Справа № 699/1542/13-ц
Номер провадження 2/699/22/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2014 року
м.Корсунь-Шевченківський

Корсунь-Шевченківський районний суд
Черкаської області в складі

головуючого - судді Савранського О.А.

за участю - секретаря Ященко О.М.

позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - Шкребтія
О.М.

третьої особи - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м.
Корсуні-Шевченківському цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до
Комунального підприємства «Виробниче
житлово-експлуатаційне управління» за
участю третьої особи, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмета спору
на стороні відповідача ОСОБА_4 про
поновлення на роботі та виплату
середньомісячної заробітної плати за
час вимушеного прогулу та
відшкодування моральної шкоди, суд

встановив:

Позивач ОСОБА_1 пред'явила у суд даний
позов і просить:

1. Визнати наказ №98-к від 01.11.2013 р. про її
звільнення з роботи за ст.36 п.1 КЗпП
України за згодою сторін незаконним.

2.Поновити її на роботі в Комунальному
підприємстві «Виробниче
житлово-експлуатаційне управління» на
посаді техніка - інспектора по роботі
зі споживачами.

3.Стягнути з відповідача
середньомісячну заробітну плату за час
вимушеного прогулу в розмірі 1317,07 грн..

4.Стягнути з відповідача моральну шкоду
в сумі 3000,00 грн..

Свій позов позивач ОСОБА_1 обґрунтовує
тим, що працювала у відповідача на
посаді техніка-інспектора по роботі зі
споживачами. 01 листопада 2013 року була
звільнена за згодою сторін. Незважаючи
на це, вважає наказ незаконний,
оскільки заяву на звільнення написала
під тиском та обманом начальника
ОСОБА_4,який напередодні видав наказ
про скорочення і пообіцяв їй,що після
введення в штат іншої посади він її
поновить на роботі. Своїми діями завдав
їй моральної шкоди.

В суді позивач ОСОБА_1 і її представник
ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали і
надали пояснення аналогічні змісту
позовної заяви посилаючись на те, що
позивачка не мала наміру сама
звільнятися.

Представник відповідача, тимчасово
виконуючий обов'язки начальника
Комунального підприємства «Виробниче
житлово-експлуатаційне управління»,
оскільки у попереднього начальника
ОСОБА_4 контракт закінчився 13 січня 2014
року, Шкребтій О.І. вимоги позивача не
визнає повністю посилаючись на те, що
при звільненні позивача були дотримані
всі вимоги трудового законодавств. Чи
були домовленості між ОСОБА_4 і ОСОБА_1
йому нічого невідомо. При цьому,
підтримав надане раніше письмове
заперечення.

Третя особа (колишній начальник
Комунального підприємства «Виробниче
житлово-експлуатаційне управління»)
ОСОБА_4 також заперечив проти позову
посилаючись на законність звільнення
позивачки. Крім того зазначив, що
ніяких домовленостей між ними не було.
Позивачка сама написала заяву на
звільнення, а він її звільнив.

Суд, з'ясувавши всі обставини справи та
перевіривши їх доказами, оцінивши
належність,
допустимість,достовірність кожного
доказу окремо, а також достатність і
взаємний зв'язок доказів у їх
сукупності, вважає, що в позові
належить відмовити в силу наступного.

У суді встановлено, що позивач ОСОБА_1
працювала в Комунальному підприємстві
«Виробниче житлово-експлуатаційне
управління» на посаді
техніка-інспектора по роботі зі
споживачами. 01 серпня 2013 року був
виданий наказ №70-к «Про створення
нового відділу та необхідності
внесення змін у штатний розпис». У
зв'язку з цим ряд працівників
комунального підприємства, в тому
числі і позивачка, були попереджені про
можливе переведення на іншу посаду або
скорочення штату з 01 жовтня 2013 року
відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України.
Попереджені працівники з наказом
ознайомилися цього ж числа. Позивачці
письмово була запропонована наявна у
штаті посада прибиральниці території,
від якої вона 27 вересня 2013 року
письмово відмовилася. 01 листопада 2013
року ОСОБА_1 особисто написала заяву з
проханням звільнити її з роботи 01
листопада 2013 року за згодою двох
сторін. Наказом № 98к від 01 листопада 2013
року вона була звільнена з роботи за
згодою сторін по п.1 ст.36 КЗпП України
відповідно до поданої нею заяви.

Відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України
підставами припинення трудового
договору є угода сторін.

Згідно ч.1 ст.235 КЗпП України у разі
звільнення без законної підстави або
незаконного переведення на іншу роботу
працівник повинен бути поновлений на
попередній роботі органом, який
розглядає трудовий спір.

Згідно ст.233 КЗпП України у справах про
звільнення працівник може звернутися
до суду про вирішення трудового спору
у місячний строк з дня вручення копії
наказу про звільнення або з дня видачі
трудової книжки.

Позивачка була звільнена 01 листопада
2013 року, з позовом до суду звернулася 18
листопада 2013 року, тобто у передбачений
законом строк.

Відповідно до приписів ст.ст.1,10 ЦПК
України завданням цивільного
судочинства є справедливий,
неупереджений розгляд і вирішення
цивільних справ. Цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін. Кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог або
заперечень.

Відповідно до правил ст.214 ЦПК України
обов'язком суду є вирішення питання про
характер спірних правовідносин і про
те,яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Згідно ст.57 ЦПК України доказами є
будь-які фактичні дані, на підставі
яких суд встановлює наявність або
відсутність обставин, що обґрунтовують
вимоги і заперечення сторін, та інших
обставин, які мають значення для
вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко - і
відеозаписів, висновків експертів.

Крім того, відповідно до ч.1 ст.58 і ч.2
ст.59 ЦПК України, належними є докази,які
містять інформацію щодо предмета
доказування та обставини справи, які за
законом мають бути підтвердженні
певними засобами доказування, не
можуть підтверджуватися іншими
засобами доказування.

Згідно ст.63 ЦПК України показання
свідка - це повідомлення про відомі
йому обставини, які мають значення для
справи.

Допитані в суді свідки
ОСОБА_6,ОСОБА_7,ОСОБА_9(працівники
відповідача) дали аналогічні показання
про те, що про обставини звільнення
ОСОБА_1 01 листопада 2013 року їм нічого
невідомо. Сама ОСОБА_1 говорила, що її
звільнили, що вона їм допомагала щоб
виплатили заборговану заробітну плату
і її за це звільнили. Говорили,що ОСОБА_4
пообіцяв,що вона звільниться, а потім
він візьме її на роботу. Говорили
також,що ОСОБА_4 її скоротив, бо вона
йому не угодила.

Свідок ОСОБА_12(чоловік позивачки) дав
суду показання про те, що дружина
хотіла працювати, говорила йому про
скорочення. Після перебування на
лікарняному вийшла на роботу і її
змусили написати заяву про звільнення.
Керівником була дана обіцянка,що її
потім буде прийнято на роботу. Вечором
у день написання заяви дружина була у
подавленому стані.

Свідок ОСОБА_10 (менеджер по персоналу
та діловодству комунального
підприємства) дала суду показання про
те, що 01 листопада 2013 року позивачка
прийшла до керівника. Хвилин через 20
вона вийшла з його кабінету, попросила
листок паперу і написала заяву про
звільнення за угодою сторін. Вона
виглядала як завжди, у нормальному
стані, не заплакана.

Згідно ст.64 ЦПК України письмовими
доказами є будь-які документи, акти,
довідки, листування службового або
особистого характеру або витяги з них,
що містять відомості про обставини, які
мають значення для справи.

В підтвердження своїх вимог,
викладених в позовній заяві до
Корсунь-Шевченківської міської ради
позивачка надала судуяк письмові
докази світлокопії матеріалів про
звільнення та скорочення працівників.

Таким чином, позивач ОСОБА_1 не надала
жодних належних доказів, оскільки на
підставі наданих суд не встановив
наявність обставин, що обґрунтовують
вимоги і мають значення для вирішення
справи, а саме, що позивачка була
звільнена з роботи під тиском та
обманом начальника ОСОБА_4.

Враховуючи викладене, підстав для
поновлення позивачки не має.

Відповідно до вимог ст.237-1 КЗпП України
моральна шкода стягується у разі, якщо
порушення законних прав позивача
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагали від позивача додаткових
зусиль для організації його життя.
Позивачка зазначила, що після
звільнення її з роботи погіршилося
ставлення до неї колег та членів сім'ї,
які не розуміють,чому її звільнили, а
прийняли на роботу людей без стажу.
Також погіршився стан здоров'я і вона
була вимішена звернутися за медичною
допомогою в лікарню.

Оскільки відсутні підстави для
поновлення, то і відсутні підстави для
стягнення моральної шкоди.

До початку розгляду справи по суті
позивач не змінив предмет або підставу
позову, а відповідач не пред'явив
зустрічний позов та протягом усього
часу розгляду справи позивач не
збільшив та не зменшив розмір позовних
вимог, а тому суд розглянув цивільну
справу в межах пред'явлених вимог і на
підставі поданих сторонами доказів.

Заходи забезпечення позову судом не
вживалися.

Судові витрати в справі відсутні.

Керуючись ст.ст. 212,213,214,215,218 ЦПК України,
ст.ст.233,235,237-1 КЗпП України, суд

вирішив :

Відмовити в позові.

Повідомити осіб, які беруть участь у
справі, що з повним рішенням суду вони
зможуть ознайомитися 17 березня 2014 року.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні в
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя Савранський О. А.