АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
Справа № 596/2004/13-цГоловуючий у 1-й
інстанції Лисюк І.О. Провадження №
22-ц/789/157/14 Доповідач - Загорський
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 лютого 2014 р. колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючого - Загорського О.О.

суддів - Демковича Ю. Й., Хоми М. В.,

при секретарі - Танцюра О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Тернополі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Гусятинського районного
суду від 04 грудня 2013 року по справі за
позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення
неустойки (пені) за прострочення сплати
аліментів,-

ВСТАНОВИЛА:

15.08.2013 року ОСОБА_2 звернулася з
вищенаведеним позовом. Вимоги
аргументувала тим, що рішенням
Гусятинського районного суду від 06.11.2007
року вирішено стягувати з ОСОБА_1
аліменти на утриманням неповнолітніх
дітей ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в розмірі 370 грн.,
щомісячно до досягнення дітьми
повноліття. Відповідач аліменти
сплачував не регулярно внаслідок чого
утворилась заборгованість по сплаті
аліментів, а тому просить стягнути
неустойку (пеню) за прострочення сплати
аліментів.

Рішенням Гусятинського районного
суду від 04.12.2013 року позов задоволено
частково і стягнуто з ОСОБА_1 - 31387,5 грн.
неустойки за прострочення сплати
аліментів.

Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

В апеляційній скарзі апелянт
просить рішення суду змінити і
зменшити розмір неустойки (пені),
посилаючись на неповне з'ясування
судом обставин, що мають значення для
справи, невідповідність висновків суду
обставинам справи. Вказує, що суд
першої інстанції не врахував його
важке матеріальне становище та те, що
на його утриманні перебуває двоє
неповнолітніх дітей. Зазначає, що суд
не врахував в розрахунку
заборгованості часткової сплати ним
аліментів.

Сторони, будучи належним чином
повідомленими про час та місце
розгляду справи в судове засідання не
з'явилися.

Заслухавши доповідь головуючого,
дослідивши матеріали справи в межах
доводів апеляційної скарги та
заявлених вимог у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга до задоволення не
підлягає.

Задовольняючи позов частково, суд
першої інстанції виходив з того, що
належними доказами підтверджено
наявність заборгованості по сплаті
аліментів і відповідачем не доведено,
що така заборгованість виникла з
незалежних від нього причин.

З таким висновком суду слід
погодитися, оскільки він підтверджений
матеріалами справи та достатньо
мотивований.

Судом встановлено, що рішенням
Гусятинського районного суду від 06.11.2007
року вирішено стягувати з ОСОБА_1
аліменти на утримання неповнолітніх
дітей ОСОБА_3 і ОСОБА_4 в розмірі 370 грн.
щомісячно до досягнення дітьми
повноліття (а.с. 4).

Згідно розрахунку про розмір
заборгованості зі сплати аліментів
відділу ДВС Гусятинського районного
управління юстиції від 12.07.2013 року
заборгованість ОСОБА_1 за період з
15.10.2007 року по 01.07.2013 року становить 19781,39
грн. (а.с. 3).

Згідно ч.1 ст. 196 СК України при
виникненні заборгованості з вини
особи, яка зобов'язана сплачувати
аліменти за рішенням суду, одержувач
аліментів має право на стягнення
неустойки (пені) у розмірі одного
відсотка від суми несплачених
аліментів за кожен день прострочення.

Як роз'яснено у п. 22 Постанови
Пленуму Верховного Суду України, від
15.05.2006, № 3 "Про застосування судами
окремих норм Сімейного кодексу України
при розгляді справ щодо батьківства,
материнства та стягнення аліментів"
передбачена ст. 196 СК відповідальність
платника аліментів за прострочення їх
сплати у виді неустойки (пені) настає
лише за наявності вини цієї особи. На
платника аліментів не можна покладати
таку відповідальність, якщо
заборгованість утворилася з
незалежних від нього причин, зокрема, у
зв'язку з несвоєчасною виплатою
заробітної плати, затримкою або
неправильним перерахуванням аліментів
банками. В інших випадках стягується
неустойка за весь час прострочення
сплати аліментів.

Враховуючи вищенаведене колегія
суддів апеляційного суду погоджується
з висновком суду першої інстанції про
підставність позову і стягнення
неустойки (пені) за прострочення сплати
аліментів.

Суд першої інстанції не
погодившись з розрахунком поданим
позивачем в мотивувальній частині
навів власний обгрунтований і
детальний розрахунок розміру
неустойки (пені). Розрахунок наведений
в рішенні суду відповідає зокрема і
правовій позиції викладеній в
Постанові Верховного Суду України від
11.09.2013 року у справі 6-81цс13.

В розрахунку судом відображено і
враховано часткову сплату
відповідачем аліментів і те, що були
відсутні підстави для нарахування
неустойки за місяці, коли відповідачем
погашалась заборгованість шляхом
направлення позивачу електронних
переказів, але позивач відмовлялася їх
отримати, що і виключало вину
відповідача за ці періоди.

Враховуючи вказане колегія
суддів критично оцінює доводи
апеляційної скарги, щодо неповноти і
неправильності здійсненого судом
розрахунку.

Критично оцінюються і доводи
апеляційної скарги про те, що суд
першої інстанції не врахував скрутного
матеріального становища платника
аліментів та те, що на його утриманні
знаходяться ще двоє дітей від другого
шлюбу, оскільки під час розгляду справи
в суді першої інстанції докази про
наявність на утриманні дітей від
другого шлюбу не подавалися і апелянт в
скарзі не обгрунтовує поважність
причин не подання таких доказів до суду
першої інстанції, що є порушенням вимог
ст. 138 ЦПК України.

Апелянтом не подано доказів, які
відображають його матеріальний стан ні
під час розгляду справи судом першої
інстанції ні під час апеляційного
розгляду, оскільки долучення до
апеляційної скарги - довідки про склад
сім'ї, не завірених копій трудової
книжки, свідоцтва про шлюб та свідоцтв
про народження дітей не свідчить про
тяжкість матеріального становища
апелянта.

Апелянт був обізнаний про
обов'язок сплачувати аліменти - перший
платіж здійснив в грудні 2007 року і не
довів, що заборгованість виникла не з
його вини (а.с. 3). Наявність дітей від
другого шлюбу не звільняє апелянта від
обов'язку сплати аліментів на
утримання своїх дітей від першого
шлюбу.

Доводи апеляційної скарги, що
апелянт не може знайти роботу, колегією
суддів оцінюються критично, оскільки з
трудової книжки вбачається, що він
звільнився з попередньої роботи, на яку
він був направлений центром
зайнятості, за власним бажанням (а.с. 49).
В матеріалах справи відсутні докази
про те, що апелянт зареєстрований, як
особа яка перебуває у пошуках роботи і
вказана обставина не є підставою для
звільнення його від сплати неустойки
або зменшення її розміру.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України
саме апелянт повинен довести належними
доказами обставини, на які він
посилається як на підставу для
задоволення його вимог, що ним зроблено
не було.

Рішення суду постановлено у
відповідності до чинних норм
матеріального і процесуального права і
підстав для його скасування немає.
Доводи апеляційної скарги висновків
суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 308, 315, 317 ЦПК
України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
відхилити.

Рішення Гусятинського районного
суду від 04 грудня 2013 року залишити без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення, але може бути оскаржене в
касаційному порядку шляхом подачі
скарги безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, протягом двадцяти днів.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області О.О. Загорський