Справа № 1304/146/2007
Головуючий у 1 інстанції: Шумська Н.Л.
Провадження № 22-ц/783/2034/14
Доповідач в 2-й інстанції: Бакус В. Я.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області у
складі:

головуючого: судді Бакуса В.Я.,

суддів: Гірник Т.А., Левика Я.А.,

секретаря: Глинського О.А.,

з участю: позивача ОСОБА_2 та її
представника ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові апеляційну скаргу
представника Львівської міської ради
Кіндратів Святослава Ігоровича на
рішення Галицького районного суду м.
Львова від 18 вересня 2007 року у справі за
позовом ОСОБА_2 до Управління
комунальної власності Департаменту
економічної політики Львівської
міської ради, третя особа - Перша
Львівська державна нотаріальна
контора, про визнання права власності
на гараж, -

встановила:

рішенням Галицького
районного суду м. Львова від 18 вересня
2007 року вищевказані позовні вимоги
ОСОБА_2 задоволено.

Визнано за ОСОБА_2 право власності на
гараж площею 12,5 кв. м. на подвір'ї
АДРЕСА_1.

Рішення суду оскаржив представник
Львівської міської ради, просить його
скасувати й ухвалити нове, яким
відмовити у задоволені позовних вимог,
посилаючись на те, що судом неповно
з'ясовані обставини, що мають значення
для справи. Так, апелянт, зокрема
посилається на те, що суд не врахував
того, що розпорядженням Галицької
районної адміністрації Львівської
міської ради від 14 березня 2006 р. № 297,
вирішено демонтувати спірний гараж.
Підставою для винесення зазначеного
розпорядження були заяви мешканців
будинку АДРЕСА_1, лист обласного
комунального підприємства «БТІ та
експертної оцінки» та порушення п.7.50
ДБН 360-92. Крім цього, зазначає апелянт,
рішенням районного суду порушені права
апелянта, як власника земельної
ділянки.

Представник апелянта, представники
відповідача - Управління комунальної
власності Департаменту економічної
політики Львівської міської ради та
третьої особи - Першої Львівської
державної нотаріальної контори в
судове засідання не з'явилися, хоча
належними чином були повідомлені про
час та місце розгляду справи.

Причина неявки представника апелянта -
перебування у відпустці на період
наставних занять, колегією суддів
визнана неповажною з урахуванням
наявності інших юристів в юридичному
управлінні міської ради.

За таких обставин, у відповідності до
ч.2 ст.305 ЦПК України, неявка учасників
процесу не перешкоджає розглядові
справи.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників
процесу на заперечення апеляційної
скарги, вивчивши матеріали та
обставини справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду, колегія суддів приходить до
наступного висновку.

Задовольняючи вимоги позивачки
районний суд виходи з того, що Законом
України «Про власність» (ст.ст.12, 15)
врегульовано, що громадяни набувають
права власності на майно, одержане
внаслідок спадкування. Члени
житлового, житлово-будівельного,
дачного, гаражного чи іншого
кооперативу, який повністю сплатив
свій пай, набуває права власної на це
майно.

Таким чином, зазначив районний суд, по
аналогії права, ОСОБА_5 набув права
власності на збудований ним самостійно
гараж, який підлягає спадкуванню за
законом поряд з іншим спадковим майном.

Однак з таким висновком колегія суддів
погодитись не може з наступних підстав.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону рішення
районного суду не відповідає.

Розглядаючи позов про визнання права
власності, суд повинен встановити
джерело його виникнення, правомірність
набуття, а також дослідити докази,
якими ці обставини підтверджені.

З матеріалів справи вбачається, що в
травні 2006 року ОСОБА_2 звернулася до
суду із зазначеним позовом та, з
подальшим уточненням позовних вимог,
просила визнати за нею в порядку
спадкування право власності на гараж,
що розташований на подвір'ї будинку
АДРЕСА_1, після смерті батька, який
помер ІНФОРМАЦІЯ_1 року.

Свої вимоги обґрунтовувала тим, що
спірний гараж побудував батько у 1965
році. Рішенням виконкому Ленінської
районної ради депутатів трудящих
закріплено цей гараж за батьком. За
життя батько не встиг оформити право
власності на гараж. Оскільки вона є
єдиним спадкоємцем, просила
задовольнити її вимоги з посиланням на
зазначене та те, що нотаріусом
відмовлено у включення у свідоцтво про
право на спадщину за законом спірного
гаражу, оскільки відсутні
правовстановлюючі документи на нього у
спадкодавця.

Встановлено, що позивачці 06 вересня 2005
року видано свідоцтво про право на
спадщину за законом після смерті
батька ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1
року. Спадкове майно, на яке видане це
свідоцтво, складається з ? частини
квартири АДРЕСА_2 (а.с.7).

Будь-яких доказів про те, що для
будівництва спірного гаражу був
виготовлений проект, батьку позивачки
була виділена земельна ділянки для
будівництва цього гаражу, був наданий
дозвіл на його будівництво в справі
немає, а позивачкою такі неподані.

Рішенням виконкому Ленінської
районної Ради депутатів трудящих від
17.ІХ.1973 р. № 738 «Розгляд заяви гр-на
ОСОБА_5», виконком, розглянувши
прохання ОСОБА_5 про закріплення за ним
гаража в подвір'ї будинку АДРЕСА_1 який
він побудував в 1965 р. для зберігання
автомашини з ручним управлінням,
вирішив закріпити цей гараж за ОСОБА_5
(а.с.6).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_5 помер. (а.с.16).

Довідкою обласного комунального
підприємства Львівської обласної ради
«Бюро технічної інвентаризації та
експертної оцінки» стверджується, що
станом на 5 серпня 2005 року право
особистої власності на спірний гараж
не зареєстровано і свідоцтво про право
власності не видавалось (а.с.13).

Довідкою цього ж підприємства
підтверджується, що гараж площею 12, 5 кв.
м. і що станом на 22 серпня 2005 року
процент його зносу становить 60%, а стан
гаражу незадовільний (а.с.8).

Відповідно до ст.105 ЦК 1963 р., який був
чинний на час побудови спірного гаражу,
громадянин, який збудував або будує
жилий будинок, здійснив або здійснює
його перебудову чи прибудову без
встановленого дозволу, або без належно
затвердженого проекту, або з істотними
відхиленнями від проекту, або з грубим
порушенням основних будівельних норм і
правил, не вправі розпоряджатися цим
будинком чи частиною його (продавати,
дарувати, здавати в найом тощо).

За позовом виконавчого комітету
районної, міської, районної в місті
Ради народних депутатів такий будинок
або частина його можуть бути
безоплатно вилучені судом і зараховані
до фонду місцевої Ради народних
депутатів або за рішенням виконавчого
комітету районної, міської, районної в
місті Ради народних депутатів знесені
громадянином, який провадив самовільне
будівництво, або за його рахунок.
Знесення чи вилучення будинку, який
побудовано чи будується з істотними
відхиленнями від проекту або з грубим
порушенням основних будівельних норм і
правил, провадиться, коли громадянин не
привів його, після попередження, у
відповідність з проектом чи
зазначеними нормами і правилами.

Господарські і побутові будівлі та
споруди, зведені громадянином без
встановленого дозволу або належно
затвердженого проекту, чи з істотними
відхиленнями від проекту, або з грубим
порушенням основних будівельних норм і
правил, за рішенням виконавчого
комітету районної, міської, районної в
місті Ради народних депутатів
зносяться громадянином, який провадив
самовільне будівництво, або за його
рахунок.

Одержані при знесенні жилого будинку
або частини його, господарських і
побутових будівель та споруд
будівельні матеріали залишаються у
власності громадянина, який провадив
самовільне будівництво.

Таким чином, встановлено, що спірний
гараж батько позивачки побудував
самовільно, без належно затвердженого
проекту, на земельній ділянці, яка йому
не виділялась, а рішенням виконкому
Ленінської районної Ради депутатів
трудящих м. Львова лише було закріплено
цей гараж за ОСОБА_5 для зберігання
автомобіля з ручним управлінням як
інваліду Вітчизняної війни.

Обов'язок власників забезпечити
державну реєстрацію прав власності на
всі без винятку об'єкти нерухомості
введена з 29 червня 1998р. Саме в цей день
набрала чинності Інструкція про
порядок державної реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна,
які перебувають у власності юридичних
та фізичних осіб, затверджена наказом
Державного комітету будівництва,
архітектури та житлової політики від
09.06.98р. № 121.

Як встановлено, батько позивачки за
життя не звертався до відповідних
органів місцевого самоврядування про
виділення земельної ділянки під
самовільно збудований ним гараж,
оформлення за ним права власності на
нього та його реєстрацію.

Відтак, посилання районного суду на те,
що член житлового,
житлово-будівельного, дачного,
гаражного чи іншого кооперативу, який
повністю сплатив свій пай, набуває
права власної на це майно, а тому по
аналогії права право власності на
спірний гараж набув і батько позички, є
безпідставним.

Батько позивачки членом житлового,
житлово-будівельного, дачного,
гаражного чи іншого кооперативу не був
і спірний гараж побудований не на
землі, що належала кооперативу, а на
земельній ділянці, що належить
Львівській міській раді та є
прибудинковою територією (подвір'ям)
багатоквартирного житлового будинку.

Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК цивільні права
можуть виникати з рішення суду лише у
випадках, встановлених актами
цивільного законодавства. Щодо прав
власності, то ЦК передбачає можливість
його виникнення на підставі рішення
суду у випадках, встановлених ст.376 ЦК, а
підтвердження рішенням суду наявного в
особи права власності - у випадках,
встановлених ст.392 ЦК. В інших випадках
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів (ч.1 ст.328 ЦК).

Згідно з п.7 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику у справах про спадкування»
від 30 травня 2008 р. № 7, якщо спадкодавцем
було здійснене самочинне будівництво,
до спадкоємців переходить право на
будівельні матеріали, обладнання тощо,
які були використанні в процесі цього
будівництва.

Відтак, з урахуванням викладеного,
визнавати право власності на гараж за
позивачкою в порядку спадкування,
правових підстав не було.

Відповідно до ч.2 ст.314 ЦПК України
апеляційний суд ухвалює рішення у
випадках скасування судового рішення і
ухвалення нового або зміни рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 305, п.2 ч.1 ст.307, п.п.1, 4
ч.1 ст.309, ч.2 ст.314, ст.ст. 313, 317 ЦПК України,
колегія суддів, -

вирішила:

апеляційну скаргу представника
Львівської міської ради Кіндратів
Святослава Ігоровича задовольнити.

Рішення Галицького районного суду м.
Львова від 18 вересня 2007 року скасувати
й ухвалити нове рішення, яким у
задоволені вимог ОСОБА_2 відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту його
проголошення, але може бути оскаржене в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних кримінальних справ
на протязі двадцяти днів з дня її
проголошення.

Головуючий:
Бакус В.Я.

Судді:
Гірник Т.А.

Левик Я.А.