АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/664/2014 Головуючий у
1-й інстанції: Шевченко Т.М.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі :

головуючого судді: Борисової
О.В.,

суддів: Ратнікової
В.М., Гаращенка Д.Р.

при секретарі: Мурга М.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу
за апеляційною скаргою представника
відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на рішення
Голосіївського районного суду м. Києва
від 26 липня 2013 року у справі за позовом
заступника прокурора м. Києва до
Київської міської ради до ОСОБА_3,
ОСОБА_1, третя особа: Департамент
земельних ресурсів виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації) про
визнання незаконним рішення, визнання
недійсними державних актів на право
власності на земельну ділянку,
договору купівлі-продажу, відновлення
становища, яке існувало до порушення, -

В С Т А Н О В И Л А:

У лютому 2013 року заступник прокурора м.
Києва звернувся в суд з позовом до
відповідачів про визнання незаконним
рішення, визнання недійсним державних
актів на право власності на земельну
ділянку, договору купівлі-продажу,
відновлення становища, яке існувало до
порушення.

Свої вимоги обґрунтовував тим, що
Київською міською радою 29.10.2009 року
прийнято рішення № 663/2732 «Про передачу
громадянину ОСОБА_3 у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд на АДРЕСА_1».

На підставі рішення Київської міської
ради від 29.10.2009 року за №663/2732 ОСОБА_3
видано держаний акт на право приватної
власності на земельну ділянку площею 0,1
га, розташованої на АДРЕСА_1, за
кадастровим номером :90:371:0068,
зареєстрованого Головним управлінням
земельних ресурсів виконавчого органу
Київської міської ради (Київської
міської державної адміністрації) 22.12.2009
року за № 07-7-05141.

30.12.2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1
укладено договір купівлі-продажу
земельної ділянки, за яким за 329007,70 грн.
відчужено на користь ОСОБА_1 зазначену
земельну ділянку.

ОСОБА_1 отримано держаний акт на право
власності на земельну ділянку 22.06.2010
року за № 07-7-05586.

Зазначав, що спірна земельна ділянка
відноситься до зони зелених насаджень
загального користування і території
лугів, лугопарків та належить до земель
рекреаційного призначення, а не до
земель із запасу житлової та
громадської забудови, проте
використовується для здійснення
відповідачами будівництва і
обслуговування житлового будинку,
господарських будівель і споруд як
земля із запасу житлової та
громадської забудови.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
01.03.2012 року визнано протиправним та
скасовано рішення Київської міської
ради від 17.09.2009 року за № 214/2283, яким
спірну земельну ділянку було незаконно
переведено, без внесення необхідних
змін до документів якими визначено її
призначення, із земель загального
користування і території лугів,
лугопарків (земель рекреаційного
призначення) до земель житлової та
громадської забудови.

Вважав, що рішення Київської міської
ради від 29.10.2009 року за № 663/2732 має бути
визнано незаконним і скасовано, а
державний акт на право власності на
земельну ділянку від 22.06.2010 року за №
07-7-05141 повинен бути визнаний недійсним.
До того ж, як наслідок мають бути
визнані недійсними договір
купівлі-продажу земельної ділянки від
30.12.2009 року та держаний акт на право
приватної власності на земельну
ділянку від 22.06.2010 року за № 07-07-05586.
Також просив відновити становище, яке
існувало до порушення, шляхом визнання
права власності на земельну ділянку за
територіальною громадою м. Києва в
особі Київської міської ради.

Рішенням Голосіївського районного
суду м. Києва від 26 липня 2013 року - позов
задоволено.

Визнано незаконним та скасовано
рішення Київської міської ради від
29.10.2009 року № 663/2732 «Про передачу
громадянину ОСОБА_3 у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд на АДРЕСА_1».

Визнано недійсним виданий ОСОБА_3
державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯЖ № 922796,
зареєстрований 22.11.2009 року Головним
управлінням земельних ресурсів
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) за № 07-7-05141.

Визнано недійсним укладений між ОСОБА_3
та ОСОБА_1 договір купівлі-продажу
земельної ділянки площею 0,1 га
(кадастровий номер :90:371:0068),
посвідчений 30.12.2009 року приватним
нотаріусом Київського міського
нотаріального округу ОСОБА_4 та
зареєстрований в реєстрі за № 18961.

Визнано недійсним виданий ОСОБА_1
державний акт на право власності на
земельну ділянку серії ЯЕ № 794065,
зареєстрований 22.06.2010 року Головним
управлінням земельних ресурсів
виконавчого органу Київської міської
ради (Київської міської державної
адміністрації) за № 07-7-05586.

Відновлено становище, яке існувало до
порушення, шляхом визнання права
власності на земельну ділянку на
АДРЕСА_1, кадастровий номер
:90:371:0068, за територіальною
громадою міста Києва в особі Київської
міської ради.

Стягнуто з ОСОБА_3 та ОСОБА_1 в дохід
держави 114,70 грн. судового збору в
рівних частинах.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції, представник відповідача
ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати його
та ухвалити нове про відмову в
задоволені позову в повному обсязі,
посилаючись на те, що суд ухвалив його з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, висновки не
відповідають обставинам справи та
наявним в матеріалах справи доказам.

Вказує на те, що позивач пропустив
строки позовної давності для звернення
до суду, оскільки довідався про
порушення рішенням Київської міської
ради від 17.09.2009 року №214/2283 інтересів
держави з 23.10.2009 року, тобто з моменту
отримання зазначеного рішення.

Посилається на те, що прокуратура має
право звернутися до суду лише з
вимогами щодо визнання незаконним
нормативно-правового акту
відповідного органу, скасування або
визнання не чинним рішення чи окремих
його положень. Проте, не наділена
повноваженнями звертатися до суду з
позовними вимогами про визнання
недійсними актів, що посвідчують право
власності на земельну ділянку та
договору купівлі-продажу.

Вважає, що рішення Київської міської
ради від 29.10.2009 року № 214/2283, яким були
внесені зміни до Генерального плану
міста Києва та переведення земель
рекреаційного призначення до земель
житлової та громадської забудови,
прямого відношення до правовідносин,
які виникли після винесення спірного
рішення Київради, не має.

Звертає увагу на відсутність підстав
для визнання оспорюваного рішення
незаконним в частині зміни цільового
призначення земельної ділянки,
оскільки рішення Київської міської
ради від 17 вересня 2009 року № 58/2127 «Про
затвердження містобудівних
обґрунтувань» є чинним.

Зазначає, що твердження позивача про
те, що вимоги викладені у висновках
контролюючих органів, не виконані у
зв'язку з чим проект відведення
вважається не погодженим відповідними
органами у встановленому законом
порядку, що є порушенням вимог ст.118 ЗК
України, не відповідає дійсності.

Позивачем не доведено недійсність
оспорюваного рішення Київради про
передачу земельної ділянки, а тому
відсутні підстави для визнання
недійсними відповідного
договору-купівлі продажу та державних
актів на землю.

В судовому засіданні представник
прокуратури міста Києва проти доводів
апеляційної скарги заперечувала,
просила рішення суду першої інстанції
залишити без змін.

В судове засідання відповідачі та
третя особа не з'явились, про день та
час слухання справи судом повідомлені
у встановленому законом порядку,
причину неявки суду не повідомили, а
тому, колегія суддів вважає можливим
слухати справу за їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення прокурора, перевіривши
матеріали справи та обговоривши доводи
апеляційної скарги колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню виходячи з
наступного.

Згідно з ст.9 ЗК України, п.34 ч.1 ст.26
Закону України «Про місцеве
самоврядування в Україні» від 21.05.1997
року, Київська міська рада здійснює
передачу у власність або надання у
користування земельних ділянок
виключно відповідно до та в порядку,
передбаченому Земельним кодексом
України.

Судом встановлено, що 29.10.2009 року
Київською міською радою прийнято
рішення № 663/2732 «Про передачу
громадянину ОСОБА_3 у приватну
власність земельної ділянки для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд на АДРЕСА_1».

Положеннями п. 4 Рішення від 29.10.2009 року
за № 663/2732 внесено зміни до пункту 5
рішення Київської міської ради від
17.09.2009 року № 214/2283 «Про передачу
земельних ділянок товариству з
обмеженою відповідальністю
«Мегатранс» для будівництва,
експлуатації та обслуговування
об'єктів рекреаційного призначення (з
комплексним інженерно-транспортним
облаштуванням та благоустроєм
території) та для житлової забудови на
Столичному шосе, 24 км у Голосіївському
районі м. Києва» з урахуванням пункту 2
цього рішення.

29.10.2009 року ОСОБА_3 отримав держаний акт
на право приватної власності на
земельну ділянку площею 0,1000 га,
розташованої на АДРЕСА_1, за
кадастровим номером :90:371:0068,
зареєстрованого Головним управлінням
земельних ресурсів виконавчого органу
Київської міської ради (КМДА), за №
07-7-05141 від 22.12.2009 року.

30.12.2009 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_1
укладено договір купівлі-продажу
земельної ділянки, за яким відчужено
земельну ділянку площею 0,1000 га,
розташовану на АДРЕСА_1, за кадастровим
номером :90:371:0068.

22.06.2010 року ОСОБА_1 отримано держаний
акт на право приватної власності на
земельну ділянку.

Постановою Окружного
адміністративного суду міста Києва від
01.03.2012 року по справі № 2а-18834/10/2670,
залишеною без змін ухвалою Київського
апеляційного адміністративного суду
від 06.12.2012 року, визнано протиправним та
скасовано рішення Київської міської
ради від 17.09.2009 року № 214/2283 «Про
передачу земельних ділянок товариству
з обмеженою відповідальністю
«Мегатранс» для будівництва,
експлуатації та обслуговування
об'єктів рекреаційного призначення (з
комплексом інженерно-транспортним
облаштуванням та благоустроєм
території) та для житлової забудови на
Столичному шосе, 24 км у Голосіївському
районі м. Києва», яким протиправно було
переведено спірну земельну ділянку із
земель зони зелених насаджень
загального користування і території
лугів, лугопарків та належить (земель
рекреаційного призначення) та
переведено до до земель житлової та
громадської забудови.

Даною постановою суду
встановлено, що зміни до рішення
Київської міської ради «Про
затвердження Програми розвитку
зеленої зони м. Києва до 2010 року» № 806/3381
від 19.07.2005 року та до Генерального плану
розвитку м. Києва до 2020 року,
затвердженого рішенням Київської
міської ради від 28.03.02 року №370/1804, ні на
стадії погодження землевпорядної
документації, ні на стадії прийняття
оспорюваного рішення внесені не були.

Таким чином, спірна земельна
ділянка, яка була виділена ТОВ
«Мегатранс» належала до земель
рекреаційного призначення на момент
прийняття оскаржуваного рішення і
належить до такої категорії земель на
даний час.

Генеральним планом міста Києва та
проекту планування його приміської
зони на період до 2020 року, затвердженим
рішенням Київської міської ради від
28.03.02 року за № 370/1804, Програмою розвитку
зеленої зони м. Києва до 2010 року та
концепції формування зелених
насаджень у центральній частині міста,
затвердженою рішенням Київради від
19.07.2005 року за № 806/3381 спірну земельну
ділянку разом з іншими землями
віднесено до зони зелених насаджень
загального користування і території
лугів, лугопарків, тобто до земель
рекреаційного призначення.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що відповідачами не надано доказів на
підтвердження обставин щодо внесення
змін до рішення Київської міської ради
від 19.07.2005 року № 806/3381 «Про
затвердження Програми розвитку
зеленої зони м. Києва до 2010 року»,
стосовно переведення спірної
земельної ділянки із земель
рекреаційного призначення до земель
житлової та громадської забудови.

За таких обставин, суд дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
спірна земельна ділянка належала до
земель рекреаційного призначення на
момент вчинення щодо неї оспорюваних
дій, як і належить до такої категорії
земель на даний час.

Частиною 2 ст.52 ЗК України передбачено,
що на землях рекреаційного призначення
забороняється діяльність, що
перешкоджає або може перешкоджати
використанню їх за призначенням, а
також негативно впливає або може
вплинути на природний стан цих земель.

Згідно з п. 5 Програми розвитку зеленої
зони м. Києва до 2010 року та концепції
формування зелених насаджень у
центральній частині міста,
затвердженою рішенням Київради від
19.07.2005 за № 806/3381, земельні зелених
насаджень загального користування,
також як ї землі природно-заповідного,
іншого природно-охоронного
призначення та лісового фонду,
підлягають комплексній охороні
відповідно до законодавства та
встановлених режимів їх використання.

Відповідно до ст.20 ЗК України, зміна
цільового призначення земельних
ділянок здійснюється за проектами
землеустрою щодо їх відведення. Проект
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки розробляється в порядку,
встановленому законом. Проект
землеустрою щодо відведення земельної
ділянки погоджується в порядку,
встановленому статтею 186-1 цього
Кодексу.

Положеннями п.2 Рішення від 29.10.2009 року
за № 663/2732 визначено передати
громадянину ОСОБА_3 спірну земельну
ділянку за умови виконання ним пункту 3
цього рішення.

Згідно положень п.п.3.4. п.3 Рішення від
29.10.2009 року за № 663/2732, ОСОБА_3 мав
виконати вимоги, викладені у листах
Головного управління містобудування,
архітектури та дизайну міського
середовища від 07.08.2009 року № 19-7922,
Київської міської санепідемстанції
від 09.09.2009 року № 1127, Головного
управління екології та охорони
природних ресурсів від 09.10.2009 року №
071/04-4-22/5296, Головного управління охорони
культурної спадщини від 20.08.2009 року №
5071.

У зазначених висновках контролюючих
органів вказано, що земельна ділянка
може бути надана ОСОБА_3 виключно за
умови прийняття рішення про внесення
відповідних змін до Генерального
плану міста Києва та проекту
планування його приміської зони на
період до 2020 року, затвердженим
рішенням Київської міської ради від
28.03.2002 року за № 370/1804, та Програми
розвитку зеленої зони міста Києва до 2010
року та концепції формування зелених
насаджень у центральній частині міста,
затвердженої рішенням Київради від
19.07.2005 року за № 806/3381. У висновках
вказано, що вони втрачають свою силу і
проект землеустрою щодо відведення
спірної земельної ділянки узгодженню
не підлягає, в разі невиконання
зазначених у них вимог.

Суд вірно зазначив, що у зв'язку із
невнесенням змін у вищезазначені
документи, висновки контролюючих
органів втратили свою силу і проект
землеустрою щодо відведення спірної
земельної ділянки ОСОБА_3 узгодженню не
підлягав.

Згідно вимог ст.21 ЗК України, порушення
порядку встановлення та зміни
цільового призначення земель є
підставою для: визнання недійсними
рішень органів державної влади,
Верховної Ради Автономної Республіки
Крим, Ради міністрів Автономної
Республіки Крим та органів місцевого
самоврядування про надання (передачу)
земельних ділянок громадянам та
юридичним особам; визнання недійсними
угод щодо земельних ділянок; відмови в
державній реєстрації земельних
ділянок або визнання реєстрації
недійсною.

Враховуючи наведене, а також положення
ст. 21 ЦК України, суд вірно зазначив, що
рішення Київської міської ради від
29.10.2009 року за № 663/2732 не відповідає
вищевикладеним вимогам законодавства
України, що є підставою для визнання
його незаконним та скасування.

З огляду на те, що вимога про скасування
державного акта на право приватної
власності на земельну ділянку є
похідною й залежить від доведеності
незаконності рішення органу місцевого
самоврядування, на підставі якого
виданий оспорюваний державний акт,
тому суд також вірно задовольнив
вимоги про визнання державного акту
недійсним.

Також згідно з ст.210 ЗК України угоди,
укладені із порушенням встановленого
законом порядку купівлі-продажу, ренти,
дарування, застави, обміну земельних
ділянок, визнаються недійсними за
рішенням суду.

Згідно з ст.378 ЦК України право
власності особи на земельну ділянку
може бути припинене за рішенням суду у
випадках, встановлених законом.

Судом проаналізовано положення ст.ст.
203, 215 ЦК України, ст.210 ЗК України та
зроблено правильний висновок про
необхідність визнання недійсними
договору купівлі-продажу від 30.12.2009
року та виданого ОСОБА_1 державного
акту на право приватної власності на
земельну ділянку від 22.06.2010 року №
07-7-05586.

Крім того, враховуючи те, що
оскаржуваним рішенням, державними
актами та договором купівлі-продажу
спірної земельної ділянки було
порушено право власності
територіальної громади міста Києва на
землю, тому, суд, діючи у відповідності
до п.4 ч.2 ст.16 ЦК України, ст.392 ЦК
України, ст.152 ЗК України, відновив
становище, яке існувало до порушення,
шляхом визнання права власності на
спірну земельну ділянку за
територіальною громадою міста Києва в
особі Київської міською радою, з метою
збереження у власності територіальної
громади міста Києва земельної ділянки.

При цьому суд обґрунтовано виходив з
того, що в даному випадку це спосіб
захисту та відновлення порушеного
права територіальної громади міста
Києва, оскільки прокурор не входить в
коло суб'єктів, які можуть в даному
випадку пред'явити позов про
витребування земельної ділянки на
підставі ст. 388 ЦК України.

Не ґрунтуються на матеріалах справи
посилання представника ОСОБА_1 на те, що
позивач пропустив строки позовної
давності для звернення до суду,
виходячи з наступного.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що
загальна позовна давність
встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.261 ЦК України перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права
або про особу, яка його порушила.

Як вбачається з матеріалів справи та
встановлено судом, про порушення
інтересів держави, прокуратурі міста
Києва стало відомо в листопаді 2010 року
під час проведення перевірки щодо
законності відведення земельної
ділянки ТОВ «Мегатранс», що
підтверджується, зокрема, зверненням
прокурора у грудні 2010 року до Окружного
адміністративного суду м. Києва з
позовом до Київської міської ради про
визнання протиправним та скасування
рішення від 17.09.2009 року №214/2283.

З даним позовом заступник прокурора
міста Києва звернувся в суд 21 лютого 2013
року.

Колегія суддів не погоджується з
твердженнями апелянта про
відсутність у прокурора повноважень на
звернення до суду з такими позовними
вимогами, виходячи з наступного.

Статтею 121 Конституції України
передбачено, що на прокуратуру України
покладається представництво інтересів
громадянина або держави в суді у
випадках, визначених законом.

Відповідно до ст.36-1 Закону України «Про
прокуратуру» представництво
громадянина або держави в суді полягає
у здійсненні прокурорами від імені
держави процесуальних та інших дій,
спрямованих на захист у суді інтересів
громадянина або держави у випадках,
передбачених законом. Підставою
представництва в суді інтересів
держави є наявність порушень або
загрози порушень інтересів держави. За
наявності підстав, з метою
представництва держави прокурор має
право в порядку, передбаченому
процесуальним законом, зокрема,
звертатися до суду з позовами (заявами,
поданнями). Обираючи форму
представництва, прокурор визначає, в
чому полягає порушення або загроза
порушення інтересів держави чи
громадянина, обґрунтовує необхідність
їх захисту.

Частиною 2 ст. 45 ЦПК України
передбачено, що прокурор, який
звертається до суду в інтересах
держави, в позовній заяві (заяві)
самостійно визначає, в чому полягає
порушення інтересів держави, та
обґрунтовує необхідність їх захисту, а
також зазначає орган, уповноважений
державою, здійснювати відповідні
функції у спірних правовідносинах. У
разі відсутності такого органу або
відсутності у нього повноважень щодо
звернення до суду прокурор зазначає
про це в позовній заяві і в такому разі
прокурор набуває статусу позивача.

Враховуючи те, що необхідність захисту
інтересів держави у даній справі
полягає в перевірці законності
прийняття органом місцевого
самоврядування рішення про
розпорядження землею, тому позов
пред'являється прокурором як позивачем
у відповідності до ст.36-1 «Про
прокуратуру», ч. 2 ст.45 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги
правильність висновків суду першої
інстанції також не спростовують.

Отже, суд першої інстанції всебічно і
об'єктивно дослідив всі обставини
справи, зібраним доказам дав вірну
правову оцінку й постановив рішення, що
відповідає вимогам закону.

Рішення суду ухвалено з дотриманням
норм матеріального та процесуального
права, тому підстав для його скасування
колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст.218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України,
колегія суддів,-

У Х В А Л И
Л А:

Апеляційну скаргу представника
відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 -
відхилити.

Рішення Голосіївського районного суду
м. Києва від 26 липня 2013 року в справі
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, але може бути
оскаржена протягом двадцяти днів до
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних
справ шляхом подачі касаційної скарги
до цього суду.

Головуючий:

Судді: