Провадження № 2/161/293/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р
А Ї Н И

05 березня 2014 року
місто Луцьк

Луцький міськрайонний суд Волинської
області в складі :

головуючого - судді Філюк Т.М.

при секретарі Коритнюк А.П.

за участі представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Луцьку цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
поділ майна подружжя,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до
ОСОБА_2 про поділ майна подружжя.

Свій позов мотивує тим, що 05 липня 1994
року між ним та ОСОБА_2 був укладений
шлюб. У зв'язку з проходженням служби в
УСБУ у Волинській області на підставі
рішення виконавчого комітету Луцької
міської ради від 30.08.2002 року, йому було
видано ордер на житлове приміщення -
квартиру АДРЕСА_1, в яку він вселився
разом з дружиною ОСОБА_2, де і проживає
на даний час.

14 лютого 2008 року свідоцтво про право
власності на житло - квартиру АДРЕСА_1
було видано на ім»я ОСОБА_2

Зазначає, що за весь час проживання у
даній квартирі в період шлюбу з
відповідачем з метою створення
кращих умов проживання, ним було
проведено капітальний ремонт квартири
та поліпшені умови проживання. Як
наслідок, в результаті проведених
ремонтних робіт, істотно збільшилась
вартість квартири, а тому вважає, що
дана квартира є об»єктом спільної
сумісної власності подружжя.

Вказує, що 16 січня 2009 року рішенням
Луцького міськрайонного суду шлюб між
ним та відповідачем було розірвано.

На підставі викладеного, просить суд
визнати квартиру АДРЕСА_1 спільною
сумісною власністю ОСОБА_3 та ОСОБА_2 та
здійснити її поділ, визнавши за
позивачем право власності на ? частину
даної квартири.

Представник позивача в судовому
засіданні позов підтримав з підстав,
викладених в позовній заяві, просив
його задовольнити.

Відповідач в судовому засіданні
позовні вимоги не визнала, просила в
задоволенні позову відмовити.

Заслухавши пояснення сторін по справі,
показання свідків, дослідивши письмові
докази у справі, суд приходить до
висновку, що позов до задоволення не
підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 60 Сімейного
кодексу України, майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини самостійного заробітку
(доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Відповідно до п.4 ч.1 ст. 57 Сімейного
кодексу України особистою приватною
власністю дружини, чоловіка є житло,
набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок
його приватизації відповідно до Закону
України "Про приватизацію державного
житлового фонду".

Судом встановлено, що сторони
перебували в зареєстрованому шлюбі з 05
липня 1994 року, який було розірвано
рішенням Луцького міськрайонного суду
від 16 січня 2009 року (а.с. 10).

Також встановлено, що на підставі
рішення виконавчого комітету Луцької
міської ради № 327 від 30.08.2002 року ОСОБА_3
та членам його сім»ї: ОСОБА_2 - дружина,
ОСОБА_5 - мати дружини, ОСОБА_6 - брат
дружини, було видано ордер № 197 на право
зайняття жилого приміщення - квартири
АДРЕСА_1 ( а.с.5).

Як вбачається з копії свідоцтва про
право власності на житло, виданого
14.02.2008 року відділом реєстру житлового
фонду департаменту
житлово-комунального господарства і
будівництва Луцької міської ради,
квартира АДРЕСА_1 належить на праві
власності ОСОБА_2, квартиру
приватизовано згідно із Законом
України «Про приватизацію державного
житлового фонду» ( а.с. 6).

Згідно дослідженого в судовому
засіданні свідоцтва про шлюб, ОСОБА_2 23
грудня 2009 року зареєструвала шлюб з
ОСОБА_7 та змінила після реєстрації
шлюбу прізвище на «ОСОБА_2».

Відповідно до ст. 69 Сімейного кодексу
України, дружина і чоловік мають право
на поділ майна, що належить їм на праві
спільної сумісної власності, незалежно
від розірвання шлюбу.

Відповідно до розяснень, даних в п.23
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 21 грудня 2007 року №11 «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя»,майно, яке
належало одному із подружжя, може бути
віднесено до спільної сумісної
власності укладеного при реєстрації
шлюбу угодою (шлюбним договором) або
визнано такою власністю судом з тих
підстав, що за час шлюбу його цінність
істотно збільшилася внаслідок
трудових або грошових затрат другого з
подружжя чи їх обох.

Згідно з ст. 62 СК України, якщо майно
дружини, чоловіка за час шлюбу істотно
збільшилося у своїй вартості внаслідок
спільних трудових чи грошових затрат
або затрат другого з подружжя, воно у
разі спору може бути визнане за
рішенням суду об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Зазначеними нормами визначено, що
майно набуте подружжям за час їх шлюбу
та істотно збільшилося у своїй
вартості внаслідок спільних трудових
чи грошових затрат або затрат другого з
подружжя є спільною сумісною власністю
за відсутності спору щодо визнання
майна спільною сумісною власністю.

У разі виникнення спору між подружжям
щодо цього майна за наявності
посилання другим із подружжя у
внесенні ним трудових або грошових
витрат, таке майно може бути визнано
об'єктом спільної сумісної власності
подружжя лише за рішенням суду.

Для застосування передбачених
зазначеною нормою правил збільшення
вартості майна повинно відбуватися
якраз внаслідок затрат подружжя,
незалежно від інших факторів (зокрема,
тенденцій до загального подорожчання
конкретного майна) і суттєвою ознакою
повинно бути істотне збільшення
вартості майна як об'єкта, його якісних
характеристик.

Збільшення вартості майна та
істотність такого збільшення підлягає
з'ясуванню шляхом порівняння станом на
час вирішення спору вартості об'єкта в
стані, що існував до поліпшення, та його
вартості після поліпшення; при цьому
сам по собі розмір грошових затрат
подружжя чи одного з них, а також
визначена на час розгляду справи
вартість ремонтних робіт не є тим
фактором, який єдиний безумовно
свідчить про істотність збільшення
вартості майна як об'єкту.

Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України,
цивільне судочинство здійснюється на
засадах змагальності сторін.

Згідно ст. 11 ЦПК, ч.1 ст. 57 України, суд
розглядає цивільні справи в межах
заявлених вимог і на підставі наданих
сторонами та іншими учасниками процесу
доказів.Доказами є будь-які фактичні
дані, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що
кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

ОСОБА_3, заявляючи вимоги про визнання
квартири об'єктом спільної сумісної
власності подружжя та визнання за ним
права власності на ? частку спірної
квартири, посилався на норми ч.1 ст.61 СК
України згідно з якими, - якщо майно
дружини, чоловіка за час шлюбу істотно
збільшилося у своїй вартості внаслідок
спільних трудових чи грошових затрат
або затрат другого з подружжя, воно у
разі спору може бути визнане за
рішенням суду об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя. При цьому
ОСОБА_3 виходив з того, що внаслідок
проведеного ним за час шлюбу ремонту
вартість квартири істотно збільшилася.

Як встановлено судом, право власності
на спірну квартиру набуто ОСОБА_2
14.02.2008 року внаслідок приватизації
згідно із Законом України «Про
приватизацію державного житлового
фонду». Шлюб між сторонами було
розірвано 16.01.2009 року. Тобто, доведенню
підлягає істотне збільшення вартості
квартири внаслідок спільних трудових
чи грошових затрат або затрат другого з
подружжя період з 14.02.2008 року по 16.01.2009
року.

Відповідач ОСОБА_2 не заперечувала того
факту, що в спірній квартирі дійсно був
проведений ремонт, однак зазначала, що
ремонті роботи проводились ще до
оформлення права власності на
квартиру. Також посилалася на те, що
відсутні будь-які обставини для
застосування ст. 62 СК України, оскільки
ОСОБА_3 ні трудових, ні грошових затрат
у здійснення ремонту квартири не
вкладав.

Згідно висновку призначеної судом за
клопотанням ОСОБА_3
будівельно-технічної експертизи №О-101
від 30.05.2013 року ринкова вартість
спірної квартири після проведених
ремонтних робіт та заміни
конструктивних елементів в 2008-2009 роках
збільшилась в цінах станом на 01.01.2010
року на 32, 5 %.

В той же час, допитаний в судовому
засіданні експерт ОСОБА_9, якому було
доручено проведення даної експертизи,
вказував, що ним не досліджувався
період проведення ремонтних робіт, а
час їх проведення вказано зі слів
позивача у справі ОСОБА_3

Разом з тим, у разі збільшення цінності
квартири за рахунок ремонту та
поліпшення допоміжних приміщень,
відповідно до згаданих норм
матеріального права, роз'яснень
Пленуму Верховного Суду України № 7 від
4 жовтня 1991 року «Про практику
застосування судами законодавства, що
регулює право власності громадян на
жилий будинок» (п.п. 4, 5) така участь дає
право вимагати не визнання права
власності, а відшкодування затрат на
будівництво.

Показання свідків, як з боку ОСОБА_3 так
і з боку ОСОБА_2 щодо обставин, часу та
обсягу проведення ремонтних робіт,
переліку та технічних характеристик
використаних будівельних матеріалів
не спростовують висновків суду. Крім
того, допитані в судовому засіданні
свідки підтвердили лише факт
проведення ремонту в квартирі, а не
наявність спільних трудових чи
грошових затрат або затрат другого з
подружжя.

За таких обставин, суд приходить до
висновку, що під час судового розгляду
справи не доведена наявність правових
підстав вважати, що квартира АДРЕСА_5 за
час шлюбу істотно збільшилася у своїй
вартості внаслідок саме спільних
трудових чи грошових затрат подружжя, а
отже і відсутні правові підстави для
визнання спірної квартири об'єктом
права спільної сумісної власності
подружжя та задоволення позовних вимог
ОСОБА_3

Не заслуговує на увагу суду
клопотання відповідача про
застосування строку позовної давності
до вимог заявлених позивачем.

Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до
вимоги про поділ майна, заявленої після
розірвання шлюбу, застосовується
позовна давність у три роки. Позовна
давність обчислюється від дня, коли
один із співвласників дізнався або міг
дізнатися про порушення свого права
власності.

Всупереч наведеним правовим нормам
ОСОБА_2, наполягаючи на застосуванні
позовної давності до позовних вимог
ОСОБА_3, жодних доказів на
підтвердження того, що про порушення
свого права спільної сумісної
власності на спірне майно він дізнався
більш ніж за три роки до звернення в суд
з даним позовом суду не надала.

Крім того, згідно з п. 11 Постанови
Пленуму Верховного суду України № 14
від 18 грудня 2008 року «Про судове
рішення у цивільній справі»
встановивши, що строк для звернення з
позовом пропущено без поважної
причини, суд у рішенні зазначає про
відмову в позові з цих підстав, якщо про
застосування позовної давності
заявлено стороною у спорі, зробленою до
ухвалення ним рішення, крім випадків,
коли позов не доведено, що є
самостійною підставою для цього.

Керуючись ст.ст. 8, 10, 11, 58, 59, 60, 88, 213,
214, 215, 218, 226 ЦПК України, ст.ст.60, 62,69, 70,71
Сімейного кодексу України, суд

в и р і ш и в :

В позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поділ
майна подружжя відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Волинської області
шляхом подання апеляційної скарги на
рішення суду протягом десяти днів з дня
його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги на рішення суду. У
разі подання апеляційної скарги
рішення, якщо його не скасовано набирає
законної сили після розгляду справи
апеляційним судом.

Суддя

Луцького міськрайонного суду
Філюк Т.М.