Ухвала

іменем України

19 березня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого
Горелкіної Н.А.,

суддів: Євграфової
Є.П., Євтушенко О.І.,

Журавель В.І.,
Ситнік О.М.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за заявою ОСОБА_3,
заінтересовані особи: Шевченківський
відділ державної реєстрації актів
цивільного стану Запорізького
міського управління юстиції,
Запорізький навчально-виховний
комплекс Запорізької міської ради
Запорізької області № 19, ОСОБА_4, про
встановлення факту народження та факту
належності документа, за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення
Шевченківського районного суду м.
Запоріжжя від 02 жовтня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Запорізької
області від 05 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

ОСОБА_3 звернувся до суду із заявою про
встановлення факту народження та факту
належності документа, посилаючись на
те, що він був народжений матір'ю ОСОБА_4
в Геніческій районній лікарні
ІНФОРМАЦІЯ_4.

На той час його мати проживала разом зі
своїми батьками в АДРЕСА_2. На час його
народження у зареєстрованому шлюбі
мати не перебувала.

Факт його народження ІНФОРМАЦІЯ_4
підтверджується дублікатом медичного
свідоцтва про народження від 22 березня
2012 року № 147, виданим Генічеською
центральною районною лікарнею.

Його мати - ОСОБА_4 не зверталась до
відділу ДРАЦС для реєстрації факту
його народження.

У 1992 році ОСОБА_4 стала проживати однією
сім'єю без реєстрації шлюбу з ОСОБА_5, з
яким живе і сьогодні.

За заявою матері, без свідоцтва про
народження він був зарахований до
Чонгарської середньої школи як ОСОБА_3,
де закінчив 8 класів.

Пізніше мати разом з родиною переїхала
до м. Запоріжжя й він був зарахований до
Запорізького навчально-виховного
комплексу Запорізької міської ради №
19, який закінчив у 2007 році, отримавши
атестат про повну загальну середню
освіту як ОСОБА_3

Зазначав, що на сьогодні він проживає
разом з матір'ю, з ОСОБА_5 та їх
спільними дітьми: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1,
та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_2, за адресою:
АДРЕСА_1.

За допомогою в отриманні документів
про його народження він звернувся до
матері, але вона відмовилась
допомагати, зазначивши, що свої
проблеми він повинен вирішувати
самостійно.

Посилаючись на ст. 53 Конституції
України, ст. 13 Закону України «Про
державну реєстрацію актів цивільного
стану», ст. ст. 27, 42 Закону України «Про
освіту», п. 22 розділу ІІІ Правил
державної реєстрації актів
громадянського стану в Україні, за
заявою просив встановити факт
народження ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_4 в м.
Генічеську, матір'ю якого є ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_3, уродженка с. Орлово
Мелітопольського району Запорізької
області, громадянка України;
зобов'язати Шевченківський відділ
ДРАЦС зареєструвати вказаний факт;
встановити факт належності ОСОБА_3
атестата про повну загальну середню
освіту, виданого на ім'я ОСОБА_3 ЗНВК №
19.

Рішенням Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2013 року,
залишеним без змін ухвалою
апеляційного суду Запорізької області
від 05 листопада 2013 року, заяву залишено
без задоволення.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_3
просить зазначені судові рішення
скасувати, посилаючись на порушення
судами норм матеріального і
процесуального права, та ухвалити нове
рішення про задоволення заяви.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Наведеній нормі ухвалені у справі
судові рішення не відповідають.

Суд першої інстанції, з висновком якого
погодився апеляційний суд, відмовляючи
в задоволенні заяви, посилався на
положення ст. 256 ЦПК України, Порядок
реєстрації народження фізичної особи,
затверджений наказом Міністерства
юстиції України від 18 жовтня 2000 року №
52/5 «Про затвердження Правил реєстрації
актів громадянського стану в Україні»
(далі - Правила) та виходив із того, що у
процесі розгляду справи не надано
будь-яких доказів того, що заявник
звертався з відповідною заявою до
компетентних органів та реєстрація
факту його народження державним
органом у встановленому порядку не
можлива.

Проте з такими висновками судів
погодитися не можна з таких підстав.

Звертаючись до суду, заявник зазначав,
що у нього є медичне свідоцтво про
народження, проте він не може
зареєструвати факт свого народження
самостійно як особа, що досягала
шістнадцяти років у зв'язку з
відсутністю паспорта, а останній він не
може отримати у встановленому порядку,
оскільки не має свідоцтва про
народження.

Відповідно до ч. 8 ст. 13 Закону України
«Про державну реєстрацію актів
цивільного стану» у разі досягнення
дитиною шістнадцяти років державна
реєстрація її народження може
проводитися за її особистою заявою з
пред'явленням паспорта громадянина
України.

Згідно з Порядком оформлення та видачі
паспорта громадянина України від 13
квітня 2012 року № 320 для оформлення
паспорта (п. 1.3) особа подає, в тому
числі, свідоцтво про народження.

Так, згідно із ч. 4 Закону України «Про
державну реєстрацію актів цивільного
стану» підставою для проведення
державної реєстрації народження
дитини є визначені центральним органом
виконавчої влади, що забезпечує
формування державної політики у сфері
охорони здоров'я документи, що
підтверджують факт народження.

За відсутності документа закладу
охорони здоров'я або медичної
консультаційної комісії, що
підтверджує факт народження, підставою
для проведення державної реєстрації
актів цивільного стану є рішення суду
про встановлення факту народження.

Відповідно до п. 7 ст. 256 ЦПК України суд
розглядає справи про встановлення
факту народження особи в певний час у
разі неможливості реєстрації органом
державної реєстрації актів цивільного
стану факту народження.

Відмовляючи в задоволенні заяви з
огляду на відсутність відмови органів
реєстрації актів цивільного стану в
реєстрації народження заявника, суди
наведені положення законодавства
врахували не в повному обсязі, не
звернули уваги на те, що звернення до
суду в такому випадку не може бути
обумовлено наявністю чи відсутністю
відмови органу реєстрації, оскільки за
відсутності документа, що посвідчує
особу, заявник обмежений у здійсненні
будь-який прав, належних фізичній
особі-громадянину, в тому числі, прав на
отримання офіційної відповіді щодо
себе від державного органу.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 31 березня 1995 № 5 «Про судову
практику в справах про встановлення
фактів, що мають юридичне значення»
роз'яснено, що вирішуючи питання про
прийняття заяв про встановлення
фактів, що мають юридичне значення,
судам необхідно враховувати, що ці
заяви повинні відповідати як загальним
правилам щодо змісту і форми позовної
заяви, так і вимогам щодо її змісту.

Як визначено у ч. 4 ст. 13 Закону України
«Про державну реєстрацію актів
цивільного стану» підставою для
проведення державної реєстрації
народження дитини є визначені
центральним органом виконавчої влади у
сфері охорони здоров'я документи, що
підтверджують факт народження.

Такі документи перелічені у п. 2 розділу
III Правил. До них відноситься, зокрема,
медичне свідоцтво про народження
(форма № 103/о).

Звертаючись до суду, ОСОБА_3 подавав
виданий 10 квітня 2012 року дублікат
відповідного медичного свідоцтва (а.с.
53), згідно з яким ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_4
народила хлопчика в незареєстрованому
шлюбі.

Між тим, вирішуючи заяву, суд на
порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України
зазначеному свідоцтву як доказу, що
містить відомості про народження особи
у визначений час та про його походження
оцінки не надав, питання про участь в
судовому розгляді як заінтересованої
особи ОСОБА_4 не вирішив та, відмовивши
в позові з формальних міркувань,
фактично позбавив особу права на
судовий захист.

Апеляційний суд на порушення судом
першої інстанції норм матеріального та
процесуального права уваги не звернув
і помилково залишив рішення суду
першої інстанції без змін.

Оскільки допущені судами порушення
норм матеріального та процесуального
права призвели до неправильного
вирішення справи, рішення судів першої
та апеляційної інстанцій підлягають
скасуванню з передачею справи на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Шевченківського районного
суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2013 року
та ухвалу апеляційного суду
Запорізької області від 05 листопада 2013
року скасувати, справу передати на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Н.А. Горелкіна

Судді: Є.П.
Євграфова

О.І.
Євтушенко

В.І.
Журавель

О.М.
Ситнік