рава № 727/7071/13-ц
овадження № 2/727/1724/13
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2013 року.
Шевченківський районний суд м.
Чернівців в складі:

головуючого судді
- Кирилюк Л. К.

при секретарі
- Попюк А.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Чернівці
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
(треті особи з самостійними вимогами на
стороні відповідачки: ОСОБА_3, ОСОБА_4)
про поділ спільного майна подружжя,
усунення перешкод в користуванні
квартирою шляхом вселення та за
позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_1,
ОСОБА_2 про визнання права спільної
часткової власності на квартиру, -

В С Т А Н О В И В :

В серпні 2013 року позивач
ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до
відповідачки ОСОБА_2 про поділ
спільного майна подружжя та усунення
перешкод в користуванні квартирою
шляхом вселення, в грудні 2013 року
уточнивши позовні вимоги.

Посилався на те, що 15 листопада 1979 року
між ним та відповідачкою укладено шлюб,
зареєстрований у відділі РАЦС
Чернівецького міського управління
юстиції за актовим записом № 2152, який
розірваний рішенням Шевченківського
районного суду м. Чернівців від 21
лютого 2013 року.

02 листопада 1999 року на
підставі договору купівлі-продажу,
посвідченого державним нотаріусом
Першої чернівецької державної
нотаріальної контори ОСОБА_5, ними було
придбано у спільну сумісну власність
квартиру АДРЕСА_1, договір укладено від
імені відповідачки, на ім’я якої
зареєстровано квартиру.

З відповідачкою в даній
квартирі він проживав до 2009 року, але
через виниклі непорозуміння в сім’ї
він був змушений піти проживати в інше
місце. На даний час він має намір
проживати в даній квартирі, але
відповідачка добровільно не впускає
його, оскільки вважає, що квартира
належить тільки їй.

З врахуванням уточнених
позовних вимог просить визнати
об’єктом права спільної сумісної
власності подружжя квартиру АДРЕСА_1
загальною площею 43,4 кв.м, в тому числі
житловою площею 27,9 кв.м, визнати за ним
право власності на 1/2 частину цієї
квартири, припинити право спільної
сумісної власності на дану квартиру,
усунути йому перешкоди в користуванні
квартирою шляхом вселення в неї,
зобов’язати відповідачку не чинити
йому перешкоди в користуванні
квартирою та стягнути понесені судові
витрати по сплаті судового збору.

Ухвалою суду від 16 жовтня 2013 року
залучено до участі в справі в якості
третіх осіб без самостійних вимог на
стороні відповідачки ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
а ухвалою від 26 листопада 2013 року їх
залучено в якості третіх осіб з
самостійними вимогами на стороні
відповідачки за первісним позовом.

В листопаді 2013 року позивачі
ОСОБА_3, ОСОБА_4 звернулись до суду з
позовом до відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2
про визнання права спільної часткової
власності на квартиру.

Посилались на те, що вони є
синами відповідачів. З 1990 року вони всі
разом проживали в ІНФОРМАЦІЯ_1. В 1998
році їх сім’я вирішила приватизувати
дану квартиру, вони подали заяву про
передачу в спільну сумісну власність
квартири до органу приватизації, де
зазначили, що уповноваженим власником
квартири буде їх мати ОСОБА_2, тому
розпорядженням № 26734 від 16 січня 1998
року дану квартиру передано їм
чотирьом у спільну сумісну власність.

Восени 1999 року вони на
сімейній нараді вирішили продати
квартиру та придбати нову квартиру на
всіх чотирьох. В кінці жовтня 1999 року
вони за взаємною згодою продали
квартиру АДРЕСА_2 і за отримані кошти за
взаємною згодою придбали квартиру
АДРЕСА_1. На сімейній нараді було
обумовлено, що оскільки уповноваженим
власником проданої квартири була їх
мати ОСОБА_2, то і договір
купівлі-продажу нової квартири буде
оформлений на її ім’я. При цьому також
обумовлено, що в подальшому кожному з
них буде належати по 1/4 частині у
новопридбаній квартирі.

14 грудня 1999 року вони разом
з матір’ю ОСОБА_2 були зареєстровані в
ІНФОРМАЦІЯ_2, а батько ОСОБА_1 вселився в
спірну квартиру, однак в ній не
зареєструвався.

В січні 2009 року їх батько
ОСОБА_1 залишив сім’ю, посварившись з
матір’ю і до грудня 2012 року на квартиру
не претендував. Вони разом з матір’ю
приймали участь у витратах, пов’язаних
з утриманням спірної квартири.

В серпні 2013 року вони від
матері дізнались, що в Шевченківському
районному суді м. Чернівців
знаходиться позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
поділ майна подружжя, в якому батько
стверджує, що квартира АДРЕСА_1 є
спільним майном подружжя, що не
відповідає дійсності, оскільки
фактично вони всі четверо є
співвласниками даної квартири, так як
квартира була придбана за рахунок
коштів від проданої квартири АДРЕСА_2,
яка належала їм на праві спільної
власності.

Згідно ст. 357 ч.1 ЦК України
частки у праві спільної часткової
власності вважаються рівними, якщо
інше не встановлено за домовленістю
співвласників або законом.

Таким чином, в квартирі
АДРЕСА_3 кожному з них чотирьох повинно
належати по 1/4 частині цієї квартири.

Просять визнати за ними,
ОСОБА_2, ОСОБА_1 за кожним право
власності на 1/4 частку квартири
АДРЕСА_1.

Представник позивача за
первісним позовом та відповідача за
другим позовом ОСОБА_1 в судовому
засіданні позовні вимоги підтримав
повністю, просить визнати об’єктом
права спільної сумісної власності
подружжя квартиру АДРЕСА_1 загальною
площею 43,4 кв.м, в тому числі житловою
площею 27,9 кв.м, визнати за ним право
власності на 1/2 частину цієї квартири,
припинити право спільної сумісної
власності на дану квартиру, усунути
йому перешкоди в користуванні
квартирою шляхом вселення,
зобов’язати відповідачку не чинити
йому перешкоди в користуванні
квартирою з підстав, вказаних в
позовній заяві, повністю підтвердивши
викладені в ній обставини.

З цих же підстав позовні вимоги ОСОБА_3
та ОСОБА_4 не визнав, просить в їх
задоволенні відмовити.

Відповідачка ОСОБА_2 та її
представник в судовому засіданні
позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4
визнали, вважають їх обґрунтованими та
не заперечують проти їх задоволення.
Позовні вимоги ОСОБА_1 визнали
частково, пояснили, що дійсно з 15
листопада 1979 року вона перебувала в
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_1, який
було розірвано рішенням
Шевченківського районного суду м.
Чернівців від 21 лютого 2013 року.

З 1990 року вона з чоловіком ОСОБА_1 та
двома синами ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, та
ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_4, проживали в
ІНФОРМАЦІЯ_1, яку 16 січня 1998 року на
підставі розпорядження № 26734
приватизували, дана квартира була
передана їм у спільну сумісну
власність.

Восени 1999 року вони на сімейній нараді
вирішили продати квартиру та придбати
іншу на всіх чотирьох. В кінці жовтня 1999
року вони продали квартиру АДРЕСА_2 і за
отримані кошти за взаємною згодою
придбали квартиру АДРЕСА_1. На сімейній
нараді було обумовлено, що оскільки
уповноваженим власником проданої
квартири була вона, то і договір
купівлі-продажу нової квартири буде
оформлений на її ім’я. При цьому також
було обумовлено, що в подальшому
кожному з них буде належати по 1/4 частці
у придбаній квартирі.

14 грудня 1999 року вона та
двоє її синів були зареєстровані в
ІНФОРМАЦІЯ_2, а ОСОБА_1 проживав в даній
квартирі без реєстрації.

В кінці січня 2009 року її
чоловік ОСОБА_1 добровільно залишив
сім’ю і до грудня 2012 року на квартиру
не претендував. Потім ОСОБА_1 став
наполягати на тому, щоб вселитись в
квартиру, але вона заперечувала проти
цього, оскільки в квартирі всього дві
прохідні кімнати, в одній з яких
проживають їх дорослі сини, а в другій
вона. З січня 2009 року тільки вона з
синами несли витрати по утриманню
квартири.

Вважає безпідставними
твердження позивача ОСОБА_1 про те, що
квартира АДРЕСА_1 є спільним майном
подружжя, так як вона була придбана не
за рахунок спільних коштів подружжя, а
за рахунок продажу квартири,
власниками якої вони були всі четверо.
Тому позивачу ОСОБА_1 може належати на
праві власності лише 1/4 частина спірної
квартири.

Просить позовні вимоги
ОСОБА_1 задовольнити частково, визнавши
за ним право власності на 1/4 частину
спірної квартири, в задоволенні решти
позовних вимог просить відмовити,
оскільки із-за його способу життя,
вживання алкогольних напоїв спільне
проживання в одній квартирі є
неможливим.

Позивачі за другим позовом ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 в судовому засіданні свої
позовні вимоги підтримали повністю,
просять визнати за ними, ОСОБА_2, ОСОБА_1
за кожним право власності на 1/4 частку
квартири АДРЕСА_1 з підстав, вказаних в
позовній заяві, повністю підтвердивши
викладені в ній обставини. З цих же
підстав первісні позовні вимоги
вважають обґрунтованими частково,
батькові ОСОБА_1 в спірній квартирі
може належати лише 1/4 частка. Також
вважають, що його вселення в квартиру є
неможливим із-за його способу життя.

Заслухавши пояснення сторін та їх
представників, дослідивши письмові
докази, суд вважає, що позовні вимоги
ОСОБА_1 підлягають частковому
задоволенню, позовні вимоги ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 обґрунтовані і підлягають до
задоволення.

Згідно ст.ст.316 ч.1, 321 ч.1 і ч.2, 328 ЦК
України правом власності є право особи
на річ (майно), яке вона здійснює
відповідно до закону за своєю волею,
незалежно від волі інших осіб. Право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.
Особа може бути позбавлена права
власності або обмежена у його
здійсненні лише у випадках і в порядку,
встановлених законом. Право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів. Право власності вважається
набутим правомірно, якщо інше прямо не
випливає із закону або незаконність
набуття права власності не встановлена
судом.

Згідно ст.ст.355, 368 ч.ч.1-3, 369 ч.ч.1-3, 372 ч.ч.1-2,
391 ЦК України майно, що є у власності
двох або більше осіб (співвласників),
належить їм на праві спільної
власності (спільне майно). Майно може
належати особам на праві спільної
часткової або на праві спільної
сумісної власності. Право спільної
власності виникає з підстав, не
заборонених законом. Спільна власність
вважається частковою, якщо договором
або законом не встановлена спільна
сумісна власність на майно. Спільна
власність двох або більше осіб без
визначення часток кожного з них у праві
власності є спільною сумісною
власністю. Суб’єктами права спільної
сумісної власності можуть бути фізичні
особи. Майно, набуте подружжям за час
шлюбу, є їхньою спільною сумісною
власністю, якщо інше не встановлено
договором або законом. Співвласники
майна, що є у спільній сумісній
власності, володіють і користуються
ним спільно, якщо інше не встановлено
домовленістю між ними. Розпорядження
майном, що є у спільній сумісній
власності, здійснюється за згодою всіх
співвласників. У разі вчинення одним із
співвласників правочину щодо
розпорядження спільним майном
вважається, що він вчинений за згодою
всіх співвласників. Співвласники мають
право уповноважити одного з них на
вчинення правочинів щодо
розпорядження спільним майном. Майно,
що є у спільній сумісній власності,
може бути поділене між співвласниками
за домовленістю між ними. У разі поділу
майна, що є у спільній сумісній
власності, вважається, що частки
співвласників у праві спільної
сумісної власності є рівними, якщо інше
не встановлено домовленістю між ними
або законом. За рішенням суду частка
співвласника може бути збільшена або
зменшена з урахуванням обставин, які
мають істотне значення. Власник майна
має право вимагати усунення перешкод у
здійсненні ним права користування та
розпорядження своїм майном.

Згідно ст.ст. 60, 69 ч.1, 70 ч.1 СК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об’єктом права спільної сумісної
власності подружжя. Дружина і чоловік
мають право на поділ майна, що належить
їм на праві спільної сумісної
власності, незалежно від розірвання
шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя, частки майна дружини та
чоловіка є рівними, якщо інше не
визначено домовленістю між ними або
шлюбним договором.

Відносно цих вимог закону судом
встановлено, що 01 листопада 1979 року між
позивачем ОСОБА_1 та відповідачкою
ОСОБА_1 (до шлюбу Дяволюк) Є.М. укладено
шлюб, зареєстрований Чернівецьким
міським відділом державної реєстрації
актів цивільного стану за актовим
записом № 2152, який розірваний рішенням
Шевченківського районного суду м.
Чернівців від 21 лютого 2013 року, що
підтверджується копією свідоцтва про
шлюб та копією рішення (а.с.6, 39). Під час
шлюбу у них народилось двоє синів:
ОСОБА_3 25 серпня 1979 року та ОСОБА_4 14
листопада 1980 року, що підтверджується
копіями свідоцтв про їх народження та
паспортів (а.с.29, 34-35).

Після реєстрації шлюбу і народження
дітей всі вони проживали і були
зареєстровані в ІНФОРМАЦІЯ_1, яка
належала місцевим радам, наймачем якої
була ОСОБА_2, що підтверджується
повідомленням КЖРЕП № 6 за № 435 від 05
вересня 2013 року (а.с.38).

Відповідно до Закону України «Про
приватизацію державного житлового
фонду» в грудні 1997 року відповідачка
ОСОБА_2 як наймач квартири звернулась в
орган приватизації м. Чернівців з
заявою про передачу у спільну сумісну
власність їй, а також членам її сім’ї:
чоловікові ОСОБА_1, синам ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, який на той час був ще
неповнолітнім, квартири АДРЕСА_2 і
рішенням органу приватизації за № 26734
від 16 січня 1998 року ця квартира була
передана їм у спільну сумісну
власність (копії заяви, довідки та
розпорядження на а.с.30-32).

Як співвласники ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3
та ОСОБА_4 22 жовтня 1999 року на підставі
нотаріально посвідченого договору
купівлі-продажу продали належну їм
квартиру АДРЕСА_2 ОСОБА_6, що
підтверджується копією договору (а.с.50).
Після цього на отримані від продажу
цієї квартири кошти була придбана 02
листопада 1999 року за договором
купівлі-продажу, посвідченого
державним нотаріусом Першої
чернівецької державної нотаріальної
контори за реєстровим № 2-8505,
двохкімнатна квартира АДРЕСА_1
загальною площею 43,40 кв.м, в тому числі
житловою площею 27,90 кв.м, на ім’я
відповідачки ОСОБА_2 З пояснень в
судовому засіданні ОСОБА_2, ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 встановлено, що на сімейній
нараді, в тому числі зі згоди позивача
ОСОБА_1, було вирішено, що договір
купівлі-продажу цієї квартири буде
оформлений тільки на ім’я ОСОБА_2, хоча
право власності на цю придбану
квартиру мають всі четверо, це право
ніким не оспорювалось. Ці обставини в
судовому засіданні не заперечував і
представник позивача ОСОБА_1

Після придбання квартири АДРЕСА_4 м.

Чернівців всі четверо членів сім’ї
вселились туди і проживали, однак були
зареєстровані в квартирі тільки
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з 14 грудня 1999
року, що підтверджується довідкою
КЖРЕП № 4 за № 4043 від 07 вересня 2013 року
(а.с.37), позивач ОСОБА_1 в цій квартирі не
був зареєстрований, що підтверджується
копією його паспорта (а.с.14), а також
підтвердив в судовому засіданні його
представник.

Таким чином, враховуючи встановлені в
судовому засіданні обставини та
досліджені докази, суд вважає, що
квартира АДРЕСА_1 була придбана на ім’я
відповідачки ОСОБА_2 на кошти від
продажу квартири АДРЕСА_5,
співвласниками якої були ОСОБА_2,
ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4, з їх згоди, а
тому вона також є їх спільною сумісною
власністю в рівних частках, так як інше
не визначено домовленістю між ними, у
зв’язку з чим не може бути визнана
об’єктом права спільної сумісної
власності подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2
Оскільки квартира АДРЕСА_1 належить
ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на
праві спільної сумісної власності і
частка кожного з них в цій квартирі є
рівною, то належить визнати право
власності за кожним на цю квартиру по 1/4
частки, задовольнивши повністю позовні
вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_4 і з цих же
підстав відмовити в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 в частині
визнання цієї квартири об’єктом права
спільної сумісної власності подружжя
ОСОБА_1 і ОСОБА_2, визнання за ОСОБА_1
права власності на 1/2 частину квартири
і припинення права спільної сумісної
власності подружжя на цю квартиру.

Крім того, в судовому засіданні
достовірно встановлено, що позивач
ОСОБА_1, якому належить на праві
власності 1/4 частка квартири АДРЕСА_1,
проживав в ній до січня 2009 року, а в
кінці січня 2009 року залишив її і не
проживав до грудня 2012 року. В грудні 2012
року і в квітні 2013 року ОСОБА_1 прийшов
вселитись в квартиру, щоб проживати в
ній, однак відповідачка ОСОБА_2 не
впустила його, що визнали сторони в
судовому засіданні, тим самим чинила
перешкоди йому як співвласнику
квартири у володінні і користуванні
належною йому часткою квартири, у
зв’язку з чим він вимушений був
звертатись з заявами про це до
Шевченківського районного відділу
УМВС України в Чернівецькій області,
працівниками якого проводилась
перевірка, що підтверджується
висновками про результати розгляду
заяв ОСОБА_1 від 30 грудня 2012 року та 22
квітня 2013 року (а.с.7-9).

Таким чином, суд вважає, що права
позивача ОСОБА_1 як співвласника
квартири АДРЕСА_1 на володіння і
користування своєю власністю
порушуються з боку відповідачки
ОСОБА_2, яка перешкоджає йому у вселенні
і проживанні в цій квартирі, тому вони
підлягають захисту, належить усунути
ОСОБА_1 перешкоди в користуванні
квартирою, вселивши його в цю квартиру
і зобов’язати відповідачку не
перешкоджати позивачу в користуванні
нею, задовольнивши його позовні вимоги
в цій частині.

На підставі викладеного,
ст.ст.316 ч.1, 321 ч.1 і ч.2, 328, 355, 368 ч.ч.1-3, 369
ч.ч.1-3, 372 ч.ч.1-2, 391 ЦК України, ст.ст.60, 69
ч.1, 70 ч.1 СК України, керуючись ст.ст.10, 11,
60, 208, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги третіх осіб
задовольнити.

Визнати право власності за ОСОБА_1,
ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за кожним на 1/4
частку двохкімнатної квартири АДРЕСА_1
загальною площею 43,40 кв.м, в тому числі
житловою площею 27,90 кв.м.

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Усунути ОСОБА_1 перешкоди в
користуванні квартирою №

11 в будинку № 115 по проспекту
Незалежності м. Чернівців, вселивши
його в цю квартиру.

Зобов’язати ОСОБА_2 не перешкоджати
ОСОБА_1 в користуванні квартирою № 11 в
будинку № 115 по проспекту Незалежності
м. Чернівців.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

На рішення може бути подано апеляційну
скаргу до Апеляційного суду
Чернівецької області через
Шевченківський районний суд м.
Чернівців протягом десяти днів з дня
його проголошення.

СУДДЯ
Л.К.КИРИЛЮК