Номер провадження № 22-ц/785/2306/14
Головуючий у першій інстанції
Доповідач Панасенков В. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.03.2014 року
м. Одеса

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Одеської області в складі:

головуючого - судді
Панасенкова В.О.

суддів:
Громіка Р.Д.

Драгомерецького М.М.,

при секретарі:
Горновій А.О.,

за участю: представника позивачки
ОСОБА_1, - ОСОБА_4, відповідачки ОСОБА_5,
та її представників ОСОБА_6, ОСОБА_7,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 02 грудня 2013 року за позовом ОСОБА_1
до ОСОБА_5 про повернення безпідставно
набутих грошових коштів та
відшкодування збитків,

в с т а
н о в и л а:

14 жовтня 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи
вимоги тим, що 08 липня 2011 року між нею,
ОСОБА_1, та відповідачкою ОСОБА_5
укладено договір оренди з наступним
викупом. Згідно з п. 1 договору
відповідачка передала, а вона прийняла
в користування житловий будинок
АДРЕСА_1 з наступним викупом за 240300 грн.,
що на день складання договору складало
30000 дол. США за курсом НБУ 8,01 грн. за 1
дол. США. Пунктом 3 договору сторони
визначили порядок розрахунку за
купівлю житлового будинку, тобто з
розстрочкою платежу. В договорі
відсутні істотні умови щодо розміру,
способу, форми і строків орендної плати
та орендодавцем за цім договором може
бути лише підприємство, а не фізична
особа. З урахуванням змісту договору та
дійсних намірів сторін насправді був
укладений договір купівлі-продажу,
який підлягає нотаріальному
посвідченню та державної реєстрації.
Таким чином, укладений договір оренди з
наступним викупом є удаваним
правочином, а договір купівлі-продажу
будинку, якій насправді вчинили
сторони, є нікчемним (недійсним),
оскільки не було дотримано вимог щодо
його нотаріального посвідчення та
державної реєстрації. Тому
відповідачка зобов'язана повернути їй
все, що вона одержала за угодою. Станом
на 21 серпня 2012 року відповідачка ОСОБА_5
одержала за угодою 15000 дол. США, що
підтверджується розписками,
складеними власноручно відповідачкою.
Будинок, який вона намагалася придбати,
потребував капітального ремонту
конструктивних елементів. Тому після
вселення вона перекрила дах, укріпила
вимощення разом з фундаментом,
замінила вікна та двері (вхідні та
міжкімнатні), провела ремонт вигрібної
ями, системи водопостачання та
водовідведення, системи
теплопостачання, на що витратила
власні грошові кошти на суму 14984 грн.
Вказані поліпшення житлового будинку є
невід'ємними, тому вона має право на
відшкодування майнових збитків.

Посилаючись на ці обставини, позивачка
ОСОБА_1 просила суд визнати договір
оренди з наступним викупом, укладений 08
липня 2011 року, удаваним правочином,
вчиненим для приховання іншого
правочину - договору купівлі-продажу
житлового будинку, встановити
нікчемність правочину купівлі-продажу
житлового будинку, застосувати
наслідки нікчемного правочину
купівлі-продажу житлового будинку та
стягнути з відповідачки ОСОБА_5 на її
користь 116815 грн., майнову шкоду в
розмірі 14984 грн. та сплачений судовий
збір в сумі 1318 грн. (а.с. 2-4).

Відповідачка ОСОБА_5 проти позову
заперечувала.

Рішенням суду першої інстанції позов
ОСОБА_1 задоволено частково. Суд
стягнув з відповідачки ОСОБА_5 на
користь позивача грошові кошти в
розмірі 119850 грн. В решті позову
відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідачка
ОСОБА_5 просить рішення суду першої
інстанції скасувати й ухвалити нове
рішення про відмову у задоволенні
позову, мотивуючи тим, що суд першої
інстанції порушив норми
процесуального і матеріального права,
судом не враховано, що договір оренди
будинку з наступним викупом є
неукладеним і таким, що не породжує для
сторін прав та обов'язків, та те, що
посилаючись як на підставу для
задоволення вимог ст. ст. 548, 570 ЦК
України суд вийшов за межі вимог,
заявлених позивачем.

Заслухавши доповідача, доводи
апеляційної скарги відповідачки
ОСОБА_5, пояснення на апеляцію
представника позивачки ОСОБА_1, -
ОСОБА_4, відповідачки ОСОБА_5, та її
представників ОСОБА_6, ОСОБА_7,
перевіривши матеріали справи,
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах позовних вимог та доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга
відповідача задоволенню не підлягає,
оскільки рішення постановлено з
дотримання норм матеріального та
процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідачці ОСОБА_5 на праві власності
належить житловий будинок АДРЕСА_1 на
підставі договору дарування від 23
березня 1995 року та земельна ділянка, на
якій розташований будинок, на підставі
свідоцтв про право власності від 21
серпня 2013 року (а.с 36-42).

08 липня 2011 року між позивачкою ОСОБА_1,
та відповідачкою ОСОБА_5 укладено у
простій письмовій формі договір оренди
з наступним викупом (а.с. 9).

Згідно з п. 1 договору відповідачка
ОСОБА_5 передала, а позивачка прийняла в
користування житловий будинок АДРЕСА_1
з наступним викупом за 240300 грн., що на
день складання договору складало 30000
дол. США (а.с. 9).

Станом на 21 серпня 2012 року відповідачка
ОСОБА_5 одержала за угодою 15000 дол. США,
що підтверджується розписками,
складеними власноручно відповідачкою
(а.с. 9зв.-10) та визнається відповідачкою
в судовому засіданні.

Статтею 810-1 ЦК України, в редакції
чинній на час укладання спірного
договору оренди, передбачено, що оренда
житла з викупом є особливим видом найму
(оренди) житла, що може передбачати
відступлення орендодавцем права
вимоги боргу іншій особі -
вигодонабувачу.

За договором оренди житла з викупом
одна сторона -
підприємство-орендодавець передає
другій стороні - фізичній особі
(особі-орендарю) житло за плату на
довготривалий (до 30 років) строк, після
закінчення якого або достроково, за
умови повної сплати орендних платежів,
житло переходить у власність орендаря.

Підприємство-орендодавець набуває
право власності на попередньо обране
особою-орендарем житло з метою
подальшої передачі такого житла у
довгострокову оренду з викупом такій
особі та здійснює розпорядження таким
житлом до його повного викупу.

Укладення та припинення договору
оренди житла з викупом здійснюються на
умовах та у порядку, визначених
законом.

Істотними умовами договору оренди
житла з викупом є: 1) найменування
сторін; 2) характеристики житла, щодо
якого встановлюються відносини оренди
з викупом; 3) строк, на який укладається
договір; 4) розміри, порядок формування,
спосіб, форма і строки внесення
орендних платежів та умови їх
перегляду; 5) умови дострокового
розірвання договору; 6) порядок
повернення коштів у разі дострокового
розірвання або припинення договору; 7)
права та зобов'язання сторін; 8)
відповідальність сторін; 9) інші умови,
визначені законом.

До договору оренди житла з викупом
застосовуються положення статей 811,
813-820, 823, частини другої статті 825, статей
826, 1232-1 цього Кодексу з урахуванням
особливостей, встановлених законом.

Договір оренди житла з викупом є
документом, що свідчить про перехід
права власності на нерухоме майно від
підприємства-орендодавця до
особи-орендаря з відкладальними
обставинами, визначеними законом.

Відповідно до ч.ч. 2. та 3 ст. 811 ЦК України
договір оренди житла з викупом
підлягає обов'язковому нотаріальному
посвідченню. Договір оренди житла з
викупом підлягає обов'язковій
державній реєстрації у порядку,
визначеному законом.

Згідно із ч. 1 ст. 210, ч. 3 ст. 640 ЦК України
правочин, який підлягає і
нотаріальному посвідченню і державної
реєстрації, є вчиненим з моменту його
державної реєстрації.

За загальним правилом кожна особа має
право на захист свого цивільного права
лише в разі його порушення, невизнання
або оспорювання (частина перша статті
15 ЦК України, частина перша статті 3 ЦПК
України).

За таких обставин, вирішуючи спір, суд
першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку, що договір
оренди житлового будинку з наступним
викупом від 08 липня 2011 року є
неукладеним, відповідачка ОСОБА_5
відмовляється повернути позивачці
одержані за договором грошові кошти в
сумі 15000 дол. США. Тому права позивачки
порушені й у відповідності до ст. ст. 15,
16 ЦК України підлягають захисту судом
шляхом стягнення з відповідачки на її
користь суми сплачених за договором 15000
дол. США, що за курсом НБУ на момент
вирішення спору еквівалентно 119850 грн.

Таким чином, перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених у суді першої інстанції,
колегія суддів дійшла висновку, що суд
першої інстанції виконав всі вимоги
цивільного судочинства і вирішив
справу згідно із законом.

Доводи відповідачки ОСОБА_5 в
апеляційній скарзі про те, що рішення
суду першої інстанції є незаконним і
необґрунтованим, оскільки суд не
врахував, що договір оренди будинку з
наступним викупом є неукладеним і
таким, що не породжує для сторін прав та
обов'язків, та те, що посилаючись як на
підставу для задоволення вимог ст. ст.
548, 570 ЦК України суд вийшов за межі
вимог, заявлених позивачем, не
приймаються до уваги з таких підстав.

З позовній заяви ОСОБА_1 вбачається, що
вона звернулася до суду з вимогами про
повернення безпідставно набутих
грошових коштів (а.с. 2).

Згідно із ст. 1212 ЦК України особа, яка
набула майно або зберегла його у себе
за рахунок іншої особи (потерпілого)
без достатньої правової підстави
(безпідставно набуте майно),
зобов'язана повернути потерпілому це
майно. Особа зобов'язана повернути
майно і тоді, коли підстава, на якій
воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються
незалежно від того, чи безпідставне
набуття або збереження майна було
результатом поведінки набувача майна,
потерпілого, інших осіб чи наслідком
події.

Положення цієї глави застосовуються
також до вимог про: 1) повернення
виконаного за недійсним правочином; 2)
витребування майна власником із чужого
незаконного володіння; 3) повернення
виконаного однією із сторін у
зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди
особою, яка незаконно набула майно або
зберегла його у себе за рахунок іншої
особи.

Судом першої інстанції з достовірністю
встановлено, що спірний договір оренди
будинку з наступним викупом є
неукладеним, відповідачка ОСОБА_5
одержала за договором 15000 дол. США, тому
вона зобов'язана повернути позивачці
ці грошові кошти, які є набутими без
достатньої правової підстави.

Згідно з ч.1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає справи не інакше як за
зверненням фізичних чи юридичних осіб,
поданим відповідно до цього Кодексу, в
межах заявлених ними вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Стаття 12 ЦК України передбачає, що
особа вільно, на власний розсуд, обирає
способи захисту цивільного права.

Пленум Верховного Суду України у п. 9
постанови № 5 "Про застосування норм
цивільного процесуального
законодавства, що регулюють
провадження у справі до судового
розгляду" роз'яснив, що уточнюючи
позовні вимоги або заперечення проти
позову, суд визначає характер спірних
правовідносин сторін, зміст їх
правових вимог і матеріальний закон, що
їх регулює, і яким належить керуватися
при вирішенні спору.

Зокрема, у позивача суд повинен
з'ясувати предмет позову (що конкретно
вимагає позивач), підставу позову (чим
він обґрунтовує свої вимоги) і зміст
вимоги (який спосіб захисту свого права
він обрав). З'ясовується правильність
об'єднання кількох однорідних вимог,
наявність у позивача інших вимог до
відповідача, які можуть бути
пов'язаними між собою, для вирішення
питання про їх об'єднання або
роз'єднання (стаття 126 ЦПК). У
відповідача суд з'ясовує суть
заперечення проти позову та характер
такого заперечення (процесуальний чи
матеріально-правовий).

З урахуванням вимог і заперечень
сторін, обставин, на які посилаються
інші особи, які беруть участь у справі,
а також норм права, які підлягають
застосуванню, суд визначає факти, які
необхідно встановити для вирішення
спору, і які з них визнаються кожною
стороною, а які підлягають доказуванню
(предмет доказування; стаття 179 ЦПК).

Оскільки підставою позову є фактичні
обставини, що наведені у заяві, то
зазначення позивачем конкретної
правової норми на обґрунтування позову
не є визначальним при вирішенні судом
питання про те, яким законом слід
керуватися при вирішенні спору.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що
предметом доказування під час судового
розгляду є факти, які обґрунтовують
заявлені вимоги чи заперечення або
мають інше значення для вирішення
справи (причини пропуску строку
позовної давності тощо) і підлягають
встановленню при ухваленні судового
рішення. Для встановлення у судовому
засіданні фактів, зазначених у частині
першій цієї статті, досліджуються
показання свідків, письмові та речові
докази, висновки експертів.

Згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами
позову, які відповідно до ст. ст. 31, 215
цього Кодексу суд не може змінити без
згоди позивача, є обставини, якими
останній обґрунтовує вимоги, а не саме
по собі посилання на певну норму
закону.

Тому в разі посилання позивача не на ту
норму закону, суд уточнює підстави
позову й застосовує норму закону, яка
їм відповідає, незалежно від згоди на
це позивача.

Таким чином, застосування судом першої
інстанції до спірних правовідносин
іншого закону чим той закон, яким
позивака обґрунтувала свої позовні
вимоги, не є порушенням принципу
диспозитивності цивільного
судочинства.

Тому колегія суддів вважає, що суд
першої інстанції всебічно та повно
встановив обставини, що мають значення
для справи, дав належну оцінку наданим
доказам у відповідності до положень
процесуального законодавства та
правильно виходив з того, що є законні
підстави для задоволення позову
частково.

Отже, наведені в апеляційній скарзі
доводи не спростовують висновків суду
і не містять підстав для висновків про
порушення або неправильне
застосування судом норм права, які
привели до неправильного вирішення
справи й законних підстав для
скасування рішення суду першої
інстанції і ухвалення нового рішення
про відмову у задоволенні позову
немає.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 315, 317,
319 ЦПК України, колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Одеської області,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити,
рішення Білгород-Дністровського
міськрайонного суду Одеської області
від 02 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена в
касаційному порядку до суду касаційної
інстанції протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили ухвалою.

Судді апеляційного суду Одеської
області: В.О.
Панасенков

Р.Д. Громік

М.М. Драгомерецький