Справа №587/1854/13-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Моісеєнко О. М.Номер
провадження 22-ц/788/91/14 Суддя-доповідач -
Криворотенко В. І. Категорія - 57
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

08 січня 2014 року
м. Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого - Криворотенка В. І.,

суддів - Дубровної В. В., Сибільової Л.
О.,

за участю секретаря судового засідання
- Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою ОСОБА_3

на рішення Сумського районного суду
Сумської області від 04 грудня 2013 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4
про стягнення грошових коштів,-

в с т а н
о в и л а:

В липні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з позовом в якому просила стягнути
з відповідача суму боргу в розмірі 7200
грн., проценти в розмірі 716,78 грн. та 7932,61
грн. інфляційних збитків. Також просила
стягнути судові витрати по справі у
вигляді сплаченого судового збору в
сумі 229,40 грн. та витрат за надання
правової допомоги в сумі 2500 грн.

Рішенням Сумського районного суду
Сумської області від 04 грудня 2013 року у
задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
на неналежне дослідження матеріалів
справи, просить рішення місцевого суду
скасувати та ухвалити нове, про
задоволення позову.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення
представника позивача ОСОБА_6,
відповідачки ОСОБА_4 та її представника
ОСОБА_7, дослідивши матеріали справи,
перевіривши рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги і вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з таких
підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Як встановлено судом і вбачається з
матеріалів справи ОСОБА_3 займається
підприємницькою діяльністю,
зареєстрована як фізична
особа-підприємець.

ОСОБА_3 уклала з ОСОБА_4 трудовий
договір, на підставі якого остання
працювала у неї продавцем продовольчих
товарів (а.с.6,8-18).

В ході перевірки господарської
діяльності ОСОБА_3 виявила нестачу
виручки на суму 10000 грн., в подальшому
було встановлено, що зазначені кошти
привласнила ОСОБА_4, яка зобов'язалася
їх повернути, про що 10 червня 2012 року
написала розписку (а.с.7). Зі змісту
зазначеної розписки вбачається, що
ОСОБА_4, яка працює у ОСОБА_3, в період з 2
серпня 2011 року по 1 квітня 2012 року
самовільно взяла аванси сім тисяч
двісті грн., які зобов'язалася
відпрацювати або повернути до 31 грудня
2012 року (а.с.7).

Вказані факти з достатньою повнотою
встановлені судом першої інстанції на
підставі належним чином зібраних,
досліджених та оцінених доказів.

Суд першої інстанції вірно з'ясував
спірні правовідносини, всебічно
встановив обставини, що мають значення
для справи у відповідності з ч. 1 ст. 212
ЦПК України.

Відмовляючи в задоволенні позову суд
першої інстанції виходив з того, що
правовідносини сторін при написанні
розписки витікали з правовідносин щодо
відшкодування шкоди, спричиненої в
період трудових відносин, тому суд не
вправі застосувати до них положення ЦК
України, що регулюють позику, оскільки
при написанні розписки волевиявлення
сторін не були направлені на її
укладання. А тому обґрунтовано дійшов
висновку, що позивачем обраний
невірний спосіб захисту свого
порушеного права.

Як вбачається зі змісту позову та
апеляційної скарги ОСОБА_3 вимагаючи
стягнути з ОСОБА_4 заборгованість, на її
думку за договором позики, посилається
на норми ч.2 ст. 625, ст.ст.1046, 1047, 1048, 1050, 1212
ЦК України, які до спірних
правовідносин застосовані бути не
можуть, оскільки домовленість між
сторонами, яка викладена у розписці від
10.06.2012 року, не є договором позики в
розумінні ст.1046 ЦК України, а суд,
згідно ст.11 ЦПК України, розглядає
цивільні справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Тобто, спірні правовідносини виникли
між сторонами фактично з приводу
відшкодування працівником шкоди
заподіяної під час виконання ним
трудових обов'язків, а його матеріальна
відповідальність за збереження
переданих матеріальних цінностей
передбачена відповідним договором, і
розписка ОСОБА_4 про повернення
самовільно взятих коштів з виручки за
проданий товар, є об'єктивним доказом
наявності заподіяної шкоди ОСОБА_3 як
фізичній особі-підприємцю.

Відмова у задоволенні в позові з
зазначених підстав не позбавляє
позивача права звернутися до суду з
належним позовом.

З урахуванням наведеного, колегія
суддів погоджується з висновками суду
першої інстанції про те, що заявлені
вимоги з підстав викладених в позовній
заяві задоволенню не підлягають.

Посилання апелянта на необґрунтоване
незастосування місцевим судом до
спірних правовідносин положень ч. 1 ст.
1212, ст.ст. 526, 530, 536, 625, 1046, 1047, 1047, 1049, 1050 ЦК
України не узгоджуються із заявленими
позовними вимогами, тому підлягають
відхиленню.

Інші доводи апеляційної скарги також
висновків суду не спростовують.

За таких обставин, коли суд першої
інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального та
процесуального права, підстав для його
зміни, чи скасування колегія суддів не
вбачає.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308, 313, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів,

у х в а
л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити, а
рішення Сумського районного суду
Сумської області від 04 грудня 2013 року в
даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий -

Судді -