Справа № 570/5262/14-ц
Номер провадження 2/570/1832/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2014 року

Рівненський районний суд Рівненської області:

в особі судді Кушнір Н.В.

з участю позивача ОСОБА_1 ,

її представника адвоката Мороз Л.С.,

відповідачів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,

її представника адвоката Опанасюка А.О.,

при секретарі судового засідання Бардабуш В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області (м.Рівне, вул.П.Могили, 24) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , ОСОБА_3 в її інтересах та інтересах неповнолітніх дітей: ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням та про зняття їх з реєстраційного обліку,

в с т а н о в и в:

згідно вимог позовної заяви позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщення та зняти їх з реєстрації.

В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що відповідачіне проживають за місцем реєстрації.

Позивач у судовому засіданні позов підтримує повністю.

По суті справи показала, що відповідачі її бувша невістка та її діти. В 1994 році син та ОСОБА_7 одружилися, стали проживати в Сарненському районі, де народилася їх донька ОСОБА_8 в жовтні того ж року. В грудні того самого року сім"я сина приїхала проживати до них та її чоловік як власник вказаного будинку зареєстрував невістку у ньому. Згодом стосунки між невісткою та власником будинку погіршилися і навесні 1995 року він відселив сім"ю сина у "времянку", яку разом з будинком побудували для сім"ї позивача колгосп, в якому він працював. Даний будинок і до сьогодні не прийнятий в експлуатацію, тому зареєструватися у ньому неможливо, він є предметом судового спору між колишнім подружжям.

Сім"я сина проживала спочатку у "времянці", а згодом невістка з доньками ОСОБА_9 та ОСОБА_10 перейшли проживати у будинок, а син залишився у "времянці". Близько 2000 року онуку ОСОБА_8 мати вигнала з "времянки", бо у зв"язку з хворобою вона, зі слів невістки, "засмерділа всю хату". Тому онука проживала з нею, поки навчалася у школі десь до 2009 року. Згодом онука проживала у фактичних шлюбних відносинах в с.Шубків Рівненського району, в травні цього року одружилася та повернулася проживати до матери у будинку АДРЕСА_1 , який не прийнятий в експлуатацію. Онуки ОСОБА_9 і ОСОБА_10 жодного дня у її будинку не проживали, народилися, коли батьки проживали у "времянці". В 2010 році син та невістка розлучилися, в 2014 році у неї народився син ОСОБА_11 , якого вона як мати зареєструвала за адресою своєї реєстрації.

Чоловік позивача ІНФОРМАЦІЯ_1 помер і вона як спадкоємець майна з цього часу є його одноосібним власником.

Реєстрація вказаних осіб створює для неї перешкоди матеріального характеру, порушує її право власності. Невістка та онуки до неї дуже погано відносяться, "не дають спокійно жити".

Її представник показала, що непроживання відповідачів є добровільним, вони ніколи не розглядали житло позивача як житло для свого проживання, жодних матеріальних витрат на його утримання ніколи не несли.

Відповідач ОСОБА_12 позов не визнала, бо не має бажання виїзджати з будинку АДРЕСА_1 , де на даний час живе. Показала, що дійсно ніколи у бабусиній хаті не жила, бо з батьками жила у "времянці", а згодом з мамою у будинку АДРЕСА_1 , який поряд з бабиним. Не заперечує тривалих ворожих стосунків з сім"єю батька, але жити у будинку баби ніколи наміру не мала ні вона, ні члени її сім"ї, про те, що вона зареєстрована за адресою будинку бабусі, навіть не знала, вважаючи, що зареєстрована там, де проживає. Раніше навчалася у Котівській школі, а з цього навчального року навчається в 11 класі Шубківської школи.

Відповідач ОСОБА_3 позов не визнала, бо їй не має куди приписатися та зареєструвати дітей, оскільки власного житла не має. З сім"єю її матері у неї погані відносини, бо у її будинку проживає вітчим та його діти, зокрема один з його синів є неодруженим. Тому вона хоче жити у будинку, в якому зараз проживає, після визнання за нею права власності на його частину зобов"язується зареєструватися у ньому та зареєструвати своїх дітей. Повністю погоджується з показаннями позивача щодо обставин справи.

Її представник показав, що враховуючи тяжкий матеріальний стан його довірителя, наявність на вихованні неповнолітніх дітей, відсутність з боку сина позивача будь-якої матеріальної підтримки, перебування у соціальній відпустці, фінансову неспроможність орендувати будь-яке житло у зв"язку з відсутністю коштів та постійного доходу, вважає, що відповідачі мають право на користування житловим приміщенням за місцем їх реєстрації.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з"явилася, хоча про місце, дату та час його проведення повідомлялася заздалегідь та належним чином у передбаченому ЦПК України порядку, про причини неявки суд не повідомила. Її мати повідомила, що донька зараз вагітна, погано себе почуває, тому з"явитися до суду не може. Крім того, доглядає свого брата 2014 р.н., оскільки вона змушена їздити на судові засідання. За таких обставин жодна із сторін не наполягає на особистій участі даного відповідача у судовому засіданні. Така сукупність обставин, на думку суду, не є перешкодою для розгляду справи у її відсутність сторін, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів про їх правовідносини і немає необхідності заслуховувати її особисті пояснення з приводу спору.

Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, з`ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а тому кожна з них повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як встановлено судом, не заперечується сторонами та підтверджується дослідженими доказами, а саме свідоцтвом про право на спадщину за законом від 09 грудня 2011 року позивач є власником житлового будинку з надвірними будівлями, що по АДРЕСА_1 , що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно.

Згідно довідки Новоукраїнської сільської ради Рівненського району Рівненської області за адресою вказаного будинку зареєстровані, зокрема, і сторони.

Факт непроживання у вказаному будинку ОСОБА_13 та ОСОБА_14 з 1995 року, а ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_6 з дня народження сторонами не оспорюється, оскільки проживають у будинку АДРЕСА_1 .

Зазначені обставини є визнаними сторонами, а тому у відповідності до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню.

Відповідно до ст.41 Конституції України, ст.ст.317, 319, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Принцип непорушності права приватної власності означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись та розпоряджатись належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону незалежно від волі інших осіб.

Норми ст.ст.15, 16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень цих норм власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право.

Відповідно до ст.405 ЦК України член сім`ї власника втрачає право на користування житлом в будинку (квартирі), що належить громадянину на праві власності, у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю сторін.

Грунтуються на матеріалах справи доводи позивача про те, що відповідачі добровільно переїхали проживати в будинок, який надав їм його власник, забравши при цьому всі свої речі з спірного будинку. Протягом всього часу відповідачі жодним чином не допомагають як попередньому, так і теперішньому власникам утримувати в належному стані житлове приміщення, всі витрати по догляду за будинком несе позивач.

У відповідності до вимог ст.71 ЖК України наймач жилого приміщення або члени його сім`ї можуть бути визнані такими, що втратили право користування житловим приміщенням в разі непроживання в цьому жилому приміщенні без поважних на це причин більше шести місяців. Згідно ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться у судовому порядку.

Судом з`ясовано, що відповідачі тривалий час, або взагалі ніколи, не проживають за вказаною адресою, однак в добровільному порядку шляхом подачі відповідної заяви до органів реєстрації з реєстраційного обліку не знімаються, у зв`язку з чим позивач змушена звернутись до суду з позовом, оскільки така формальна реєстрація відповідача створює певні перешкоди та обмежує можливості позивача у повноцінному володінні, користуванні та розпорядженні зазначеним нерухомим майном.

Судом не встановлено обставин, які перешкоджали б визнанню відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням.

Враховуючи те, що позивач є єдиним власником будинковолодіння, в якій відповідачі залишаються зареєстрованими й на час розгляду справи, чим порушують право власності позивача, тому позовна вимога про визнання їх такими, що втратили право користування житлом ґрунтується на вимогах закону і підлягає до задоволення.

Також підлягає задоволенню позовна вимога про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття відповідачів з реєстраційного обліку, оскільки відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права користування житловим приміщенням.

Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства.

З огляду на те, що даним рішенням відповідачів визнано такими, що втратили право користування житлом в будинку АДРЕСА_1 , тому вимога про зняття відповідачів з реєстраційного обліку є законною та обґрунтованою й підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Разом з тим, позивач пояснила, що вона не наполягає на їх стягненні з відповідачів. Тому в силу принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у ст.11 ЦПК України, вказані витрати позивачу не відшкодовуються.

На підставі наведеного, ст.41 Конституції України, ст.ст.317, 319, 386, 391, 405 ЦК України, ст.ст.71, 72 ЖК України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», керуючись ст.ст.10, 11, 60, 81, 88, 209, 213-215, 224-228, 367 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

задоволити цивільний позов ОСОБА_1 до ОСОБА_3 в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_17 про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, шляхом зняття їх з реєстраційного обліку .

Визнати ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 такими, що втратили право на користування житловим приміщенням в будинку АДРЕСА_1 .

Зняти ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 з реєстраційного обліку в будинку АДРЕСА_1 .

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області в 10-денний строк з дня у зв"язку із застосуванням судом ст.209 ЦПК України отримання копії рішення.

Вступна та резолютивна частина проголошена 24 грудня 2014 року, повний обсяг рішення виготовлено 26 грудня 2014 року.

Суддя Кушнір Н.В.