Справа № 570/5297/14-ц
Номер провадження 2/570/1841/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2014 року

Рівненський районний суд Рівненської області:

в особі судді Кушнір Н.В.

з участю позивача ОСОБА_1 ,

відповідача ОСОБА_2 ,

при секретарі судового засідання Бардабуш В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в приміщенні Рівненського районного суду Рівненської області ( м.Рівне вул.П.Могили 24 ) цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання непрацездатної особи,

в с т а н о в и в :

згідно вимог позовної заяви позивач просить шлюб сторін розірвати та стягнути з відповідача аліменти на його утримання в розмірі 700 грн. 00 коп. щомісячно.

В обґрунтування своїх вимог покликається на те, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають неповнолітнього сина, який проживає з батьками. Подружжя проживає разом, але одруження виявилось невдалим, що призвело до припинення сімейних стосунків. За вказаних обставин шлюб існує формально і подальше його збереження є неможливим, суперечить його інтересам. Дружина зобов"язана сплачувати йому аліменти, оскільки він став інвалідом 1-ої групи під час перебування в шлюбі, потребує матеріальної допомоги, а дружина має можливість її надавати.

Позивач в судовому засіданні позов підтримав повністю і по аналогічних мотивах.

Відповідач позов в частині розірвання шлюбу визнає, оскільки вважає, що "насильно милою не будеш". Щодо стягнення аліментів на утримання чоловіка, то вважає, що чоловіком вона постійно опікується протягом всього сімейного життя, саме вона була ініціатором його лікування зразу ж після їх одруження, оскільки на той час вже були наявні явні ознаки цукрового діабету, які і призвели до ампутації ніг, постійно за ним доглядала, тому змушена звільнитися з роботи, оскільки чоловік потребував постійної сторонньої допомоги. Його ж повнолітні діти від першого шлюбу жодної ні фізичної, ні матерільної допомоги батьку ніколи не надавали, лише постійно видурюючи у нього гроші. Чоловік грошей на утримання їх неповнолітнього сина не надає, але вона, розуміючи його становище, не претендує на аліменти і утримує сина сама. Відповідач вважає, що позивач вводить суд в оману стосовно того, що він отримав хворобу під час шлюбу, оскільки тяжка хвороба у нього виникла ще до укладення шлюбу з відповідачем, у вересні 1997 року. Фактично він на момент укладення шлюбу приховав від відповідача факт наявності у нього тяжкої хвороби.

Суд, розглянувши справу в межах заявленного позову на підставі представлених доказів, вивчивши матеріали справи, прийшов до таких висновків.

Відповідно до ст.ст.10,11,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а тому кожна з них повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як встановлено судом, підтверджується відповідним свідоцтвами, сторони одружилися 16 вересня 1997 року, від шлюбу мають сина ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає з батьками.

Щодо розірвання шлюбу, то в ч.1 ст.51 Конституції України закріплено, що шлюб грунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Ця вимога кореспондується і з ст.24 СК України. Отже, однією із основних засад сучасного сімейного права є свобода шлюбу, зокрема, особа має право вільно вирішувати питання щодо укладення шлюбу та його збереження, а також розірвання шлюбу та припинення шлюбних відносин. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини.

Як встановлено судом, сторони проживають разом, але не ведуть спільного господарства та мають окремі бюджети, що призвели до відчуження між сторонами, миритись вони не бажають, втратили один до одного почуття любові та поваги. Позивачем двічі на час сімейного життя вже подавалися позови про розірвання шлюбу, згодом сторони примирювалися. Причиною припинення шлюбних відносин стали постійні сварки, розбіжність у поглядах на сімейне життя, втрата почуття любові.

Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу є однією з основних його засад. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово "сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово "союз" підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер.

Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберегти шлюб з відповідачем.

У відповідності із положеннями ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

На підставі всебічного дослідження матеріалів, зясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, приймаючи до уваги відсутність згоди сторін на примирення, суд вважає, що причини, що спонукали позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, що має істотне значення, суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу стало неможливим, оскільки суперечить інтересам сторін та вимогам закону. У розпаді сімї винні обоє подружжя, оскільки не вживали належних заходів для усунення конфліктів та досягнення взаєморозуміння в сімї.

За таких умов суд вважає, що позов в цій частині доведений і підлягає до задоволення повністю.

Щодо стягнення аліментів на утримання непрацездатної особи, то ч.1 ст.90 СК України передбачено, що дружина, чоловік взаємно зобов`язані брати участь у витратах, пов`язаних із хворобою або каліцтвом другого з подружжя.

Таким чином, покладення на одного з подружжя обов`язку по утриманню іншого на підставі ст.75 СК України можливо за наявності таких умов: 1) щоб подружжя знаходилося в зареєстрованому шлюбі; 2) непрацездатність одного з подружжя; 3) якщо одного із подружжя не забезпечують його доходи до рівня прожиткового мінімуму, що встановлений законом; 4) спроможність другого з подружжя надавати матеріальну допомогу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач є інвалідом першої групи довічно відповідно до пенсійного посвідчення серія НОМЕР_1 , виданого 16 травня 2006 року. За станом здоров`я позивач потребує постійного стороннього догляду. Перебування сторін у зареєстрованому шлюбі та непрацездатність позивача ніким не оспорюється та підтверджується відповідними доказами по справі, перевіреними судом.

Такими, що потребують матеріальної допомоги, можуть бути визнані особи, у яких відсутні будь-які джерела для існування, а також і ті, які хоча і одержують заробітну плату, пенсію, доходи від використання їх майна, інші доходи, але ці доходи за своїм розміром не забезпечують їм прожиткового мінімуму, встановленого законом. Таким чином, відповідно до закону сама по собі непрацездатність недостатня для виникнення права на утримання - той з подружжя, який є непрацездатним, повинен одночасно потребувати матеріальної допомоги.

Згідно із ст.1 Закону України "Про прожитковий мінімум" прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості.

Прожитковий мінімум встановлено Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік». Відповідно до ст.7 вказаного Закону прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність з 01 січня 2014 року становить 949 грн., з 01 липня 2014 року - 974 грн., з 01 жовтня 2014 року - 1014 грн.

Як показав позивач, і даний факт не заперечується відповідачем, розмір пенсії, яку він отримує є більшим, ніж прожитковий мінімум, встановлений для нього Законом України «Про Державний бюджет України на 2014 рік», а тому він не являється особою, яка потребує матеріальної допомоги на підставі вищевказаної ч.4 ст.75 СК України.

Разом з тим, в матеріалах справи відсутні докази які б свідчили, що матеріальне становище позивача є недостатнім для задоволення його потреб.

Право на утримання непрацездатний або той, хто потребує матеріальної допомоги, може реалізувати також лише за умови, що другий з подружжя може надавати матеріальну допомогу, причому останнього не можна визнати неспроможним це робити у звязку з тим, що він, будучи працездатним, не працює без поважних причин чи має інших утриманців, оскільки законом не передбачено таких підстав звільнення від сплати аліментів. Разом з тим, судом встановлено, що відповідач не працює у зв"язку з тим, що її чоловік потребує постійної сторонньої допомоги, так як є інвалідом 1-ої групи довічно.

Наявність такої можливості визначається порівнянням доходів кожного з подружжя, співвідношенням їх з прожитковим мінімумом і з реальними витратами кожного з подружжя. Само по собі отримання одним з подружжя більш високого доходу не є підставою для відрахування частини його доходу на користь іншого з подружжя.

Позивач зазначає, що відповідач зобов`язана надавати йому матеріальну допомогу посилаючись на її матеріальне становище, яка володіє нерухомим майном, а тому є такою, що може забезпечити і його. Проте порівняння доходів не вбачається можливим, так як позивачем не надано жодних даних про це.

Відтак, той факт, що відповідач має у власності нерухоме майно не є підставою для призначення аліментів на утримання позивача. Суд відхиляє доводи позивача про спроможність відповідача надавати аліменти на його утримання в розмірі 700 грн., оскільки достатніх та необхідних доказів про це суду не надано. Покликання позивача на спроможність сплати зазначеного ним розміру носить характер припущення та не є обґрунтованим.

Крім того, відповідач самостійно утримує дитину сторін, несе додаткові витрати на його утримання, пов`язані з його розвитком та відпочинком, при цьому ніколи не зверталася до позивача з вимогою його участі в утриманні дитини.

Аналіз наведених положень закону дає підстави для висновку, що стягнення аліментів на утримання подружжя, можливе лише за сукупності наведених у ст.75 СК України обставин. Відсутність однієї із цих умов, на думку суду унеможливлює стягнення аліментів.

За таких умов, суд приходить до висновку про безпідставність заявленого позову.

Згідно ст.113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Позивач під час розгляду справи у суді просить залишити їй шлюбне прізвище.

Відповідно до ч.3 ст.115 СК України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, і в цей день згідно ч.2 ст.114 СК України шлюб припиняється. Вказане рішення згідно ч.2 ст115 СК надсилається до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

При постановленні рішення у зв"язку із задоволенням позову в частині розірвання шлюбу, з відповідача підлягає до стягнення судовий збір в прибуток держави згідно положень ч.3 ст.88 ЦПК України в розмірі 487 грн. 20 коп., оскільки позивач звільнений від сплати судового збору.

З огляду на викладене, на підставі ст.ст.75, 110, 112 СК України, керуючись ст.ст.10, 11, 57-60, 88, 174, 213-215, 367 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

задоволити частково позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання непрацездатної особи.

Шлюб ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Козятин Вінницької області, громадянина України та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки м.Рівне Рівненської області, громадянки України, зареєстрований 16 вересня 1997 року міським відділом реєстрації актів громадянського стану м.Рівного / актовий запис №1149/, розірвати.

Після розірвання шлюбу відповідачу залишити прізвище ОСОБА_5 .

Стягнути з ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженки м.Рівного Рівненської області в прибуток Рівненського районного суду Рівненської області судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп.

Відмовити в частині позовних вимог щодо стягнення аліментів на утримання непрацездатної особи.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Рівненської області через Рівненський районний суд Рівненської області в 10-денний строк з дня у зв"язку із застосуванням судом ст.209 ЦПК України отримання копії рішення.

Вступна та резолютивна частина проголошена в присутності сторін 02 грудня 2014 року. Повний текст рішення виготовлений 08 грудня 2014 року.

Суддя Кушнір Н.В.