У Х В А Л А

Іменем України

10 січня 2014 року
м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Закарпатської області в складі

головуючого судді КОНДОРА
Р.Ю.

суддів ЛЕСКА В.В.,
КОЖУХ О.А.

при секретарі ПУДАК О.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Ужгороді цивільну справу
за поданням заступника начальника
Відділу державної виконавчої служби
Берегівського районного управління
юстиції Закарпатської області Бубняк
Ганни Олександрівни про тимчасове
обмеження у праві виїзду за кордон
громадянина України ОСОБА_2, за
апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу
Берегівського районного суду від 3
липня 2013 р., -

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_2 оскаржив ухвалу Берегівського
районного суду від 03.07.2013 р., якою
задоволено подання заст. начальника
ВДВС Берегівського РУЮ Закарпатської
області Бубняк Г.О. про тимчасове
обмеження апелянта у праві виїзду за
кордон у зв'язку з наявністю
неврегульованих боргових зобов'язань.
Апелянт вказує на необґрунтованість
подання держвиконавця та ухвали суду,
оскільки докази ухилення його від
виконання боргових зобов'язань
відсутні, а вимоги держвиконавця він
належно виконував. Просить ухвалу
скасувати, у задоволенні подання -
відмовити.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши
відповідно до ст. 305 ч. 2 ЦПК України
справу у відсутність учасників
процесу, обговоривши доводи апеляції,
перевіривши матеріали справи, суд
приходить до такого.

Задовольняючи подання, суд першої
інстанції виходив із наявності та
доведеності підстав для встановлення
тимчасового обмеження ОСОБА_2 у праві
виїзду за кордон. Однак, погодитись із
судовим рішенням не можна, оскільки
питання було вирішено судом з
порушенням норм процесуального права.

27.06.2013 р. заст. начальника ВДВС
Берегівського РУЮ Бубняк Г.О.
звернулася до суду із поданням про
встановлення тимчасового обмеження
ОСОБА_2 у праві виїзду за кордон - до
виконання зобов'язань за виконавчим
листом № 701/2426/12, виданим Берегівським
районним судом 21.05.2013 р. (а.с. 167-168).
Подання мотивувалося тим, що боржник не
виконує добровільно рішення
Берегівського районного суду від 05.02.2012
р., яким з нього на користь ОСОБА_3
стягнуто 509878,94 грн., не з'явився на
виклик держвиконавця, у зв'язку з чим
вжито заходи примусового стягнення
боргу - застосовано арешт майна
боржника та оголошено заборону його
відчуження.

Між тим, з матеріалів справи
убачається, що постанову про відкриття
виконавчого провадження
держвиконавець виніс 29.05.2013 р. і
встановив строк добровільного
виконання рішення суду до 04.06.2013 р.,
копію постанови було направлено
боржнику 30.05.2013 р., отримана вона була
адресатом 01.06.2013 р. (а.с. 172-173). Беручи до
уваги, що боржник отримав копію
постанови у суботу (01.06.2013 р.) і
добровільно виконати рішення суду про
сплату значної суми мав до вівторка
(04.06.2013 р.) - фактично за один робочий
день, невиконання в установлений строк
вимог держвиконавця не можна вважати
ухиленням боржника від виконання
рішення суду. Доводи подання про те, що
арешт майна боржника та оголошення
заборони його відчуження були
застосовані як заходи примусового
стягнення боргу у зв'язку з
невиконанням добровільно рішення суду
теж є необґрунтованими, оскільки не
враховують указаних обставин і, крім
того, у дійсності постанову про арешт
майна боржника та заборону його
відчуження держвиконавець виніс у день
відкриття виконавчого провадження -
29.05.2013 р.

Як свідчать наявні у справі документи,
вимоги держвиконавця від 25.06.2013 р.,
адресовані боржнику, про надання
інформації про майно, банківські
рахунки, про допуск до житла були
надіслані 27.06.2013 р. і були одержані
адресатом 02.07.2013 р. (а.с. 195-199, 209-214), на їх
виконання боржник 04.07.2013 р. подав до
органу ДВС перелік із п'яти банківських
рахунків та повідомив, що інше майно за
ним не рахується (а.с. 215). Зі змісту
апеляції та з листа ВДВС Берегівського
РУЮ від 05.07.2013 р. № 06-45/5976 (а.с. 220)
випливає, що боржник ОСОБА_2 не проживає
за адресою АДРЕСА_1 де проживає його
колишня дружина, яка повідомила
письмово орган ДВС про відсутність
належного боржнику майна за цією
адресою. За таких обставин, акт
держвиконавця від 05.07.2013 р. про
відсутність боржника за вищевказаною
адресою та «ненадання ним доступу до
житлового приміщення» не є доказом
ухилення боржника від виконання
рішення суду.

У процесі здійснення виконавчого
провадження держвиконавець має право у
разі ухилення боржника від виконання
зобов'язань, покладених на нього
рішенням, звертатися до суду за
встановленням тимчасового обмеження у
праві виїзду боржника - фізичної особи
за межі України - до виконання
зобов'язань за рішенням (ст. 11 ч. 3 п. 18
Закону України «Про виконавче
провадження»). Відповідно до ст. 377-1 ЦПК
України, питання про тимчасове
обмеження боржника - фізичної особи у
праві виїзду за межі України при
виконанні судових рішень вирішується
судом за поданням держвиконавця,
погодженим з начальником відділу
державної виконавчої служби.

Під час апеляційного розгляду
встановлено, що доказів вчинення
боржником дій, спрямованих на ухилення
від виконання зобов'язань, покладених
на нього судовим рішенням, у справі
немає. Не обґрунтував такими доказами
свою ухвалу від 03.07.2013 р. (а.с. 179-180) і суд
першої інстанції, який замість цього
тільки процитував положення
законодавства та зробив голослівний
висновок про ухилення ОСОБА_2 від
виконання рішення суду. Обмеження
свободи пересування боржника, що є
додатковим заходом забезпечення
виконання судового рішення, якщо
загальновживані заходи стягнення є
недостатніми (а доказів про вичерпання
таких - у справі немає), не повинно
застосовуватися, якщо не є конче
необхідним і обґрунтованим.

Доводи апелянта про те, що суд порушив
вимоги закону і не вмотивував належним
чином свого рішення заслуговують на
увагу. Саме по собі посилання на
заборгованість за виконуваним судовим
рішенням за відсутності відповідних
доказів не свідчить про ухилення
боржника від виконання зобов'язання.
Посилання на процесуальні норми та на
Закони України «Про виконавче
провадження» і «Про порядок виїзду з
України і в'їзду в Україну громадян
України» хоч і відповідають характеру
вирішуваного питання, проте, не є
достатнім обґрунтуванням для
обмеження громадянина України у праві
виїзду за кордон.

Відтак, з урахуванням положень ст.ст. 10,
11, 57-60 ЦПК України, вимог ст.ст. 212-215
цього Кодексу щодо законності і
обґрунтованості судового рішення, суд
першої інстанції не мав підстав для
задоволення необґрунтованого і
бездоказового подання держвиконавця, а
тому постановив необґрунтовану ухвалу,
яку на підставі ст. 312 ч. 1 п. 2 ЦПК України
слід скасувати, у задоволенні подання -
відмовити.

Керуючись ст. 307 ч. 2 п. 2, ст. 312 ч. 1 п. 2,
ст.ст. 314, 315 ЦПК України, колегія суддів -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
задовольнити, ухвалу Берегівського
районного суду від 3 липня 2013 р.
скасувати, у задоволенні подання
заступника начальника Відділу
державної виконавчої служби
Берегівського районного управління
юстиції Закарпатської області Бубняк
Ганни Олександрівни про тимчасове
обмеження у праві виїзду громадянина
України ОСОБА_2 за кордон - відмовити.

Стягнути з Відділу ДВС Берегівського
райуправління юстиції на користь
ОСОБА_2 у відшкодування сплаченого
судового збору 56,35 грн., а також на
користь держави - 173,05 грн.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді