звільнення з роботи
за власним бажанням до відповідача не
зверталася, та, відповідно відповідач
не отримував від ОСОБА_4 жодних заяв про
відкликання

нею заяви про звільнення, товариство
законно та обґрунтовано звільнило її
31.12.2012 року з роботи.

Оскаржуване рішення ухвалено судом
першої інстанції із порушенням норм ст.
10 та ст. 60 ЦПК України. Недоведеними є
обставини стосовно відкликання
позивачкою заяви про звільнення її з
роботи за власним бажанням від 05.12.2012р.,
що мають значення для справи.

Такими, що не відповідають дійсним
обставинам справи є твердження суду
про обмеження можливості позивачки на
звернення до відповідача в письмовій
формі із повідомленням про відкликання
заяви про звільнення за власним
бажанням у зв'язку із перебуванням
позивачки на стаціонарному лікуванні.
Так, вона письмово, шляхом направлення
телеграми, повідомила товариство про
те, що перебуває в лікарні, але про
відкликання заяви про звільнення з
роботи вона товариство не повідомляла.

Суд дав невірну оцінку висновку
судово-почеркознавчої експертизи від
14.10.2013р., який свідчить про те, що текст
заяви про звільнення з роботи виконано
рукописним способом кульковою ручкою
без попередньої технічної підготовки
та використання технічних засобів.
Разом з тим, на підставі зазначеного
суд приходить до безпідставного та
неправомірного висновку про те, що факт
написання позивачкою від 05.12.2012р. без
попередньої технічної підготовки
свідчить про те, що вона не готувалась
до написання заяви про звільнення за
власним бажанням, а дана заява була
написана раптово. Судом першої
інстанції повністю проігноровано
висновок експертів про відсутність
зовнішнього тиску на позивачку під час
написання нею заяви про звільнення за
власним бажанням.

В суді апеляційної інстанції
представник позивача ОСОБА_2 підтримав
апеляційну скаргу ОСОБА_4 в повному
обсязі, посилаючись на доводи,
викладені в ній, а також заперечував
проти задоволення апеляційної скарги
ТОВ «Інтердін Інтернешинал Рілокейшн
Україна». Представник ТОВ «Інтердін
Інтернешинал Рілокейшн Україна»
Старцева К.І. підтримала апеляційну
скаргу Товариства в повному обсязі,
посилаючись на доводи, викладені в ній,
а також заперечувала проти задоволення
апеляційної скарги ОСОБА_4 ОСОБА_4 в
судове засідання не з'явилась, про час
та місце судового засідання
повідомлялась належним чином. Неявка
позивачки в судове засідання не
унеможливлює встановлення фактичних
обставин, що мають значення для
правильного вирішення справи.

Таким чином, колегія суддів дійшла до
висновку про можливість розгляду
справи за її відсутності.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційних скарг, перевіривши
законність і обґрунтованість
ухваленого рішення, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга ОСОБА_4 підлягає відхиленню, а
апеляційна скарга ТОВ «Інтердін
Інтернешинал Рілокейшн Україна»
підлягає задоволенню.

Так, задовольняючи позов ОСОБА_4,
в частині її поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди суд першої інстанції
виходив з того, що ОСОБА_4 незаконно
була звільнена з роботи.

З таким висновком суду першої
інстанції не погоджується колегія
суддів, оскільки він не відповідає
фактичним обставинам справи та
зібраним по справі доказам.

Як вбачається з матеріалів справи,
14.01.2009 року ОСОБА_4 була прийнята на
посаду менеджера збуту та постачання TOB
«Інтердін Інтернешинал Рілокейшн
Україна» з випробувальним строком три
місяці, згідно наказу № 14/01-к від 14.01.2009
року.

05.01.2010 року наказом TOB «Інтердін
Інтернешинал Рілокейшн Україна» № 1/1-к
від 05.01.2010 року ОСОБА_4 була переведена
на посаду завідуючої складом у відділ
логістики.

19.09.2011 року наказом TOB «Інтердін
Інтернешинал Рілокейшн Україна» № 28-к
від 19.09.2011 року ОСОБА_4 була переведена
на посаду менеджера збуту та
постачання у відділ логістики, про що
свідчать записи в трудовій книжці
позивача.

05.12.2012 року ОСОБА_4 власноручно написала
заяву про звільнення з роботи за
власним бажанням з 31.12.2012 року на ім'я
директора TOB «Інтердін Інтернешинал
Рілокейшн Україна» ОСОБА_9, яка була
останнім погоджена 05.12.2012 року.

Наказом TOB «Інтердін Інтернешинал
Рілокейшн Україна» № 54-К від 31.12.2012 року
ОСОБА_4 було звільнено із займаної
посади з 31.12.2012 року за власним бажанням
(ст.38 КЗпП України), відповідно до її
заяви від 05.12.2012 року.

На думку колегії суддів, судом першої
інстанції неправильно застосовано
норми ст. 38 КЗпП України, що призвело до
ухвалення неправильного по суті
рішення.

Так, суд першої інстанції, зазначаючи в
оскаржуваному рішенні, що позивачка з
27.12.2012р. по 01.05.2013р. перебувала на
стаціонарному та амбулаторному
лікуванні, що підтверджується наявними
в матеріалах справи листками
непрацездатності, виписками з історії
хвороби стаціонарного хворого,
приходить до безпідставного та
неправомірного висновку про те, що
ОСОБА_4 після закінчення строку
попередження про звільнення не
залишила роботу, та незаконно, під час
перебування її на лікарняному, 31.12.2012р.
була звільнена з займаної посади за
власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП
України.

Звільнення працівника за власним
бажанням здійснюється у порядку,
визначеному ст. 38 КЗпП України, згідно з
якою працівник має право розірвати
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, попередивши про це
власника або уповноважений ним орган
письмово за два тижні.

Відповідно до ч. 2 ст. 38 КЗпП України
якщо працівник після закінчення строку
попередження про звільнення не залишив
роботи і не вимагає розірвання
трудового договору, власник або
уповноважений ним орган не вправі
звільнити його за поданою раніше
заявою, крім випадків, коли на його
місце запрошено іншого працівника,
якому відповідно до законодавства не
може бути відмовлено в укладанні
трудового договору.

Статтею 38 КЗпП України не встановлено
жодних обмежень чи заборон щодо
звільнення з роботи працівника за
власним бажанням під час перебування
його на лікарняному.

В той же час, правила про
недопустимість звільнення працівника
в період тимчасової непрацездатності
закріплені ч. 3 ст. 40 КЗпП України та
стосуються виключно випадків, коли
розірвання трудового договору
відповідно до чинного законодавства
проводиться з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу, а саме у
випадках, встановлених ст. 40 (крім
звільнення за п. 5 цієї статті), ст. 41
КЗпП України.

ОСОБА_4 05.12.2012р. написала заяву про
звільнення з роботи за власним
бажанням з 31.12.2012р., а відтак, з
урахуванням вищенаведеного, правила,
передбачені ч. 3 ст. 40 КЗпП України, не
можуть застосовуватись до спірних
правовідносин.

ОСОБА_4 із заявою про відкликання
раніше поданої нею заяви про
звільнення з роботи за власним
бажанням до товариства не зверталася,
та, відповідно відповідач не отримував
від неї жодних заяв про відкликання
заяви про звільнення. Висновок суду про
те, що перебування позивачки на
лікарняному після 31.12.2012р. є свідченням
того, що остання не залишила роботи
після строку попередження, суперечить
нормам чинного трудового
законодавства, зокрема ст. 38 КЗпП
України.

Разом з тим, за вказаних вище обставин,
звільнення з роботи ОСОБА_4 31.12.2012р. на
підставі її власноручної заяви від
05.12.2012р. про звільнення за власним
бажання, є правомірним та таким, що
відповідає вимогам ст. 38 КЗпП України.

Правової позиції щодо правомірності
звільнення працівника за власним
бажання на підставі ст. 38 КЗпП України в
період його тимчасової
непрацездатності дотримується Вищий
спеціалізований суд України з розгляду
цивільних і кримінальних справ (Ухвала
від 03 квітня 2013 року у справі № 6-663св13;
Ухвала від 26 вересня 2012 року у справі №
6-26841св12; Ухвала від 14 березня 2012 року у
справі № 6-421 Ісв 12) та Міністерство
соціальної політики України (лист від
27.04.2012 № 70/06/186-12 «Щодо звільнення за
власним бажанням»).

Крім того, оскаржуване рішення
ухвалено судом першої інстанції із
порушенням норм ст. 10 та ст. 60 ЦПК
України. Недоведеними є обставини
стосовно відкликання

позивачем її заяви про звільнення з
роботи за власним бажанням від 05.12.2012р.,
що мають значення для справи.

Так, суд першої інстанції в
оскаржуваному рішенні зазначив, що
згідно висновку експертного
дослідження за результатами
проведення дослідження
телекомунікаційних систем (обладнання)
та засобів від 27.05.2013р. № 4425/13-35
позивачка 30.12.2012р. об 11год. ЗО хв.
направила на абонентський номер
НОМЕР_1, що за інформацією ПрАТ
«Київстар» оплачується Відповідачем,
як корпоративним клієнтом,
смс-повідомлення про відкликання заяви
про звільнення за власним бажанням від
05.12.2012р. На підставі зазначеного суд
приходить до неправомірного висновку
про належність та допустимість форми
смс-повідомлення як форми відкликання
раніше поданої працівником заяви про
звільнення за власним бажанням. Такої
форми відкликання заяви про звільнення
не передбачено діючим законодавством,
а крім того факт направлення смс-
повідомлення не свідчить про те, що
директор товариства прочитала дане
повідомлення і що товариству було
відомо про те, що ОСОБА_4 не має наміру
звільнятися з роботи за власним
бажанням.

Частиною 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК
України встановлено, що кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог або заперечень. Відповідно до
приписів ст. 60 ЦПК України докази
подаються сторонами та іншими особами,
які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Як зазначає представник відповідача
жодних смс-повідомлень уповноважені
особи Товариства від позивача не
отримували. Позивачка, в порушення
вимог ст.ст. 10 та 60 ЦПК України, не
надала суду належних та допустимих
доказів, які б підтверджували зворотне,
адже засвідчення факту відправлення
смс-повідомлення не може бути
підтвердженням його доставки власнику
чи уповноваженій особі товариства, які
відповідно до положень трудового
законодавства наділені відповідними
повноваженнями щодо оформлення
трудових відносин між працівниками та
товариством.

Судом не було отримано жодних доказів
на встановлення того, у розпорядженні
яких конкретних працівників
товариства може перебувати телефон з
даним номером, у тому числі матеріали
справи не містять жодних доказів
приналежності вказаного номеру
телефону саме виконавчому директору
відповідача, про що, натомість,
безпідставно зазначає суд в
оскаржуваному рішенні.

Приймаючи до уваги доводи ОСОБА_4 про
приналежність номеру телефону НОМЕР_1
виконавчому директору товариства, та,
зазначаючи про належну форму
відкликання нею своєї заяви від 05.12.2012р.
шляхом направлення смс-повідомлення на
цей номер, судом не було досліджено
того факту, що виконавчий директор є
уповноваженою особою відповідача на
вирішення кадрових питань та прийняття
кадрових рішень лише за відсутності
директора відповідача. Суд не
встановив, хто був належним суб'єктом
отримання заяви позивачки про
відкликання раніше поданої заяви про
звільнення, нібито надісланої
смс-повідомленням 30.12.2012р.

Дійсно, законодавство не дає чіткого
визначення форми повідомлення
роботодавця про відкликання заяви про
звільнення за власним бажанням, проте,
за визначених вище умов, належною
формою такого повідомлення може бути
визнана лише письмова, на підставі якої
можливо засвідчити факт отримання
відповідної заяви Відповідачем
(направлення цінного листа з описом та
рекомендованим повідомленням про
вручення, направлення телеграми із
оформленням повідомлення про вручення,
подання письмової заяви
безпосередньої товариству через
канцелярію із отриманням відповідної
відмітки про прийняття листа).

Крім того, такими, що не відповідають
дійсним обставинам справи є твердження
суду про обмеження можливості ОСОБА_4
на звернення до Відповідача в
письмовій

формі із повідомленням про відкликання
заяви про звільнення за власним
бажанням у зв'язку із її перебуванням
на стаціонарному лікуванні у період з
27.12.2012р. по 08.01.2013р.

Так, за однакових умов перебування на
стаціонарному лікуванні, позивачкою
27.12.2013р. було письмово, шляхом
направлення поштової телеграми,
повідомлено товариство про її
тимчасову непрацездатність, що
підтверджується письмовими доказами,
наявними в матеріалах справи, але
чомусь у зазначеній телеграмі
(отримання якої не оспорюється
відповідачем) ОСОБА_4 не повідомила
товариство про те, що відкликає свою
заяву про звільнення з роботи.

Щодо невідповідності висновків суду
обставинам справи.

Відповідно до приписів п. 19 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
24.10.2008 № 12 «Про судову практику
розгляду цивільних справ в
апеляційному порядку» невідповідність
висновків суду обставинам справи
вважається у тому разі, якщо останні
встановлені судом повно та правильно,
проте висновки з установлених обставин
зроблено неправильно.

Так, суд першої інстанції в
оскаржуваному рішенні, вірно
встановив, що згідно висновку
експертів за результатами проведення
судово-почеркознавчої експертизи від
14.10.2013р. № 7648/7649/13-32, підпис від імені
ОСОБА_4 у заяві від 15.12.2012 року на ім'я
директора Товариства ОСОБА_9 про
звільнення із займаної посади за
власним бажанням виконано рукописним
способом кульковою ручкою без
попередньої технічної підготовки та
використання технічних засобів. Разом
з тим, на підставі зазначеного суд
приходить до безпідставного та
неправомірного висновку про те, що факт
написання ОСОБА_4 заяви про звільнення
від 05.12.2012р. без попередньої технічної
підготовки свідчить про те, що вона не
готувалась до написання такої заяви
про звільнення за власним бажанням, а
дана заява була написана раптово.

Невідповідність зазначеного висновку
суду дійсним обставинам справи
підтверджується самими положеннями
Висновку експертів за результатами
проведення судово-почеркознавчої
експертизи від 14.10.2013р. № 7648/7649/13-32, які
були проігноровані судом першої
інстанції. Відповідно до Висновку
експертів (абз. 3 стор. 4 Висновку) згідно
з вимогами «Методики дослідження
підписів» (р/код 1.1.53 в реєстрі методик
проведення судових експертиз) та
методики «Почеркознавче дослідження
підписів, виконаних за допомогою
технічних прийомів» (р/код 1.1.19 в
реєстрі методик проведення судових
експертиз), почеркознавче дослідження
підписів проводиться після вирішення
питання про відсутність технічної
підготовки з метою їх підробки. У
зв'язку з цим, відповідно до ст. 53 ЦПК
України та п. 2.2. Інструкції в порядку
експертної ініціативи, експертами
першим вирішувалось питання: «чи не
виконано підпис у досліджуваному
документі з попередньою технічною
підготовкою чи за допомогою технічних
засобів?»

Отже, як видно із експертного висновку,
відсутність попередньої технічної
підготовки позивачки при написанні
заяви про звільнення за власним
бажанням свідчить про відсутність
факту підробки підпису та про
виконання самою позивачкою підпису на
заяві рукописним способом кульковою
ручкою без використання технічних
засобів, а не про відсутність намірів
позивачки звільнятися з роботи за
власним бажанням та писати відповідну
заяву про звільнення, як зазначено в
оскаржуваному рішенні.

Щодо неповного з'ясування судом
обставин, які мають значення для
справи.

Згідно з п. 19 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 24.10.2008 № 12
«Про судову практику розгляду
цивільних справ в апеляційному
порядку» неповним з'ясуванням судом
обставин, що мають значення для справи,
слід вважати, неправильне визначення
предмета доказування чи не з'ясування
обставин, якими обґрунтовувалися
вимоги та заперечення, або інших
фактичних даних (пропущення строку
позовної давності тощо), неправильну
кваліфікацію правовідносин сторін, які
випливають із встановлених обставин
тощо.

Як вбачається зі змісту оскаржуваного
рішення, суд першої інстанції дійшов
висновку про обґрунтованість позовних
вимог (у відповідній частині),
мотивуючи таке рішення

нібито встановленням факту вчинення
тиску з боку уповноважених осіб
товариства на ОСОБА_4 під час написання
нею заяви про звільнення за власним
бажанням від 05.12.2013.

З метою встановлення факту наявності
будь-якого зовнішнього тиску на
позивачку та примусу її до написання
заяви про звільнення за власним
бажанням, за відповідним клопотанням
самої Позивачки під час розгляду
справи була проведена
судово-почеркознавча експертиза, за
наслідками якої експертами Київського
науково-дослідного інституту судових
експертиз було складено Висновок від
14.10.2013р. №7648/7649/13-32.

Проте, судом першої інстанції під час
ухвалення рішення, не було надано
жодної правової оцінки Висновку
експертів в частині визначення
наявності чи відсутності зовнішнього
тиску або примусу на позивачку під час
написання заяви від 05.12.2013р.

Експертами було встановлено, що
будь-які діагностичні ознаки (зокрема,
уповільнений темп, ознаки порушення
рухів та їх просторової орієнтації,
деформація літер, тощо), що свідчили б
про вплив на виконання рукописних
записів якихось збиваючих факторів
природною характеру (зокрема,
незвичайний психофізіологічний стан
виконавця - стрес, сильне хвилювання,
його хворобливий стан або
захворювання, алкогольне або
наркотичне сп'яніння, що впливало на
письмово-рухові функції організму,
сильна емоційна напруга, що спричинена
виконанням рукописного тексту під
тиском та примусом, під впливом та
погрозами, застосуванням насилля) у
досліджуваному тексті відсутні (п. 3
арк. 7 Висновку експертів).

Отже, судом першої інстанції повністю
проігноровано висновок експертів про
відсутність зовнішнього тиску на
ОСОБА_4 та пов'язаної із примусом
сильної емоційної напруги позивачки
під час написання нею заяви про
звільнення за власним бажанням.

Крім того, судом першої інстанції
неповно з'ясовано обставини,
повідомлені позивачкою та свідками у
судовому засіданні 04.11.2013р., що є
належними та допустимими доказами в
розумінні ст.ст. 58, 62 та 63 ЦПК України,
які мають значення для встановлення
факту вчинення зовнішнього тиску на
Позивачку під час написання заяви про
звільнення за власним бажанням.

Так, судом безпідставно, без належної
правової оцінки залишено пояснення
позивачки, її представника та свідків,
на підставі яких було встановлено
відсутність будь-яких конфліктів чи
непорозумінь між позивачкою та
директором товариства ОСОБА_9 на момент
написання нею заяви про звільнення, що
ставить під сумнів наявність підстав
та мотивів для вчинення примусу щодо
звільнення її з роботи.

Вищевказане свідчить про порушення
судом першої інстанції положень ст. 212
ЦПК України, які вимагають здійснення
судом всебічного, повного та
об'єктивного дослідження наявних у
справі доказів та відображення в
рішенні мотивів прийняття чи відмови у
прийнятті таких доказів при вирішенні
справи по суті.

Щодонедоведеності обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими та порушення норм
матеріального права.

Оскаржуване рішення свідчить про
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими. Судом першої інстанції
допущено порушення 237-1 КЗпП України, ст.
23, ч. 1 ст. 1167 ЦК України та приписів п. 5
Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди»,
внаслідок чого прийнято незаконне
рішення.

Недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, має місце у випадках
зазначення у судовому рішенні певних
обставин (фактів), які не підтверджені
доказами, їх недостатність,
недостовірність та (або)
суперечливість, відсутність мотивів
прийняття чи неприйняття доказів тощо
(п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду
України від 24.10.2008 № 12 «Про судову
практику розгляду цивільних справ в
апеляційному порядку»).

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 31.03.1995р. № 4 «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди»
визначено,

що до загальних підстав
цивільно-правової відповідальності
обов'язковому з'ясуванню при вирішенні
спору про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди підлягають:
наявність такої шкоди, протиправність
діяння її заподіювача, наявність
причинного зв'язку між шкодою і
протиправним діянням заподіювача та
вини останнього в її заподіянні. Суд,
зокрема, повинен з'ясувати, чим
підтверджується факт заподіяння
позивачеві моральних чи фізичних
страждань або втрат немайнового
характеру, за яких обставин чи якими
діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в
якій грошовій сумі чи в якій
матеріальній формі позивач оцінює
заподіяну йому шкоду та з чого він при
цьому виходить, а також інші обставини,
що мають значення для вирішення спору.

З аналізу норм ст. 23 та ч. 1 ст. 1167 ЦК
України, ст. 237-1 КЗпП України також
можна дійти висновку про
обов'язковість підтвердження факту
заподіяння моральної шкоди,
встановлення заподіювача моральної
шкоди, його вини у заподіянні такої
шкоди та причинного зв'язку між шкодою
і протиправним діянням.

Суд першої інстанції, в порушення
вищезазначених норм законодавства, на
підставі одних лише усних та письмових
доводів позивачки про одержання стресу
під час написання заяви про звільнення
за власним бажанням та нібито
пов'язаного із цим погіршення
самопочуття та необхідністю
проходження лікування психічних та
гастроентерологічних хвороб, з огляду
на наявні в матеріалах справи листки
непрацездатності позивачки та медичні
довідки, приходить до необґрунтованого
висновку про заподіяння їй товариством
моральної шкоди та страждань. На
підставі цього, суд неправомірно
вважає обґрунтованою та частково
задовольняє вимогу про відшкодування
товариством моральної шкоди у розмірі
5 000,00 грн.

Відповідно до вимог вказаних вище
положень законодавства позивачкою не
було доведено, а судом першої інстанції
не було встановлено причинного зв'язку
між звільненням ОСОБА_4 з роботи за
власним бажанням та її моральними
стражданнями, пов'язаними із
погіршенням стану здоров'я. Більше
того, відсутність такого причинного
зв'язку та вини товариства у заподіянні
моральних страждань позивачці у
зв'язку із хворобами підтверджується
наявними в матеріалах справи
письмовими доказами (документами).

Так, згідно з даними Виписки з історії
хвороби стаціонарного хворого № 1202,
виданої Відділом хірургії
підшлункової залози та
лапароскопічної хірургії
Національного інституту хірургії та
трансплантологи ім. О.О. Шалікова АМН
України (п. 6 та п. 7), та Виписного
епікризу № 1845, виданого за
результатами стаціонарного лікування
в неврологічному відділенні
Носівської ЦРЛ з 09.04.2013р. по 30.04.2013р.,
Позивачка хворіє на поліпоз жовчного
міхура та екстраспстологічну аритмію
протягом 10 років, а астено-вегетативний
синдром, стійка цефалгія (заключний
діагноз при виписуванні Позивачки з
лікарні) є наслідком перенесеної
Позивачкою в дитячому віці
(анамнестично) закритої
черепно-мозкової травми.

Факт давнішнього, не пов'язаного зі
звільненням ОСОБА_4 з роботи, її
хворобливого стану підтверджується
також показаннями свідків, ОСОБА_10 та
ОСОБА_11, які показали суду, що їм відомо
про те, що ОСОБА_4. має хронічні
гастроентерологічні та нервові
захворювання,з приводу лікування яких
вона зверталася за допомогою, зокрема,
до ОСОБА_10 як до кваліфікованого лікаря
та близького товариша ще задовго до 05
грудня 2012 року. Зазначене
підтверджується технічним записом
судового засідання від 04.11.2013р. та є
належним та допустимим доказом у
розумінні ст.ст. 58 та 66 ЦПК України.

Натомість, в порушення зазначених норм
законодавства, що врегульовують
питання відшкодування моральної шкоди,
за відсутності будь-яких належних та
допустимих доказів (такі докази не були
надані Позивачкою та не
витребовувались судом під час розгляду
справи), в оскаржуваному рішенні суд
першої інстанції неправомірно вважає
встановленими факт порушення
звичайного ритму життя позивачки та її
доньки, погіршення можливостей
реалізації повсякденних звичок та
бажань, зруйнування особистих планів
на майбутнє

після звільнення позивачки з роботи та
факт здійснення нею після звільнення
пошуків іншої роботи.

Отже, звільнення Позивачки із займаної
посади здійснено товариством у повній
відповідності до вимог ст. 38 КЗпП
України, у зв'язку з чим відсутні
будь-які правові підстави для
поновлення її на роботі, стягнення на
її користь середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та відшкодування
моральної шкоди.

Зазначені вище обставини та
обгрунтування свідчать про наявність
підстав, передбачених ст. 309 ЦПК
України, для скасування оскаржуваного
рішеннясуду та ухваленнянового
рішення по справі про відмову у
задоволенні позову ОСОБА_4 у повному
обсязі.

Таким чином, доводи апеляційної
скарги ТОВ «Інтердін Інтернешинал
Рілокейшн Україна» є обґрунтованими, а
висновки, викладені в рішенні суду
першої інстанції щодо наявності
підстав для поновлення ОСОБА_4 на
роботі та стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу та
моральної шкоди, є помилковими.

Твердження апелянта ОСОБА_4 про
незаконність та необґрунтованість
рішення, неповне з'ясування обставин,
які мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
фактичним обставинам справи, порушення
судом норм матеріального та
процесуального права, на думку суду є
необґрунтованими, а обставини, на які
вона посилається - недоведеними та не
підтверджені належними та допустимими
доказами по справі, оскільки
доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

За таких обставин, суд
апеляційної інстанції скасовує
рішення суду першої інстанції, ухвалює
нове рішення, яким відмовляє ОСОБА_4 у
задоволенні позову, а відповідно, суд
відхиляє апеляційну скаргу ОСОБА_4 та
задовольняє апеляційну скаргу ТОВ
«Інтердін Інтернешинал Рілокейшн
Україна».

Висновки колегії апеляційного
суду відповідають фактичним
обставинам справи та наявним у справі
доказам.

У відповідності до вимог ст.88
ЦПКУкраїни суд стягує з ОСОБА_4 на
користь ТОВ «Інтердін Інтернешинал
Рілокейшн Україна» судові витрати у
розмірі 1827 грн., понесені товариством у
зв'язку з подачею апеляційної скарги
(а.с. 74 т.2)

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.2 ч.1 ст. 307,
309, 313, 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія
суддів, -

в и р і ш
и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, подану
представником ОСОБА_5 відхилити.

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Інтердін
Інтернешинал Рілокейшн Україна»,
подану представником
ОСОБА_3задовольнити.

Рішення Печерськогорайонного суду м.
Києва від 11.12.2013 року скасувати та
ухвалити нове рішення наступного
змісту.

ОСОБА_4і відмовити у задоволенні
позову.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Інтердін
Інтернешинал Рілокейшн Україна»
судові витрати у розмірі 1827 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили
шляхом подання до цього суду
касаційної скарги.

Головуючий:

Судді: