АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/3001/2014
Головуючий у 1 інстанції - Вовк Є.І.
Доповідач - Борисова О.В.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати з розгляду цивільних справ
Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М.,
Гаращенка Д.Р.

при секретарі: МургаМ.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою представника
відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення
Дарницького районного суду м. Києва від
24 жовтня 2013 року по справі за позовом
приватного акціонерного товариства
«Страхова компанія «АХА Страхування»
до ОСОБА_2 про відшкодування шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А:

Улипні 2013 року позивач звернувся до
суду з зазначеним позовом, в якому
просив втягнути на користь ПрАТ «СК
«АХА Страхування» з відповідача в
порядку регресу витрати в сумі 27689,69
грн. та судові витрати.

В мотивування вимог посилався на те, що
у позивача відповідно до ст.ст. 22, 993, 1191
ЦК України та ст.27 Закону України «Про
страхування» є право регресної вимоги
до відповідача про стягнення
виплаченої суми завданої ним шкоди.

Заочним рішенням Дарницького
районного суду м. Києва від 24 жовтня 2013
року позов задоволено.

Стягнуто на користь ПрАТ «Страхова
компанія «АХА Страхування» з ОСОБА_2 в
порядку регресу витрати в сумі 27689,69
грн. та судовий збір у розмірі 276,89 грн.

Ухвалою Дарницького районного суду м.
Києва від 17 грудня 2013 року заяву ОСОБА_2
про перегляд заочного рішення
залишено без задоволення.

Не погодившись з рішенням суду першої
інстанції, представник відповідача
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу
та посилаючись на неправильне
застосування норм матеріального і
порушення норм процесуального права,
просить рішення суду скасувати та
ухвалити нове про відмову у
задоволенні позову в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної
скарги вказує, зокрема, що відповідно
до положень Закону України «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» позивачу повинно бути
відшкодовано саме розмір
матеріального збитку, а не розмір
вартості відновлювального ремонту.
Тобто, розмір збитку повинен бути
визначений автотоварознавцем
відповідно до його звіту складеного у
відповідності з Методикою
товарознавчої експертизи та оцінки
колісних транспортних засобів,
затвердженої Міністерством юстиції
України та Фондом державного майна
України 24.11.2003 року, в редакції наказу
Міністерства юстиції України та Фонду
державного майна України від 24.07.2009
року № 1335/5/1159.

В судовому засіданні апеляційного суду
відповідач та його представник
підтримали доводи апеляційної скарги
та просили її задовольнити.

Позивач в судове засідання не з'явився,
про день, час та місце розгляду справи
був повідомлений належним чином,
колегія суддів вважає можливим
розглядати справу у його відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які з'явились,
перевіривши матеріали справи та
обговоривши доводи апеляційної скарги
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд виходив з
того, що позивач, як страховик, отримав
право вимоги до відповідача в межах
розміру виплаченого відшкодування.

Судом першої інстанції встановлено, що
11.02.2012 року з вини відповідача сталася
ДТП, внаслідок якої, автомобілю
«Тойота», днз. НОМЕР_1 було завдано
шкоду в розмірі 76689,69 грн.

Постановою Шевченківського районного
суду м. Києва від 24.02.2012 року
відповідача було визнано винним у
вчиненні ДТП.

За договором добровільного
страхування наземного транспорту №
0326-а/11к-03 від 12.04.2011 pоку укладеного між
позивачем та ПАТ «БАНК КАМБІО»,
страхова компанія взяла на себе
зобов'язання компенсувати будь-яке
пошкодження або знищення автомобіля
«Тойота», днз. НОМЕР_1, його окремих
частин чи додаткового обладнання
внаслідок ДТП.

На підставі страхових актів №
2012/V/OMOD01216/VESKO4731 від 02.03.2012 pоку, №
2012/VOMOD01216/VESKO7065 від 29.03.2012 pоку, було
виплачено страхувальнику належне йому
страхове відшкодування розмірі 76689,69
грн.

Згідно з ст.27 Закону України «Про
страхування» до страховика, який
виплатив страхове відшкодування за
договором майнового страхування, в
межах фактичних затрат переходить
право вимоги, яке страхувальник або
інша особа, що одержала страхове
відшкодування, має до особи,
відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ст.993 ЦК України до
страховика, який виплатив страхове
відшкодування за договором майнового
страхування, у межах фактичних витрат
переходить право вимоги, яке
страхувальник або інша особа, що
одержала страхове відшкодування, має
до особи, відповідальної за завдані
збитки.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
суд першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку щодо
задоволення позовних вимог ПрАТ «СК
«АХА Страхування» та правомірно
стягнув з відповідача на користь
позивача суму сплаченого страхового
відшкодування у розмірі 27689,69 грн.

Разом з тим посилання суду першої
інстанції в мотивувальній частині
рішення на ст.1191 ЦК України колегія
суддів вважає помилковим.

Так, згідно з ч.1 ст.1191 ЦК України особа,
яка відшкодувала шкоду, завдану іншою
особою, має право зворотної вимоги
(регресу) до винної особи у розмірі
виплаченого відшкодування, якщо інший
розмір не встановлений законом.

ПАТ «БАНК КАМБІО» скориставшись правом
на отримання страхової виплати від
ПрАТ «СК «АХА Страхування» передав
останній своє право вимоги до особи,
відповідальної за спричинення шкоди
страховику.

До страховика переходить право вимоги
до особи, відповідальної за завдані
збитки, лише в разі виплати страхового
відшкодування за договором майнового
страхування. Перехід права вимоги від
страхувальника до страховика за
договором добровільного страхування
є суброгацією.

Вирішуючи дану справу районний суд не
розмежував поняття регресу і
суброгації та стягнув суму страхового
відшкодування, яка підлягала стягненню
з винної особи на підставі ст.993 ЦК та
ст. 27 Закону України«Про страхування»,
як відшкодування шкоди в порядку
регресу із одночасним посиланням на
указані норми закону та ст.1191 ЦК, яка не
підлягає застосуванню до спірних
правовідносин.

Отже, в даному випадку відбувся перехід
прав страхувальника до страховика на
підставі договору, що є суброгацією,
для регулювання якої встановлено
особливий правовий режим, передбачений
ст.993 ЦК України та ст.27 Закону України
«Про страхування».

На підставі викладеного колегія суддів
вважає, що рішення суду першої
інстанції підлягає зміні, а саме
виключення з мотивувальної частини
рішення суду посилання на ст.1191 ЦК
України.

В силу ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу.

Посилання апелянта на те, що рахунок -
фактура № 00020778 від 23.02.2012 pоку не може
бути належним підтвердженням розміру
завданих збитків, є безпідставними,
оскільки при суброгації з винної особи
підлягає стягненню розмір шкоди, який
фактично був виплаченим.

Також, як вбачається зі звіту № 125 з
визначення вартості матеріального
збитку, завданого власнику
транспортного засобу, складеного
оцінювачем ТОВ «Незалежна
Експертно-Асистуюча компанія»
вартість матеріального збитку,
завданого власнику автомобіля
«Тойота», днз. НОМЕР_1 в результаті його
пошкодження при ДТП складає 79150,49 грн.

Колегія суддів відхиляє доводи
апеляційної скарги про те, що
позивачем не доведено розмір збитків,
який було спричинено, оскільки
позивачем надано належні та допустимі
докази на підтвердження позовних
вимог.

Крім того, апелянтом не надано доказів
на підтвердження того, що в рахунок
фактуру включені також деталі, які
були пошкоджені при ДТП.

Доводи апеляційної скарги про те, що
оцінювачем при визначені вартості
матеріального збитку, завданого
власнику автомобіля «Тойота» не було
враховано коефіцієнт фізичного зносу
з урахуванням перепробігу даного
транспортного засобу колегія суддів
відхиляє, оскільки відповідно до
Методики товарознавчої експертизи та
оцінки колісних транспортних засобів
коефіцієнт фізичного зносу,
приймається таким, що дорівнює нулю для
нових складників та для складників
колісних транспортних засобів (далі
КТЗ), строк експлуатації яких не
перевищує 7 для інших легкових КТЗ (не
виробництва країн СНД), за винятком
якщо колісний транспортний засіб
експлуатувався в інтенсивному режимі,
а саме, якщо фактичний пробіг фактично
щонайменше вдвічі більший за
нормативний.

Як вбачається зі звіту № 125
нормативний пробіг для даного КТЗ
складає 22,600 тис. км, фактичний пробіг
досліджуваного КТЗ складає 30,473 тис. км,
а тому колегія суддів погоджується з
висновком спеціаліста про те, що
коефіцієнт фізичного зносу дорівнює
нулю.

В решті рішення залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 218, 303,304,307,309, 316, 317 ЦПК України,
колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу представника
відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 -
задовольнити частково.

Рішення Дарницького районного суду м.
Києва від 24 жовтня 2013 року змінити.

Виключити з мотивувальної частини
рішення посилання на ст.1191 ЦК України.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: