Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" лютого 2014 р. Іллічівський
районний суд м. Маріуполя Донецької
області під головуванням судді
Хараджа О. О., при секретарі Ковальовій
О.О., розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Маріуполі цивільну
справу за позовом Публічного
акціонерного товариства
«Маріупольський завод важкого
машинобудування» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
визнання осіб такими, що втратили право
користування жилим приміщенням, а
також за зустрічним позовом ОСОБА_1,
ОСОБА_2 до Публічного акціонерного
товариства «Маріупольський завод
важкого машинобудування», третя особа -
Служба у справах дітей Іллічівської
райадміністрації Маріупольської
міської ради, про зобов'язання видати
ордер на вселення, -

В С Т А Н О В И В:

05.08.2013 року Публічне акціонерне
товариство «Маріупольський завод
важкого машинобудування» (далі - ПАТ
«МЗВМ») звернулось до суду з позовом до
ОСОБА_1 про визнання її такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням. В обґрунтування позову
зазначила, що у грудні 1985 року за
спільною згодою адміністрації
підприємства та профспілкового
комітету відповідачці було виділено
житлове приміщення у гуртожитку № 7 ПАТ
«МЗВМ», розташованого в АДРЕСА_1. На
підставі зазначеного рішення 10 грудня
1985 року відповідачку було
зареєстровано у гуртожитку, остання
реєстрація була проведена 04.04.2008 року.
На даний час фактичне місце проживання
відповідачки невідомо, проте з
реєстрації за вказаною адресою її не
знято. Просила визнати ОСОБА_1 такою, що
втратила право користування житловим
приміщенням.

У жовтні 2013 року відповідачка ОСОБА_1
звернулась до суду із зустрічним
позовом, в якому просила зобов'язати
ПАТ «МЗВМ» видати ордер на вселення її
сім'ї у складі двох осіб до житлового
приміщення, яке знаходиться по АДРЕСА_1
і було виділене їй на підставі
спільного рішення адміністрації ВАТ
«МЗВМ» у грудні 1985 року. В
обґрунтування позову вказала, що у 1985
році за спільним рішенням
адміністрації підприємства та
профспілкового комітету їй як
працівнику було виділено житлове
приміщення у гуртожитку № 7 ПАТ «МЗВМ»,
розташованого в АДРЕСА_1, а саме місце у
кімнаті. В теперішній час вона
перебуває у черзі на отримання житла,
власного житла не має. Вона
неодноразово зверталась до коменданта
гуртожитку з проханням виділити
кімнати для неї та її дитини, однак
отримувала відмову із посиланням на те,
що у гуртожитку не можна проживати
разом з дитиною. В теперішній час вона
не проживає у гуртожитку не за власним
бажанням, а через те, що адміністрація
ПАТ «МЗВМ» чинить їй перешкоди і вона
не може користуватись житловим
приміщенням, бо їй відмовляють у
вселенні до гуртожитку. У 1985 році їй не
було видано ордер на вселення до
гуртожитку.

05.08.2013 року ПАТ «МЗВМ» також звернулось
до суду з позовом до ОСОБА_2 про
визнання її такою, що втратила право
користування житловим приміщенням. В
обґрунтування позову зазначила, що у
червні 2012 року за спільною згодою
адміністрації підприємства та
профспілкового комітету відповідачці
було виділено житлове приміщення у
гуртожитку № 7 ПАТ «МЗВМ»,
розташованого в АДРЕСА_1. На підставі
зазначеного рішення 06 червня 2012 року
відповідачку було зареєстровано у
гуртожитку. На даний час фактичне місце
проживання відповідачки невідомо,
проте з реєстрації за вказаною адресою
її не знято. Просила визнати ОСОБА_2
такою, що втратила право користування
житловим приміщенням.

18.12.2013 року представник позивача надала
суду заяву про уточнення підстави
позову, в якій зазначила, що у грудні 1985
року за спільною згодою адміністрації
підприємства та профспілкового
комітету ОСОБА_1 було виділено житлове
приміщення у гуртожитку № 7 ПАТ «МЗВМ»,
розташованого в АДРЕСА_1, в якому
остання була зареєстрована 10.12.1985 року.
В картку прописки ОСОБА_1 згідно ст. 29 ЦК
України були внесені відомості про її
доньку ОСОБА_2 на підставі цього запису
06.06.2012 року відповідачку було
зареєстровано у гуртожитку у зв'язку із
тим, що вона досягла 16-річного віку і їй
необхідно було отримати паспорт. На
момент звернення ОСОБА_2 до паспортиста
гуртожитку ані ОСОБА_1, ані ОСОБА_2 у
гуртожитку не проживали, майно та
особисті речі не зберігали. Їх фактичне
місце проживання на теперішній час
невідоме. Просила визнати ОСОБА_2 такою,
що втратила право користування
житловим приміщенням.

У жовтні відповідачка ОСОБА_2
звернулась до суду із зустрічним
позовом, в якому просила зобов'язати
ПАТ «МЗВМ» видати ордер на її вселення
до житлового приміщення, яке
знаходиться по АДРЕСА_1 і було виділене
їй на підставі спільного рішення
адміністрації ВАТ «МЗВМ» у червні 2012
року. В обґрунтування позову вказала,
що у 2012 році за спільним рішенням
адміністрації підприємства та
профспілкового комітету їй як члену
родини працівника було виділено
житлове приміщення у гуртожитку № 7 ПАТ
«МЗВМ», розташованого в АДРЕСА_1.
Вселення до виділеного житлового
приміщення не було проведено, оскільки
їй не було видано ордер на вселення до
гуртожитку. В теперішній час вона з
матір'ю перебувають у черзі на
отримання житла, власного житла не
мають. Її мати як працівник
підприємства неодноразово зверталась
до коменданта гуртожитку з проханням
виділити кімнати для неї та її дитини,
однак отримувала відмову із посиланням
на те, що у гуртожитку не можна
проживати разом з дитиною. В теперішній
час вона не проживає у гуртожитку не за
власним бажанням, а через те, що
адміністрація ПАТ «МЗВМ» чинить їй
перешкоди і вона не може користуватись
житловим приміщенням, бо їй
відмовляють у вселенні до гуртожитку.

Ухвалою Іллічівського райсуду м.
Маріуполя від 24.01.2014 року вказані
позови були об'єднані в одне
провадження.

У судовому засіданні представник ПАТ
«МЗВМ» позовні вимоги підтримала у
повному обсязі з підстав, викладених у
позовах, зазначивши, що дійсно у грудні
1985 року рішенням адміністрації ПАТ
«МЗВМ» ОСОБА_1 було надано житлове
приміщення в гуртожитку №7 по АДРЕСА_1,
в якому вона мешкала до листопада 1995
року. З того часу вона виїхала і більше
з проханням вселити її до гуртожитку до
адміністрації підприємства не
зверталась. ЇЇ донька ОСОБА_2 була
зареєстрована в тому ж гуртожитку
06.06.2012 року за місцем реєстрації своєї
матері у зв'язку із досягненням 16-річчя,
однак у гуртожиток не вселялась, ордер
на вселення не отримувала та до ПАТ
«МЗВМ» не зверталась для фактичного
вселення. Їх речей на спірній житловій
площі немає. Вказує на відсутність їх в
гуртожитку без поважних причин, через
це просить задовольнити позовні вимоги
та визнати відповідачів такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням.

Відповідачка ОСОБА_1 у судовому
засіданні позовні вимоги не визнала
повністю. В обґрунтування своїх
зустрічних вимог та одночасно
заперечень пояснила, що їй у 1985 році
адміністрацією підприємства було
надано койко-місце в гуртожитку №7, в
якому вона прожила 10 років. Ордер їй у
1985 році не видавався. Після народження
доньки у листопаді 1995 року вони разом
були вимушені виїхати із займаного
приміщення, оскільки комендант
гуртожитку заборонила їй вселятися
разом із дитиною посилаючись на те, що
гуртожиток не має статусу сімейного. З
пологового будинку вона поїхала
відразу до своєї сестри, яка допомагала
їй із новонародженою дитиною, а через
три місяці забрала із гуртожитку свої
речі. Дізнатись про можливість надання
їй кімнати у гуртожитку для проживання
з дитиною вона не намагалась. З того
часу вона не має можливості вселитися
до гуртожитку разом із донькою ОСОБА_2,
яка була зареєстрована в гуртожитку в
червні 2012 року у зв'язку із досягненням
16-річного віку. Вона неодноразово усно
зверталась до коменданта гуртожитку, а
також до керівництва підприємства із
проханням виділити їй кімнату у
гуртожитку, проте відповідь завжди
була негативною через відсутність
вільних місць. До теперішнього часу
вона працює на підприємстві позивача.
Вона коли зверталась до гуртожитку не
просила виділити їй койко-місце, а
просила саме кімнату. Просила
зобов'язати ПАТ «МЗВМ» видати їй ордер
на вселення до гуртожитку на родину у
складі двох осіб.

Представник відповідачів у судовому
засіданні також не визнала позовні
вимоги, зустрічні позови підтримала та
пояснила, що ПАТ «МЗВМ» порушили вимоги
законодавства щодо обов'язку видачі
ордера на вселення у зареєстрованому
приміщенні та перешкоджали
відповідачам вселитись до гуртожитку.
Просила у задоволенні позовних вимог
відмовити, зустрічні позови
задовольнити.

Відповідачка ОСОБА_2 у судове засідання
не з'явилась, надала суду заяву про
розгляд справи без її присутності, в
якій зазначила, що позовні вимоги не
визнає, просить відмовити у їх
задоволенні.

Представник третьої особи - Служби у
справах дітей Іллічівської
райадміністрації Маріупольської
міської ради, у судове засідання не
з'явилась, надала суду заяву про
розгляд справи за її відсутності,
позовні вимоги ОСОБА_2 підтримала.

Свідок ОСОБА_3 в судовому засіданні
пояснила, що працює разом з ОСОБА_1 з 1981
року. Після того як остання прийшла на
роботу на підприємство її
зареєстрували у гуртожитку і виділили
їй місце для проживання. Приблизно у
2007-2008 роках, коли усіх працівників
переводили до ПАТ «МЗВМ», вона
побачила, що у паспорті відповідачки
відсутня реєстрація. Остання пояснила,
що її зняли з реєстрації у зв'язку з тим,
що вона не проживала у гуртожитку. На її
прохання ОСОБА_1 знову було
зареєстровано у гуртожитку, проте без
виділення кімнати. Вона разом з ОСОБА_1
неодноразово звертались до коменданта
гуртожитку з проханням виділити
кімнату останній, проте через
відсутність місць їм було відмовлено.

Свідок ОСОБА_4, яка працює
сестрою-господаркою у гуртожитку №7,
пояснила, що вона працює на займаній
посаді з квітня 2012 року. ОСОБА_1 вона не
знає і ніколи у гуртожитку не бачила.
Остання у гуртожитку не проживає, її
речі не зберігаються. В теперішній час
підставою для вселення є ордер, проте
раніше ордера не видавали.

Свідок ОСОБА_5, яка є начальником
ділянки гуртожитків, суду пояснила, що
відповідачка ОСОБА_1 фактично не
проживає у гуртожитку, має лише
реєстрацію. Працювала вона у
гуртожитку №7 з квітня 2010 року
бухгалтером, з осені 2011 року -
начальником ділянки гуртожитків.
ОСОБА_1 жодного разу не зверталась до
неї з проханням виділити житлову площу.
Вона веде чергу осіб, які потребують
вселення. З 2004 року гуртожиток набув
статус службового. Для виділення особі
койко-місця у гуртожитку, він має
надати клопотання з цеху та
профспілкового комітету на таке
виділення.

Суд, вислухавши сторони, свідків,
дослідивши матеріали справи, вважає, що
позовні вимоги ПАТ «МЗВМ» підлягають
задоволенню, а у задоволені зустрічних
позовних вимог ОСОБА_1 та ОСОБА_2 слід
відмовити з наступних підстав.

Згідно витягу про державну реєстрацію
прав №16428640 від 26.10.2007 року, виданого МКП
«Маріупольське бюро технічної
інвентаризації», ВАТ «Маріупольський
завод важкого машинобудування» є
власником будинку АДРЕСА_1 на підставі
свідоцтва про право власності від
26.10.2007 року. Згідно листа Виконавчого
комітету Маріупольської міської ради
від 04.12.2013 року №07-3802-02 гуртожиток №7 по
АДРЕСА_1 перебуває у власності та на
балансі ПАТ «МЗВМ» та у комунальну
власність міста ще не був переданий.
(а.с. 56, 150).

У грудні 1985 року спільним рішенням
адміністрації підприємства та
профспілкового комітету ОСОБА_1, як
працівнику підприємства, було виділено
койко-місце у житловому приміщенні
гуртожитку №7 по АДРЕСА_1. Даний факт
визнаний сторонами та ніким не
оспорюється.

У листопаді 1995 року ОСОБА_1, після
народження дитини ОСОБА_2, самостійно
покинула виділене їй койко-місце у
житловому приміщенні гуртожитку №7 по
АДРЕСА_1 та забрала звідти усі свої
речі, оскільки наявне в ньому
койко-місце її не влаштовувало. З того
часу ОСОБА_1 разом зі своєю донькою
ОСОБА_2 фактично мешкає в іншому
приміщенні. У зв'язку із досягненням 16
річного віку та необхідністю отримання
паспорту 06.06.2012 року ОСОБА_2 була
зареєстрована у спірному гуртожитку №7
за місцем реєстрації матері, що
підтверджується відміткою про
реєстрацію у паспорті (а.с. 93) та
відповідною заявою ОСОБА_1 (а.с. 124).

Також згідно двох письмових заяв
ОСОБА_1, одна з яких від 26.02.2002 року (а.с.
159, 160), вона зверталась до адміністрації
підприємства з проханням здійснити
лише реєстрацію для заміни паспорту та
потім продовжувала строк своєї
реєстрації ще на один рік. Доказів того,
що ОСОБА_1 перед адміністрацією
підприємства ставила питання про
фактичне вселення та надання їй та її
доньці житлового приміщення для
проживання у гуртожитку, суду не
надано.

Згідно довідки з відділу адресно -
довідкової роботи ГУ ДМС України в
Донецькій області ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1,
та ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2, зареєстровані у
гуртожитку №7 по АДРЕСА_1 з 04 квітня 2008
року та з 06 червня 2012 року відповідно,
що також підтверджується і копією
картки реєстрації (а.с. 4, 11, 64, 71).

Відповідачка ОСОБА_1 не проживає у
гуртожитку №7 по АДРЕСА_1 з 2008 року і по
теперішній час, майно її за місцем
реєстрації не зберігається, що
підтверджується актами, складеними
комісією у складі начальника ділянки
гуртожитків та сестри - господарки
гуртожитку № 7 від 14 травня 2013 року, 12
червня 2013 року та 25 липня 2013 року. (а.с.
6-8).

Відповідачка ОСОБА_2 також не проживає
у гуртожитку №7 по АДРЕСА_1 з 2012 року і
по теперішній час, майно її за місцем
реєстрації не зберігається, що
підтверджується актами, складеними
комісією у складі начальника ділянки
гуртожитків та сестри - господарки
гуртожитку № 7 від 14 травня 2013 року, 12
червня 2013 року та 25 липня 2013 року. (а.с.
66-68).

Даний факт підтвердили і допитані у
судовому засіданні свідки ОСОБА_4 та
ОСОБА_5

Крім того, особовий рахунок на ім'я
відповідачів ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
зареєстрованих у гуртожитку №7 по
АДРЕСА_1, не відкривався та
заборгованість перед ПАТ «МЗВМ»
відсутня. (а.с. 9, 69).

Даючи оцінку правовідносинам, що є
предметом судового розгляду, суд
виходить із наступного.

Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові
належать права володіння, користування
та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено,
що власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Статтею 8 Європейської «Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод» від 04.11.1950 року № ETS N 005,
ратифікованою Законом України від
17.07.1997 року №475/97-ВР «Про ратифікацію
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод 1950 року»,
закріплено право на житло.

Конституцією України також серед
основних прав і свобод людини й
громадянина проголошено право на
житло.

У статті 47 Конституції України
передбачено, що кожен має право на
житло. Ніхто не може бути примусово
позбавлений житла, інакше як на
підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто
не може бути виселений із займаного
жилого приміщення або обмежений у
праві користування жилим приміщенням
інакше як з підстав і в порядку,
передбачених законом.

Згідно статті 71, 72 Житлового кодексу
України при тимчасовій відсутності
наймача або членів його сім'ї за ними
зберігається жиле приміщення протягом
шести місяців. Визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням внаслідок відсутності
цієї особи понад встановлені строки,
провадиться в судовому порядку.

Визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням,
провадиться в судовому порядку
внаслідок відсутності цієї особи понад
шість місяців без поважних причин.

Відповідно до абз. 1 п. 10 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 12
квітня 1985 року N 2 "Про деякі питання, що
виникли в практиці застосування судами
Житлового кодексу України" у справах
про визнання наймача або члена його
сім'ї таким, що втратив право
користування жилим приміщенням (ст. 71
ЖК), необхідно з'ясовувати причини
відсутності відповідача понад
встановлені строки. Суд може
продовжити пропущений строк у разі їх
поважності (перебування у відрядженні,
у осіб, які потребують догляду,
внаслідок неправомірної поведінки
інших членів сім'ї тощо).

Вичерпного переліку таких поважних
причин житлове законодавство не
встановлює, в зв'язку з чим указане
питання вирішується судом у кожному
конкретному випадку з урахуванням
конкретних обставин справи.

Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь
які фактичні дані, на підставі яких суд
встановлює наявність або відсутність
обставин, що обґрунтовують вимоги та
заперечення сторін, та інших обставин
справи, які мають значення для справи.

ОСОБА_1 не надала суду об'єктивних
доказів застосування перешкод або
якихось обмежень з боку відповідальних
осіб ПАТ «МЗВМ» для її подальшого
проживання у спірному гуртожитку в 1995
році та в наступні роки до теперішнього
часу, а також нею не надано доказів
офіційного або письмового звернення до
адміністрації ПАТ «МЗВМ» з проханням
виділити житлову площу або койко-місця
у гуртожитку №7 для проживання разом із
дитиною, а тільки заяви здійснити
реєстрацію для заміни паспорту.
Натомість обставини справи свідчать,
що ОСОБА_1 разом із донькою ОСОБА_2
добровільно, без вчинення та
застосування дійсних перешкод з боку
інших осіб, за власним бажанням з
листопада 1995 року стали мешкати в
іншому місці та покинули житлове
приміщення гуртожитку №7 по АДРЕСА_1. Зі
свого боку ОСОБА_1 та ОСОБА_2 не надали
суду переконливих доказів в
обґрунтування поважності причин їх
відсутності та не проживання у
гуртожитку №7 по АДРЕСА_1 понад
встановлені статтею 71 ЖК України
строки. Суд не визнає відсутність
ордеру на вселення обґрунтованою
перешкодою для проживання
відповідачів з листопада 1995 року в
гуртожитку №7, оскільки із пояснень
обох сторін вбачається, що перешкод з
цього приводу для проживання не
виникало, а проживання було дозволено
та відбулось у грудні 1985 року на
підставі спільного рішення
адміністрації підприємства та
профспілкового комітету, що є
достатнім для виникнення права на
проживання.

Судом встановлено також, що на
теперішній час неможливо з'ясувати, на
підставі чого відповідачка ОСОБА_1 була
вселена до гуртожитку у 1985 році,
оскільки згідно акту від 20.03.2000 року
архівні документи (заяви, клопотання,
копії особових рахунків), що
знаходились у підвальному приміщенні
гуртожитку №8 по вул. Покришкіна, 13 в м.
Маріуполі, були затоплені та
відновленню не підлягають. (а.с. 162).

Згідно повідомлення голови
Іллічівської районної адміністрації
Маріупольської міської ради від серпня
2004 року, Іллічівська рай адміністрація
не надавала дозвіл на виділення у
гуртожитках ВАТ «МЗВМ» відособлених
приміщень для проживання сімей. (а.с. 161).

Крім того, відповідачка ОСОБА_1 в
судовому засіданні не заперечувала той
факт, що в період її проживання у
гуртожитку та у подальші роки до 2008
року реєстрація у гуртожитку була
тимчасова строком на один рік. Кожного
року вона зверталась до відповідальних
осіб ПАТ «МЗВМ» із проханням
продовжити строк реєстрації.

Враховуючи викладені обставини та
положення діючого законодавства,
оцінюючи належність, допустимість і
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, суд прийшов до
висновку про непроживання та
відсутність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 в
житловому приміщенні гуртожитку №7 по
АДРЕСА_1 без поважних причин понад
шість місяців.

У зв'язку із задоволенням позовних
вимог ПАТ «МЗВМ», позовні вимоги ОСОБА_1
та ОСОБА_2 задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.
47 Конституції України, ст. 8
Європейської «Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод»
від 04.11.1950 № ETS N 005, ст.ст. 6, 9, 71, 72 ЖК
України, п. 10 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 квітня 1985
року N 2 «Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України» ст.ст. 5, 10, 57,
60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов Публічного акціонерного
товариства «Маріупольський завод
важкого машинобудування» до ОСОБА_1,
ОСОБА_2 про визнання осіб такими, що
втратили право користування жилим
приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_2, такими, що втратили право
користування жилим приміщенням у
гуртожитку № 7 будинку АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства
«Маріупольський завод важкого
машинобудування», третя особа - Служба
у справах дітей Іллічівської
райадміністрації Маріупольської
міської ради, про зобов'язання видати
ордер на вселення відмовити.

На рішення може бути подана апеляція в
Апеляційний суд Донецької області
через Іллічівський районний суд м.
Маріуполя Донецької області протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні
під час проголошення рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії
цього рішення.

Повний текст рішення буде виготовлено
03.03.2014 року.

Суддя:
О. О. Хараджа