Справа № 362/4335/13-ц Головуючий у І
інстанції Лебідь-Гавенко
Г.М.Провадження № 22-ц/780/2208/14
Доповідач у 2 інстанції
БілоконьКатегорія 26
УХВАЛА

Іменем України

24 березня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі :

головуючого судді - Білоконь О.В.,

суддів: Коцюрби О.П., Сержанюка А.С.,

при секретарі Власенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві в приміщенні
апеляційного суду Київської області
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1 на рішення Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 31 січня 2014 року за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про стягнення боргу за
договором позики та за зустрічним
позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
правочину недійсним ,-

встановила:

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з вказаним позовом.

Позов мотивував тим, що 21 вересня 2010
року між ним та відповідачем ОСОБА_1 був
укладений договір позики, згідно якого
останній отримав від нього у борг 10 000
доларів США; 27 вересня 2010 року між ними
був укладений ще один договір позики,
згідно якого ОСОБА_1 отримав від нього у
борг 12 500 доларів США; 01 січня 2011 року -
договір позики, згідно якого ОСОБА_1
отримав від нього у борг 44 700 грн.; 09
січня 2012 року - договір позики, згідно
якого ОСОБА_1 отримав від нього у борг
3800 доларів США.

За даними договорами позики, які
укладені у формі розписок, відповідач
ОСОБА_1 взяв на себе зобов'язання
повернути кошти за вимогою
позикодавця, проте порушив вказані
зобов'язання, кошти не повернув.

Зменшивши позовні вимоги, позивач
просив суд стягнути з ОСОБА_1 на його
користь 254 429 грн. заборгованості за
договором позики та сплачені судові
витрати.

У жовтні 2013 року представник ОСОБА_1 -
ОСОБА_3 звернувся до суду із зустрічною
позовною заявою до ОСОБА_2 про визнання
недійсними вказаних договорів позики у
зв»язку з їх безгрошовістю на підставі
ч.1 ст. 215, п.5 ст. 203 ЦК України.

В обґрунтування зустрічного позову
посилався на те, що правочини, які
відображені у вказаних вище розписках,
є недійсними з моменту написання цих
розписок, оскільки ОСОБА_2 грошові
кошти не передавав ОСОБА_1 і,
відповідно, ОСОБА_1 їх не отримував.
Укладені між сторонами договори позики
не були спрямовані на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
При цьому ОСОБА_1 факт написання
розписок не заперечував, проте
вказував, що він їх написав внаслідок
застосування до нього психічного тиску
з боку ОСОБА_2

Рішенням Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 31 січня 2014 року позов ОСОБА_2
задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 254
429 грн. боргу за договором позики, 2 621
грн. судового збору, а всього 257 050 грн.

У задоволенні зустрічних позовних
вимог ОСОБА_1 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
скасувати рішення суду та ухвалити
нове, яким повністю відмовити позивачу
ОСОБА_2 у задоволенні його позовних
вимог, а зустрічний позов ОСОБА_1
задовольнити, посилаючись на неповне
з»ясування судом обставин справи. В
обґрунтування апеляційної скарги
зазначає, що грошей за договором позики
у позивача він не брав, письмової
вимоги про повернення коштів не
отримував, крім того, судом помилково
розраховано суму заборгованості та
безпідставно відмовлено у визнанні
правочинів недійсними.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Задовольняючи позов ОСОБА_2, суд першої
інстанції виходив з того, що між
сторонами виникли боргові
зобов'язання, які відповідач ОСОБА_1
порушив, не повернувши суму позики,
тому він зобов'язаний повернути взяті у
борг кошти.

Колегія суддів вважає, що такий
висновок суду ґрунтується на
матеріалах справи та вимогах закону.

Згідно з вимогами ст. 213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст.1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики). Договір позики є
укладеним з моменту передання грошей.

Згідно ст.1047 ЦК України договір позики
укладається у письмовій формі. На
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

На підставі ст.1049 ЦК України
позичальник зобов'язаний повернути
позикодавцеві позику у такій самій
кількості, що були передані йому
позикодавцем у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Судом першої інстанції встановлено, що
між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договори
позики, згідно з яким ОСОБА_1 отримав у
борг і зобов»язався повернути за
вимогою ОСОБА_2 грошові кошти: 21 вересня
2010 року - 10 000 доларів США, що на день
підписання даного договору за курсом
НБУ становило 79 970 грн.; 27 вересня 2010
року - 12 500 доларів США, що на день
підписання даного договору за курсом
НБУ становило 99 625 грн.; 9 січня 2012 року
3800 доларів США, що на день підписання
даного договору за курсом НБУ
становило 30 134 грн.; 01 січня 2011
року - 44 700 грн. Таким чином загальна
сума боргу ОСОБА_1 становить 254
429 грн.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 грошові
кошти ОСОБА_2 не повернув.

З такими висновками суду погоджується
колегія суддів апеляційної інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 про
те, що грошей за договором позики у
позивача він не брав, є
необґрунтованими, оскільки вони
спростовуються такими матеріалами
справи, зокрема розписками про
отримання коштів (а.с.5-7).

Відповідно до вимог ч.2 ст. 59 ЦПК України
обставини справи, які за законом мають
бути підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Обставини, визнані сторонами, згідно із
ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягають
доказуванню.

Факт написання розписки саме ним,
відповідачем не заперечується та
стверджується позивачем, тому ця
обставина в силу вимог ч.1 ст. 61 ЦПК
України не підлягає доказуванню.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог або заперечень, надавши
докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60
ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги про те, що
відповідач не брав гроші, а розписка
була написана під примусом позивача та
не була спрямована на реальне настання
правових наслідків, є
необґрунтованими, оскільки
відповідачем не надано доказів, що
договори позики були укладені під
психічним тиском чи доказів їх
безгрошовості.

Враховуючи викладене, висновок суду
першої інстанції про те, що відповідач
не виконав свої зобов'язання за
договором позики, оскільки не повернув
позикодавцеві позичені грошові кошти,
чим прострочив виконання грошового
зобов'язання ґрунтується на матеріалах
справи, тому суд обґрунтовано
задовольнив позов ОСОБА_2 та стягнув з
відповідача на користь позивача борг
за договорами позики у сумі 254 429 грн.

Відмовляючи в задоволенні зустрічного
позову, суд першої інстанції дійшов
висновку, що ОСОБА_1 не надано доказів
на підтвердження доводів щодо їх
безгрошовості, про підписання
договорів під психічним тиском та
доказів того, що оспорюваний правочин
не був спрямований на реальне настання
правових наслідків.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції,
оскільки вони ґрунтуються на
матеріалах справи та вимогах закону.

Таким чином, щодо зустрічного позову
колегія суддів погоджується з
висновком суду про відмову у
задоволенні вимог про визнання
недійсними договорів позики.

За таких обставин, колегія суддів
дійшла висновку, що рішення суду першої
інстанції відповідає обставинам
справи, ухвалене з дотриманням норм
матеріального і процесуального права і
не може бути скасоване з підстав,
викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія судів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Васильківського
міськрайонного суду Київської області
від 31 січня 2014 року залишити без
змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту її проголошення та може бути
оскаржена в касаційному порядку
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий

Судді :