Справа № 459/404/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

21 липня 2014 року Червоноградський
міський суд Львівської області

в складі: головуючого - судді
Кріль М.Д.

при секретарі
Пилипяк Ю.М.

за участю: позивача
ОСОБА_1

представника позивача
ОСОБА_2

представника відповідача
Бойко З.М.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Червонограді справу за
позовом ОСОБА_1 до Державного
підприємства «Львіввугілля» про
стягнення моральної шкоди заподіяної
внаслідок професійного захворювання.

в с т а н о в и в:

Позивач в січні 2014 року звернувся в суд
з даним позовом, в заяві вказав, що в
період з 14.04.1972 року по 13.02.1995 року він
працював на підприємствах ДП
«Львіввугілля» з повним робочим днем
під землею. У зв'язку з роботою у
шкідливих умовах праці і нього значно
погіршився стан здоров'я, внаслідок
чого він неодноразово змушений був
звертатися за медичною допомогою.
14.02.1996 року Сокальською районною МСЕК
йому вперше було встановлено ІІ групу
інвалідності та 40 % втрати
працездатності, а 27.01.2000 року
Сокальською МСЕК йому було
безтерміново встановлено 50 % втрати
працездатності та ІІ групу
інвалідності. Просить стягнути з
відповідача на його користь моральну
шкоду в сумі 30 000 грн.

Позивач та його представник в судовому
засіданні позов підтримали, позивач
суду пояснив, що він працював в
основному на шахті № 10
«Великомостівській» («Степова») за
спеціальністю підземний
електрослюсар. Умови роботи були
шкідливі: пил, вологість, шум. Внаслідок
таких умов праці він захворів на
професійне захворювання пневмоконіоз.
Захворюванням йому було завдано
моральну шкоду, яка виражається в тому,
що він постійно кашляє, у нього задишка,
болі в грудях. Він постійно лікується,
порушені всі умови його
життєдіяльності.

Представник відповідача в судове
засідання не з'явилася, про причини
неявки суд не повідомила, на
попередньому судовому засіданні проти
позову заперечила, вказала, що
позивачем не вказано в чому саме
полягає заподіяна йому моральна шкода,
якими неправомірними діями чи
бездіяльністю вона йому завдана, крім
того позивачем не надано висновку МСЕК
про величину моральних страждань.

Дослідивши докази суд встановив
слідуюче.

З трудової книжки на ім'я ОСОБА_1
від 29.01.1965 року, вбачається, що стаж
роботи позивача в підземних умовах
становить 23 роки.

Відповідно до відповіді на запит
адвоката № 188 від 20.09.2013 року наданої
Міжрайонною спеціалізованою
профпатологічною МСЕК, ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_1, вперше був оглянутий
Сокальською районною МСЕК 14.02.1995 року
(акт № 308) йому було встановлено ІІ
групу інвалідності та 40 %
профзахворювання, дата переогляду
18.01.1996 року, в подальшому його було
оглянуто 30.01.1996 року (акт № 150) і
встановлено ІІ групу інвалідності та 40
% профзахворювання, дата переогляду
22.01.1998 року. Актом № 13 від 22.01.1998 року
ОСОБА_1 встановлено ІІ групу
інвалідності та 40 % профзахворювання,
дата переогляду 09.01.2000 року, а актом № 161
від 27.01.2000 року йому встановлено ІІ
групу інвалідності та 50 %
профзахворювання на безтерміново.

У зв'язку з наявністю вищевказаного
захворювання позивач неодноразово
перебував на стаціонарному та
амбулаторному лікуванні, що вбачається
з наданих позивачем виписок з історії
хвороби.

Відповідно до ст. 71 ЦК УРСР 1963
року, який діяв на час виникнення
спірних правовідносин, загальний строк
для захисту права за позовом особи,
право якої порушено (позовна давність),
встановлений у три роки.

Разом з тим, згідно із ст. 83 ЦК УРСР
1963 року позовна давність не
поширюється на вимоги, що випливають з
порушення особистих немайнових прав,
крім випадків, передбачених законом.

Згідно із п. 16 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» № 4 від
31.03.1995 року, до вимог про відшкодування
моральної шкоди у випадках,
передбачених трудовим законодавством -
тримісячний строк (ст. 233 КЗпП). До інших
вимог про відшкодування моральної
шкоди, як вимог, що випливають з
порушення особистих немайнових прав,
строки позовної давності відповідно до
ст. 83 ЦК УРСР не застосовуються.

Оскільки вимоги позивача
випливають з порушення особистих
немайнових прав тому, відповідно до ст.
83 ЦК УРСР 1963 року позовна давність не
розповсюджується на такі вимоги
позивача.

Відповідно до ст. ст. 1, 3, 21, 43, 46
Конституції України, Україна як
соціальна держава, зміст і
спрямованість якої визначають права і
свободи людини та їх гарантії,
проголосили право громадян на належні,
безпечні і здорові умови праці,
соціальний захист, що включає право на
забезпечення їх у разі повної,
часткової або тимчасової втрати
працездатності, втрати годувальника
тощо. Право на соціальний захист
гарантується, зокрема,
загальнообов'язковим державним
соціальним страхуванням за рахунок
страхових внесків громадян,
підприємств, установ і організацій, а
також бюджетних та інших джерел
соціального забезпечення.

Окремим видом
загальнообов'язкового державного
соціального страхування, згідно з абз. 5
ч. 1 ст. 4 Основ законодавства України
про загальнообов'язкове державне
соціальне страхування, є страхування
від нещасного випадку на виробництві
та професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про
охорону праці» державна політика в
галузі охорони праці базується,
зокрема на принципах пріоритету життя
і здоров'я працівників, повної
відповідальності роботодавця за
створення належних, безпечних і
здорових умов праці, соціального
захисту працівників, повного
відшкодування шкоди особам, які
потерпіли від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань. Згідно ч. 1 ст. 9 даного
закону, відшкодування шкоди,
заподіяної працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я або у разі
смерті працівника, здійснюється Фондом
соціального страхування від нещасних
випадків відповідно до ЗУ «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасного
випадку на виробництві ц професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності».

Статтею 237-1 КЗпП України
передбачено, що відшкодування
власником або уповноваженим ним
органом моральної шкоди працівнику
провадиться у разі, якщо порушення його
законних прав призвели до моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків і вимагають від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя. Порядок відшкодування
моральної шкоди визначається
законодавством.

Відповідно до ст. 440-1 ЦК УРСР 1963
року моральна (немайнова) шкода,
заподіяна громадянину або організації
діяннями іншої особи, яка порушила їх
законні права, відшкодовується особою,
яка заподіяла шкоду, якщо вона не
доведе, що моральна шкода заподіяна не
з її вини. Моральна шкода
відшкодовується в грошовій або іншій
матеріальній формі за рішенням суду
незалежно від відшкодування майнової
шкоди.

Право на відшкодування моральної
шкоди у зв'язку з ушкодженням на
виробництві вперше було передбачено
Законом України «Про охорону праці»,
який набув чинності 24.11.1992 року (згідно
Постанови ВРУ від 14.10.1992 року № 2695-ХІІ).
Відповідно до ст. 12 ЗУ «Про охорону
праці» відшкодування моральної шкоди
провадиться власником, якщо небезпечні
та шкідливі умови праці призвели до
моральної втрати потерпілого,
порушення його життєвих зв'язків,
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя. Порядок
відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством.

Такий порядок був передбачений
Правилами відшкодування власником
підприємства, установи і організації
або уповноваженим ним органом трудових
обов'язків затверджених постановою
Кабінету Міністрів України від 23.03.1993
року № 472 із змінами і доповненнями,
яким було передбачено, що за наявності
факту моральної шкоди потерпілому
відшкодовується моральна шкода.
Відповідно до п. 38 Правил відшкодування
№ 472 було передбачено, що право на
отримання потерпілим виплат на
відшкодування шкоди настає з дня
встановлення йому МСЕК стійкої втрати
працездатності, а в силу ст. 11 даних
Правил, розмір відшкодування моральної
шкоди не може перевищувати 200
мінімальних розмірів заробітної плати,
незалежно від будь-яких інших виплат.
На час розгляду справи розмір
мінімальної заробітної плати
становить 1218 грн.

Згідно ст. 17 ЗУ «Про охорону праці» від
14.10.1992 року, власник або уповноважений
ним орган зобов'язаний створити в
кожному структурному підрозділі і на
робочому місці умови праці відповідно
до вимог нормативних актів, а також
забезпечити додержання прав
працівників, гарантованих
законодавством про охорону праці.

Згідно ст. 4 ЗУ «Про охорону праці»
державна політика в галузі охорони
праці базується на принципах: -
пріоритету життя і здоров'я
працівників, повної відповідальності
роботодавця за створення належних,
безпечних і здорових умов праці.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа
має право на відшкодування моральної
шкоди, завданої внаслідок порушення її
прав. Зокрема, моральна шкода полягає у
фізичному болю та стражданнях, яких
вона зазнала у зв'язку з каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я.

У п. 9 постанови Пленуму Верховного суду
України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову
практику по справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» звернуто
увагу на те, що розмір відшкодування
моральної (немайнової) шкоди суд
визначає залежно від характеру та
обсягу страждань (фізичних, душевних,
психічних тощо), яких зазнав позивач,
характеру немайнових втрат (їх
тривалості, можливості відновлення
тощо) та з урахуванням інших обставин.
Зокрема, враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін у
його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану,
добровільне - за власною ініціативою
чи за зверненням потерпілого -
спростування інформації редакцією
засобу масової інформації. При цьому
суд має виходити із засад розумності,
виваженості та справедливості. У
випадках, коли межі відшкодування
моральної шкоди визначаються у
кратному співвідношенні з мінімальним
розміром заробітної плати чи
неоподатковуваним мінімумом доходів
громадян, суд при вирішенні цього
питання має виходити з такого розміру
мінімальної заробітної плати чи
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, що діють на час розгляду
справи.

Втративши працездатність на
виробництві, позивач не взмозі в повній
мірі виконувати ту чи іншу роботу,
постійно повинен проходити курс
лікування у зв'язку з втратою
працездатності, обмежений в
життєдіяльності, а тому суд вважає, що
йому завдана моральна шкода.

Враховуючи наведене, характер
заподіяння позивачу моральної шкоди,
глибину його фізичних та душевних
страждань, виходячи із засад
виваженості та справедливості, суд
вважає позов обґрунтованим і таким, що
підлягає до задоволення, але частково.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 212-215, 218 ЦПК
України, суд -

в и р і ш и в :

Позов задоволити частково.

Стягнути з Державного Підприємства
«Львіввугілля» на користь ОСОБА_1 - 8 000
(вісім тисяч) грн. на відшкодування
моральної шкоди.

В решті позовних вимог - відмовити.

Стягнути з ДП «Львіввугілля» на
користь держави судовий збір в сумі - 243
грн. 60 коп.

Копію рішення направити ДП
«Львіввугілля».

На рішення може бути подана
апеляційна скарга до апеляційного суду
Львівської області на протязі 10 днів з
часу проголошення.

Суддя:
М. Д. Кріль