Єдиний унікальний номер 225/6218/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/2605/2014
Головуючий у 1 інстанції - Мамедова Л.М.
Доповідач - Зінов'єва А.Г.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2014 року Апеляційний суд
Донецької області в складі:

головуючого судді:
Зінов'євої А.Г.

суддів:
Азевича В.Б.

Ларіної Н.О.

при секретарі:
Стефановій Я.Д.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на рішення Дзержинського
міського суду Донецької області від 03
лютого 2014 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України у м. Дзержинську
Донецької області (далі Фонд) про
стягнення недоплачених страхових
виплат,-

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Дзержинського міського
суду від 03 лютого 2014 року позовні
вимоги ОСОБА_2 були задоволені
частково: на його користь з відповідача
стягнуто недоплачену суму щомісячних
страхових виплат в розмірі 43879 грн. 82
коп. за період з 01.10.2010 р. по 25.02.2013 р. В
іншій частині вимог відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду,
позивач приніс апеляційну скаргу, в
якій просив рішення суду частково
скасувати як таке, що не відповідає
вимогам діючого законодавства та
фактичним обставинам справи, яким суд
дав неправильну правову оцінку. Просив
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити його вимоги у повному
обсязі.

В обґрунтування доводів
апеляційної скарги ОСОБА_2 посилався на
те, що задовольняючи частково його
позовні вимоги про стягнення
недоплачених щомісячних страхових
виплат в межах трирічного строку, суд
першої інстанції неправильно виклав
роз'яснення, надані у п. 22 постанови
Пленуму Верховного Суду України від
27.03.1992 р. Вказаний пункт не містить
зауважень щодо «вимог про перерахунок
щомісячних платежів, раніше
призначених судом» і на виниклі між ним
та Фондом правовідносини не
розповсюджується. При цьому, суд першої
інстанції не звернув уваги на вимоги п.
43 Правил відшкодування шкоди, з яких
вбачається, що якщо потерпілому, який
має право на відшкодування шкоди, з
вини власника своєчасно не визначені
або не виплачені суми на відшкодування
шкоди, то вони виплачуються без
обмеження строку і підлягають
коригуванню на індекси зростання
споживчих цін. При цьому, оскільки спір
виникає з трудових правовідносин, то
відповідно до вимог ст.238 КЗпП України і
ст. 268 ЦК України позовна давність не
застосовується. За вказаних обставин у
суду першої інстанції були всі
підстави для стягнення недоплачених
сум за весь період, тобто починаючи з
01.07.2001 р. Не було також у суду підстав
для відмови у коригування недоплачених
сум на індекси зростання споживчих цін,
оскільки такі висновки суду суперечать
Закону України «Про компенсацію
громадян втрати частини доходів у
зв'язку з порушенням строків їх
виплати» та Порядку проведення таких
виплат, затвердженому постановою
Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 р.
Вказані вимоги містяться також в
постанові Пленуму Верховного Суду
України від 27.03.1992 р. та роз'ясненнях
Мінсоцполітики.

У судовому засіданні позивач та
його представник апеляційну скаргу
підтримали і просили її задовольнити у
повному обсязі.

Представник відповідач проти
апеляційної скарги заперечував, просив
її відхилити, а рішення суду залишити
без зміни.

Заслухавши доповідача, сторони,
дослідивши матеріали цивільної справи
та перевіривши доводи апеляційної
скарги, апеляційний суд вважає, що
скарга задоволенню не підлягає.

Як вбачається з матеріалів
справи, суд правильно визначив
правовідносини, які виникли між
сторонами, надав їм відповідну оцінку і
обґрунтовано частково задовольнив
позовні вимоги ОСОБА_2

Так, при розгляді справи судом
першої інстанції було встановлено, що
позивач тривалий час працював на
підприємствах вугільної
промисловості. У зв'язку із виконанням
трудових обов'язків у шкідливих та
небезпечних умовах, він отримав
трудове каліцтво та два професійні
захворювання, за сукупністю яких йому
на підставі висновку МСЕК встановлено
60% втрати професійної працездатності.
На підставі рішення Дзержинського
міського суду від 05 листопада 2012 р., яке
набуло чинності 26.02.2013 р. встановлено,
що розрахунок страхових виплат ОСОБА_2
необхідно проводити виходячи з
середньомісячного заробітку за станом
на 01.12.1997 р. у розмірі 739 грн. На підставі
вказаного судового рішення Фондом було
проведено потерпілому перерахунок
щомісячних страхових виплат за період,
починаючи з 26.02.2013 р.

Відповідно до вимог ч.2 ст. 2 Закону
України «Про загальнообов'язкове
державне соціальне

страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» від 23 вересня 1999 року
(в редакції за станом на день
виникнення правовідносин) (далі Закон),
особи, право яких на отримання
відшкодування шкоди раніше було
встановлено згідно із законодавством
СРСР або законодавством України про
відшкодування шкоди, заподіяної
працівникам внаслідок травмування на
виробництві або професійного
захворювання, пов'язаних з виконанням
ними трудових обов'язків, мають право
на забезпечення по страхуванню від
нещасного випадку відповідно до цього
Закону.

В ході слухання справи, судом
першої інстанції було встановлено, що
право на отримання відшкодування шкоди
у позивача виникло до введення в дію
Закону і справу відносно нього як
потерпілого в результаті ушкодження
здоров'я у зв'язку з виконанням
трудових обов'язків було передано до
Фонду 01.07.2001 р.

При цьому, як встановлено
рішенням Дзержинського міського суду
від 05 листопада 2012 р., яке набуло
чинності 26.02.2013 р., при передачі справи
до Фонду позивачу було визначено
розмір втраченого заробітку, виходячи
із неправильно розрахованого
підприємством розміру
середньомісячної заробітної плати.
Вказаним рішенням встановлено, що за
станом на 01.12.1997 р. розмір
середньомісячної заробітної плати, з
якої необхідно проводити розрахунки,
складає 739 грн. і що до моменту передачі
справи до Фонду коефіцієнти підвищення
заробітної плати на підприємстві, з
яким позивач знаходився у трудових
відносинах, не застосовувалися.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 61 ЦПК
України, обставини, встановлені
судовим рішенням, зокрема, у цивільній
справі, що набрало законної сили, не
доказуються при розгляді інших справ, у
яких беруть участь ті самі особи або
особа, щодо якої встановлено ці
обставини.

Таким чином, середній заробіток
позивача, з якого необхідно було
проводити розрахунок втраченого
заробітку та здійснювати щомісячні
страхові виплати за станом на 01.12.1997 р.
складає 739 грн.

Згідно вимог ст. 28 Закону,
страховими виплатами є грошові суми,
які згідно із статтею 21 цього Закону
Фонд соціального страхування від
нещасних випадків виплачує
застрахованому чи особам, які мають на
це право, у разі настання страхового
випадку. Зазначені грошові суми
складаються , зокрема, зі страхової
виплати втраченого заробітку (або
відповідної його частини) залежно від
ступеня втрати потерпілим професійної
працездатності (далі - щомісячна
страхова виплата).

Як вбачається з ч.1 ст. 34 Закону,
сума щомісячної страхової виплати
встановлюється відповідно до ступеня
втрати професійної працездатності та
середньомісячного заробітку, що
потерпілий мав до ушкодження здоров'я.

При цьому, відповідно до вимог ст.
29 Закону, перерахування, зокрема, сум
щомісячних страхових виплат
провадиться у разі: зміни ступеня
втрати професійної працездатності;
зміни складу сім'ї померлого;
підвищення розміру мінімальної
заробітної плати у порядку,
визначеному законодавством.
Перерахування сум щомісячних
страхових виплат провадиться також у
разі зростання у попередньому
календарному році середньої
заробітної плати у галузях
національної економіки за даними
центрального органу виконавчої влади,
що реалізує державну політику у сфері
статистики. Таке перерахування
провадиться з 1 березня наступного
року.

Виходячи з наведеного, Фондом з
дня набрання рішенням Дзержинського
міського суду від 05 листопада 2012 р.
законної сили позивачу був проведений
перерахунок щомісячної страхової
виплати, виходячи із середнього
заробітку, визначеного судовим
рішенням, з урахуванням проценту
втрати професійної працездатності - 60%
та застосуванням щорічних
коефіцієнтів, починаючи з 01.03.2002 р., що
не суперечить вимогам ст. 40 Закону.

Рішення суду в частині стягнення
щомісячних страхових виплат за період
з 01.10.2010 р. по 25.02.2014 р. сторонами не
оскаржене.

Щодо стягнення недоплачених
щомісячних страхових виплат, починаючи
з 01.07.2001 р. (дата передачі справи
потерпілого до Фонду) по 01.10.2010 р. та
нарахування на вказані виплати
компенсації, то суд першої інстанції
обгрунтовано відмовив у задоволенні
цієї частини вимог.

Як вбачається з роз'яснень,
викладених у п.1-2 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
розгляду судами цивільних справ за
позовами про відшкодування шкоди» від
27.03.92 р. №6 (в редакції за станом на день
виникнення правовідносин) (далі
Постанова), особам, які потерпіли на
виробництві до 1 квітня 2001 р., Фонд
сплачує страхові виплати та надає
соціальні послуги з того часу, коли
відповідні підприємства передали йому
в установленому порядку документи, що
підтверджують право цих працівників
(членів їхніх сімей) на такі виплати й
послуги, або коли таке право
встановлено в судовому порядку.

Уся заборгованість із
відшкодування зазначеної матеріальної
та моральної шкоди виплачується
потерпілим на виробництві та членам
їхніх сімей (утриманцям) роботодавцями,
а в разі їх ліквідації без створення
правонаступника - Фондом.

Згідно п.12 Постанови, індексація
суми страхової виплати провадиться
відповідно до чинного законодавства.

При цьому, відповідно до п. 22
Постанови, за вимогами про продовження
платежів виплати провадяться за весь
попередній час, протягом якого
належало відшкодовувати шкоду, без
обмеження будь-яким строком (з дня
закінчення попередніх виплат вимоги
про їх продовження задовольняються за
умови, що МСЕК (а у відповідних випадках
- судово-медична експертиза)
підтвердила втрату працездатності та
її відсоток за цей період). В інших
випадках виплати, призначені, але
своєчасно не одержані потерпілим або
особою, яка має право на їх одержання, а
також вимоги про перерахунок
(наприклад, за відсотком втрати
працездатності) сум щомісячних
платежів, раніше визначених судом або
роботодавцем, підлягають задоволенню
за час, що не перевищує трьох років.

Виходячи з викладеного та
враховуючи фактичні обставини, суд
першої інстанції обґрунтовано дійшов
висновку про стягнення на користь
позивача перерахованих сум за час, який
не перевищує три роки.

Відповідно до ч.7 ст. 40 Закону, якщо
потерпілому або особам, які мають право
на одержання страхової виплати, з вини
Фонду соціального страхування від
нещасних випадків своєчасно не
визначено або не виплачено суми
страхової виплати, ця сума
виплачується без обмеження протягом
будь-якого строку та підлягає
коригуванню у зв'язку із зростанням цін
на споживчі товари та послуги в
порядку, встановленому статтею 34
Закону України «Про оплату праці».

Такі ж роз'яснення містяться в п. 23
Постанови.

В ході слухання справи позивачем
не надано і судом не встановлено
наявності вини Фонду у нарахуванні
ОСОБА_2 страхових виплат, які
проводилися у відповідності з наданими
документами щодо потерпілого та з
додержанням Фондом діючого
спеціального Закону.

За вказаних обставин у суду
першої інстанції не було підстав для
стягнення на користь позивача
компенсації втрати частини доходів і
зв'язку з порушенням строків їх
виплати.

Апеляційний суд не може прийняти
до уваги доводи апелянта про
неправильно викладені судом першої
інстанції роз'яснення, надані у п. 22
постанови Пленуму Верховного Суду
України від 27.03.1992 р., оскільки вони
безпідставні у зв'язку із змінами,
внесеними до даного пункту.

Необґрунтованими також є доводи
апелянта про вимоги, викладені у п. 43
Правил відшкодування власником
підприємства, установи і організації
або уповноваженим ним органом шкоди,
завданої працівникові ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням ним
трудових обов'язків, затверджених
постановою Кабінету Міністрів України
№472 від 23.06.1993 р., оскільки вказані
Правила на діяльність Фонду не
розповсюджується. Більш того, у
вказаному пункті йдеться про власника
підприємства.

Апеляційний суд також не може
прийняти до уваги доводи апелянта про
неможливість застосування позовної
давності до виниклих правовідносин на
підставі ст.ст. 238 КЗпП України та ст. 268
ЦК України, оскільки вони безпідставні.
При стягненні невиплачених сум в
рахунок відшкодування шкоди не більш
ніж за три роки не йдеться про позовну
давність, оскільки їх перерахунок
здійснюється за весь період
неправильних нарахувань; ст. 238 КЗпП
України стягнення певних сум на
користь працівника є правом суду, а не
обов'язком; у суду першої інстанції не
було підстав посилатися на ст. 268 ЦК
України, яка викладена в ЦК України в
редакції 2003 року, оскільки даний кодекс
на виниклі правовідносини не
розповсюджується.

Таким чином, рішення суду
відповідає вимогам діючого
законодавства і підстав для його
скасування не має. Доводи апеляційної
скарги висновків суду не спростовують.

На підставі викладеного та
керуючись ст.ст. 303-304, 307 ч.1 п.1-308, 313, 314 ч.1
п.1, 315 ЦПК України, суд,-

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2
відхилити.

Рішення Дзержинського міського суду
Донецької області від 03 лютого 2014 року
залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з дня її
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання чинності.

Головуючий:

Судді: