У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2014 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,
суддів: Гончара В.П., Дербенцевої Т.П.,Карпенко С.О., Остапчука Д.О.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Лавісс», треті особи: ОСОБА_7, ОСОБА_8, Страхова компанія «АХА Страхування», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, за касаційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Лавісс» на рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 17 січня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 14 березня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що 8 вересня 2012 року з вини ОСОБА_8, який в момент дорожньо-транспортної пригоди (далі - ДТП) перебував у трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Фірма «Лавісс» (далі - ТОВ «Фірма «Лавісс»), сталась ДТП, внаслідок якої належному позивачу автомобілю марки «Ford Fiesta» завдано технічних пошкоджень. Позивач зазначав, що внаслідок ДТП та проведених в подальшому ремонтних робіт належний йому автомобіль втратив товарну вартість на суму 4 439 грн 95 коп. Крім того, позивач вважав, що відповідно до умов договору добровільного страхування транспортного засобу на його користь підлягає відшкодування розмір безумовної франшизи та витрати на правову допомогу. Також позивач вважав, що внаслідок ДТП йому завдано моральної шкоди, яку просить стягнути з відповідача.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути з ТОВ «Фірма «Лавісс» на свою користь 4 439 грн 95 коп. на відшкодування втрати товарної вартості автомобіля, 549 грн 50 коп. на відшкодування витрат по сплаті безумовної франшизи, 450 грн на відшкодування витрат за проведення експертизи, 3 000 грн завданої моральної шкоди та 1 500 грн на відшкодування витрат за надану правову допомогу.

Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 17 січня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Рівненської області від 14 березня 2013 року, позов ОСОБА_6 задоволено.

Стягнуто з ТОВ «Фірма «Лавісс» на користь ОСОБА_6 4 439 грн 95 коп. на відшкодування втрати товарної вартості автомобіля, 549 грн 50 коп. на відшкодування витрат по сплаті безумовної франшизи, 450 грн на відшкодування витрат за проведення експертизи, 3 000 грн завданої моральної шкоди та 1 500 грн на відшкодування витрат за надану правову допомогу.

Вирішено питання про стягнення судових витрат.

У касаційній скарзі ТОВ «Фірма «Лавісс» просить суд скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_6 відмовити, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6, суд першої інстанції, із висновком якого погодився апеляційний суд, виходив із того, що відповідно до вимог ст. ст. 1187, 1194 ЦК України майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована винною особою. Крім того, суд першої інстанцій дійшов висновку, що на користь позивача підлягає відшкодування розмір безумовної франшизи, витрати за проведення експертизи та за послуги адвоката, а також завдана позивачу моральна шкода.

Проте з такими висновками судів повністю погодитись не можна, оскільки вони зроблені при неповному з'ясуванні обставин справи та з порушенням норм процесуального та матеріального закону.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак висновки судів не відповідають вимогам матеріального та процесуального закону, з наступних підстав.

Судами встановлено, що 8 вересня 2012 року ОСОБА_8, керуючи автомобілем марки «Таврія», державний номерний знак НОМЕР_1, який належить ТОВ «Фірма «Лавісс», допустив зіткнення із автомобілем позивача.

Постановою Рівненського міського суду від 24 вересня 2012 року ОСОБА_8 притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а. с. 11).

Із листа ТОВ «Фірма «Лавісс» від 18 вересня 2012 року № 44 вбачається, що автомобіль марки «Таврія», державний номерний знак НОМЕР_1, зареєстровано за відповідачем. 8 вересня 2012 року ОСОБА_8 керував зазначеним транспортним засобом на підставі наказу підприємства, та перебуває у трудових відносинах з останнім (а. с. 12).

Згідно із ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з абзацом третім пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.

За змістом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права.

Отже, за змістом указаних положень законодавства величина втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків) та підлягає відшкодуванню винною особою.

Відповідно до п. 1.6. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України та Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092, зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 24 листопада 2003 року за № 1074/8395 (далі - Методика) величина втрати товарної вартості - це умовна величина зниження ринкової вартості КТЗ, відновленого за нормативними вимогами після пошкодження, порівняно з ринковою вартістю подібного непошкодженого КТЗ.

Пунктом 8.6. Методики передбачено випадки, коли у разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту виникає фізичний знос, яким характеризується величина втрати товарної вартості та який виникає у разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту: 1) унаслідок передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду; 2) унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих елементів складових частин, захисних властивостей покриттів або застосування для ремонту складових частин, які були в ужитку чи в ремонті.

Ураховуючи зміст викладеного, втрату товарної вартості можна визначити як зменшення вартості транспортного засобу, викликане передчасним погіршенням товарного (зовнішнього) вигляду автомобіля та (або) його експлуатаційних якостей у результаті зниження міцності чи довговічності окремих деталей, вузлів й агрегатів, з'єднань і захисних властивостей покриттів унаслідок ДТП і подальшого ремонту. Передчасні зміни геометричних параметрів, фізико-хімічних властивостей, конструктивних матеріалів і характеристик інших процесів транспортного засобу, які є результатом проведення окремих видів ремонтних робіт, призводять до погіршення зовнішнього (товарного) вигляду, функціональних та експлуатаційних характеристик і зниження безвідмовності й довговічності транспортного засобу. Втрата товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією з причин фізичного зносу (у разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту), яким характеризується величина втрати товарної вартості.

Відповідно до пункту 8.6.1 Методики величина втрати товарної вартості нараховується у разі потреби проведення ремонтних робіт з відновлення пошкоджених складових частин усіх типів КТЗ.

Пунктом 8.6.2. Методики визначено перелік випадків, коли величина втрати товарної вартості КТЗ не нараховується, зокрема, згідно з підпунктом "е" цього пункту величина втрати товарної вартості КТЗ не нараховується у разі заміни окремих складників, що не потребують фарбування та не погіршують зовнішній вигляд КТЗ (скло, фари, бампери, декоративні накладки, пневматичні шини, зовнішня і внутрішня фурнітура тощо).

Отже, нарахування втрати товарної вартості передбачено, коли провадиться ремонт окремих деталей, вузлів і агрегатів, а також у разі заміни деталей, що впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості транспортного засобу. Втрата товарної вартості не нараховується у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів, що не потребують фарбування, за умови, що це не впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості автомобіля (заміна двигуна на новий, заміна фар, ліхтарів, стекол, шин, тощо). Якщо ж у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів буде потрібне фарбування, то за умови, що це впливає на зовнішній вигляд транспортного засобу, втрата товарної вартості нараховується.

На підтвердження втрати товарної вартості автомобіля ОСОБА_6 посилався на звіт про оцінку автомобіля від 24 вересня 2012 року № 134П, відповідно до якого визначено величину втрати товарної вартості у розмірі 4 439 грн 95 коп (а. с. 13-23).

Частиною 1 статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Даючи оцінку вищезазначеному звіту, суди не врахували, що у ньому не зазначено, яким чином відновлення автомобіля впливає на його зовнішній вигляд й експлуатаційні якості автомобіля, а, відповідно, призведе до втрати ним товарної вартості. Сама по собі необхідність проведення ремонтних робіт не може безумовно свідчити про втрату товарної вартості транспортним засобом і бути підставою для її нарахування.

Враховуючи зазначене, суди допустили порушення вимог ст. ст. 60, 212 ЦПК України, не звернули уваги на те, що звіт про оцінку автомобіля не містить чітких визначень щодо проведених ремонтних робіт, які вплинули на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості пошкодженого транспортного засобу, а тому дійшли до передчасного висновку про стягнення із відповідача на користь ОСОБА_6 втрати товарної вартості автомобіля в розмірі 4 439 грн 95 коп.

Відповідно до статті 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом.

Статтею 1 Закону України від 20 грудня 2011 року № 4191-VI «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (далі - Закон) встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, підчас вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

На порушення вимог статей 212-215 ЦПК України суди уваги на зазначені положення норм матеріального закону уваги не звернули, стягуючи з ТОВ «Фірма «Лавісс» на користь ОСОБА_6 1 500 грн на відшкодування витрат за надану правову допомогу, не перевірили чи не перевищує така сума граничного розміру компенсації витрат, встановленого вищезазначеним Законом.

За таких обставин судові рішення першої та апеляційної інстанції не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ч. 2 ст. 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фірма «Лавісс» задовольнити частково.

Рішення Рівненського районного суду Рівненської області від 17 січня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Рівненської області від 14 березня 2013 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук