Справа №586/59/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Швець І. Є.Номер провадження
22-ц/788/477/14 Суддя-доповідач - Хвостик С. Г.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Сумської області в
складі:

головуючого-судді - Хвостика С. Г.,

суддів - Левченко Т. А., Таран С. А.,

з участю секретаря судового засідання -
Чуприни В.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у приміщенні Апеляційного
суду Сумської області апеляційну
скаргу ОСОБА_3

на рішення Середино-Будського
районного суду Сумської області від 29
січня 2014 року

в цивільній справі за позовом
відділення виконавчої дирекції Фонду
соціального страхування від нещасних
випадків на виробництві та професійних
захворювань України в Ямпільському
районі до ОСОБА_3, третя особа:
управління праці та соціального
захисту населення Середино-Будської
районної державної адміністрації, про
стягнення страхових виплат в порядку
регресу, -

в с т
а н о в и л а:

У січні 2014 року відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в Ямпільському
районі Сумської області звернулось з
позовом до ОСОБА_3 про стягнення в
порядку регресу заподіяних збитків у
зв'язку з виплатою ОСОБА_4 страхових
виплат від ушкодження її здоров'я на
виробництві за період з 19 листопада 2012
року по 01 грудня 2013 року, оскільки
страхова подія сталась з вини цього
відповідача.

Рішенням Середино-Будського районного
суду Сумської області від 29 січня 2014
року позов задоволено і стягнуто з
ОСОБА_3 на користь відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в Ямпільському
районі Сумської області в порядку
регресу 51731 грн. 17 коп. в рахунок
відшкодування збитків у вигляді
виплати страхових сум, пов'язаних з
ушкодженням на виробництві здоров'я
ОСОБА_4, виплачених їй за період з 19
листопада 2012 року по 01 грудня 2013 року.

Вказане рішення суду відповідач
оскаржив в апеляційному порядку.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неповне встановлення
судом першої інстанції обставин, які
мають значення для справи, та їх
недоведеність, порушення норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду змінити,
відмовивши відділенню виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в Ямпільському
районі Сумської області в позові.

В доводах апеляційної скарги
зазначається, що чинним законодавством
не передбачено право страховика, який
виплатив страхове відшкодування
потерпілій особі, застрахованій за
договором особистого страхування, на
звернення з вимогою до винної особи про
відшкодування сплачених застрахованій
особі страхових сум. Крім того, судом
першої інстанції безпідставно не взято
до уваги, що відповідач передавав
потерпілій ОСОБА_4 кошти на лікування в
розмірі 10000 грн., а також сплатив їй 8000
грн. на відшкодування моральної шкоди,
що підтверджується відповідними
розписками.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника відповідача ОСОБА_3 -
ОСОБА_5 про задоволення апеляційної
скарги, пояснення представника
позивача відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування Сай С.В. про залишення
рішення суду без змін, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
частковому задоволенню з наступних
підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що
19 листопада 2012 року приблизно о 17
годині 40 хвилин у м. С.-Буда, Сумської
області з вини водія ОСОБА_3 сталась
дорожньо-транспортна пригода.

Зокрема, керуючи в стані алкогольного
сп'яніння автомобілем марки УАЗ 31519,
державний номер НОМЕР_1, належним його
сину ОСОБА_7, він порушив правила
дорожнього руху, не впорався з
керуванням автомобіля, виїхав на
зустрічну смугу руху по вул. Радянській
і здійснив наїзд на лівий бордюр,
внаслідок чого автомобіль перекинувся
на правий бік на тротуар, де в цей час
знаходилась працівник управління
праці та соціального захисту населення
Середино-Будської районної державної
адміністрації ОСОБА_4, яка поверталась
з роботи додому, в результаті чого
потерпілій були спричинені середньої
тяжкості тілесні ушкодження.

Вироком Середино-Будського районного
суду Сумської області від 29 березня 2013
року ОСОБА_3 визнано винним і засуджено
за вчинення злочину, передбаченого ч.1
ст.286 КК України, тобто за порушення
правил безпеки дорожнього руху та
експлуатації транспорту (а.с.67-68).

З приводу отриманих тілесних ушкоджень
ОСОБА_4 перебувала на лікуванні в КУ
«С.-Будська центральна районна
лікарня» з 19 листопада 2012 року по 18
травня 2013 року (а.с.14, 16, 18, 20, 22, 24, 26, 28).

Згідно з актом розслідування нещасного
випадку № 1 від 22 листопада 2012 року за
формою Н-1 нещасний випадок, що стався з
ОСОБА_4, був визнаний таким, що
пов'язаний з виробництвом (а.с.5-6).

Під час проходження огляду
Шосткинською МСЕК за наслідками
отриманих ушкоджень здоров'я
потерпілій було встановлено 15
відсотків втрати її професійної
працездатності від виробничої травми,
що дало їй право на призначення виплат
за рахунок коштів фонду (а.с.7).

Постановами відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в Ямпільському
районі Сумської області від 01 липня 2012
року ОСОБА_4 було призначено та
виплачено одноразову допомогу в разі
стійкої втрати професійної
працездатності в сумі 35455,05 грн. та
щомісячну грошову суму в разі
часткової втрати професійної
працездатності, що компенсує
відповідну частину втраченого
заробітку в розмірі 354,55 грн. за період з
03 червня 2013 року по 02 червня 2015 року
включно.

Всього за період з 03 червня 2013 року по
листопад 2013 року ОСОБА_4 було виплачено
щомісячних страхових виплат на суму
2103,66 грн. (а.с.8, 9, 10, 11, 12, 31-35).

Крім того, відділенням виконавчої
дирекції Фонду відшкодовано
управлінню праці та соціального
захисту населення Середино-Будської
районної державної адміністрації
витрати, пов'язані з виплатою
потерпілій по листкам тимчасової
непрацездатності, а всього на загальну
суму 12891,06 грн. (а.с.13-28).

Потерпілій також виплачено позивачем
витрати на придбання лікарських
засобів та виробів медичного
призначення на суму 1281,40 грн. (а.с.29, 30).

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що оскільки
Фонд (позивач) поніс значні виплати на
відшкодування потерпілій шкоди,
заподіяної з вини відповідача ОСОБА_3,
тому він має право отримати вказане
відшкодування за рахунок винної особи
в порядку регресу.

Проте, з таким висновком суду першої
інстанції колегія суддів погодитись не
може, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно із ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа,
яка відшкодувала шкоду, завдану іншою
особою, має право зворотної вимоги
(регресу) до винної особи у розмірі
виплаченого відшкодування, якщо інший
розмір не встановлений законом.

Зазначена норма, що міститься в главі 82
ЦК України та регулює правовідносини
щодо відшкодування шкоди, передбачає
право регресу особи в разі, якщо вона
відшкодувала потерпілому шкоду,
завдану іншою особою в рамках
деліктних правовідносин між нею та
потерпілим.

Разом з тим правовідносини, пов'язані
зі страхуванням різних видів,
регулюються нормами глави 67 ЦК України.

Відповідно до ст. 980 ЦК України
предметом договору страхування можуть
бути майнові інтереси, які не
суперечать закону і пов'язані з: 1)
життям, здоров'ям, працездатністю та
пенсійним забезпеченням (особисте
страхування); 2) володінням,
користуванням і розпоряджанням майном
(майнове страхування); 3) відшкодуванням
шкоди, завданої страхувальником
(страхування відповідальності).

Статтею 999 ЦК України передбачено, що
законом може бути встановлений
обов'язок фізичної або юридичної особи
бути страхувальником життя, здоров'я,
майна або відповідальності перед
іншими особами за свій рахунок чи за
рахунок заінтересованої особи
(обов'язкове страхування). До відносин,
що випливають із обов'язкового
страхування, застосовуються положення
цього Кодексу, якщо інше не встановлено
актами цивільного законодавства.

У статті 993 ЦК України йдеться про те, що
до страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, у межах фактичних витрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за завдані
збитки.

Відповідно до цієї норми до страховика
переходить право вимоги до особи,
відповідальної за завдані збитки, про
відшкодування шкоди лише в разі
виплати страхового відшкодування за
договором майнового страхування. В
разі проведення страхових виплат за
договором особистого страхування
(життя, здоров'я, працездатності,
пенсійного забезпечення) таке право
вимоги страховика до особи,
відповідальної за заподіяння шкоди, не
передбачено.

Зазначений висновок ґрунтується на
комплексному аналізі норм ст. ст. 512, 993,
999 ЦК України, положень Основ
законодавства України про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від 14 січня 1998
року (далі Основи) та Закону України
від 18 січня 2001 року № 2240-ІІІ «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності та
витратами, зумовленими народженням та
похованням» (далі Закон).

Вказані закони визначають принципи та
загальні правові, фінансові та
організаційні засади
загальнообов'язкового державного
соціального страхування громадян та,
зокрема, правову основу, економічні
механізми і організаційну структуру
загальнообов'язкового державного
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності.

Відповідно до ст. ст. 6, 20 Основ
страховиками є цільові страхові фонди,
які беруть на себе зобов'язання щодо
збору страхових внесків та надання
застрахованим особам матеріального
забезпечення і соціальних послуг при
настанні страхових випадків, основними
джерелами коштів яких є внески
роботодавців і застрахованих осіб.

Преамбулою Закону передбачено, що
страхування на випадок тимчасової
втрати працездатності є окремим видом
загальнообов'язкового державного
соціального страхування громадян, що
здійснюється Фондом соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності.

Статтею 5 Закону визначено основні
принципи страхування від нещасного
випадку, якими, зокрема, є
обов'язковість страхування від
нещасного випадку осіб, які працюють
на умовах трудового договору
(контракту) та інших підставах,
передбачених законодавством про працю;
державні гарантії реалізації
застрахованими особами своїх прав;
обов'язковість фінансування Фондом
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності витрат,
пов'язаних із наданням матеріального
забезпечення та соціальних послуг в
обсягах, передбачених цим Законом;
формування та використання страхових
коштів на засадах солідарності та
субсидування; цільове використання
коштів загальнообов'язкового
державного соціального страхування у
зв'язку з тимчасовою втратою
працездатності; відповідальності
роботодавців та Фонду соціального
страхування з тимчасової втрати
працездатності за реалізацію права
застрахованої особи на матеріальне
забезпечення та соціальні послуги за
цим законом.

Згідно з п. 1 ст. 2 Закону суб'єктами
страхування є: страховик Фонд
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності; страхувальник
роботодавець; застрахована особа
найманий працівник, а у випадках,
передбачених цим Законом, також інші
особи, на користь яких здійснюється
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування у зв'язку з
тимчасовою втратою працездатності.
Об'єктом страхування є тимчасова
втрата працездатності застрахованою
особою.

Таким чином, страхування у зв'язку з
втратою працездатності є обов'язковим
особистим страхуванням.

Ні Основи, ні Закон, ні норми глави 67 ЦК
України не передбачають право
страховика, який сплатив страхове
відшкодування потерпілій особі,
застрахованій за договором
загальнообов'язкового державного
соціального страхування згідно із
Законом, на звернення з вимогою до
винної особи про відшкодування
сплачених застрахованому страхових
сум.

Крім того, задоволення таких вимог
означало б заміну сторін у
зобов'язанні, в якому права
застрахованої особи на отримання
відшкодування перейшли б до
страховика, у той час як відповідно до
ст. 515 ЦК України не допускається заміна
кредитора в зобов'язаннях, нерозривно
пов'язаних з особою кредитора, зокрема
про відшкодування шкоди, завданої
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я.

Оскільки сфера дії Закону поширюється
виключно на застрахованих осіб,
страхувальників та страховика й цим
Законом, а також іншими
нормативно-правовими актами, не
врегульований правовий механізм
відносин Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України, як страховика, з
іншими особами, відповідальними за
шкоду, завдану життю та здоров'ю
застрахованої особи, то до таких
правовідносин підлягають застосуванню
загальні положення ЦК України щодо
страхування.

Отже, на думку колегії суддів, при
ухваленні рішення у даній справі суд
першої інстанції помилково керувався
нормами матеріального права, які
регулюють деліктні відносини щодо
відшкодування шкоди, в той час як
підлягали застосуванню норми
зобов'язального характеру, а саме щодо
страхових відносин, за якими у разі
проведення страхових виплат за
договором особистого страхування
(життя, здоров'я, працездатності,
пенсійного забезпечення) таке право
вимоги до особи, відповідальної за
заподіяння шкоди, не передбачено, в той
час, як до страховика переходить право
вимоги до особи, відповідальної за
завдані збитки, про відшкодування
шкоди лише в разі виплати страхового
відшкодування за договором майнового
страхування.

За таких обставин, коли висновки суду
першої інстанції не відповідають
обставинам справи, а також рішення суду
першої інстанції ухвалено з порушенням
норм матеріального права, тому воно
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення, яким в позові необхідно
відмовити, отже, апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст. 307 ч.1 п.2, 309 ч.1 п.п.3,4, 314
ч.2, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р
і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Середино-Будського районного
суду Сумської області від 29 січня 2014
року в даній справі скасувати.

В позові відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в Ямпільському
районі до ОСОБА_3, третя особа:
управління праці та соціального
захисту населення Середино-Будської
районної державної адміністрації, про
стягнення страхових виплат в порядку
регресу відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і з цього
часу може бути оскаржено в касаційному
порядку протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий -

Судді -