Провадження № 2/127/347/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.03.2014 року
місто Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької
області

в складі: головуючого судді Курбатової
І.Л.,

при секретарі Станіславській І.В.,

за участю представника позивача
ОСОБА_1

представника відповідача ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Вінниці цивільну
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
відшкодування майнової та моральної
шкоди, завданої ушкодженням здоров'я
внаслідок дії джерела підвищеної
небезпеки,-

ВСТАНОВИВ :

До Вінницького міського суду
Вінницької області 09 серпня 2013 року з
позовом до ОСОБА_4 про відшкодування
майнової та моральної шкоди, завданої
ушкодженням здоров'я внаслідок дії
джерела підвищеної небезпеки
звернувся ОСОБА_3 Позов мотивований
тим, що 09.03.2011 року о 23.30 годин в с.
Якушинці Вінницького району
Вінницької області сталась дорожньо -
транспортна пригода з використання
джерела підвищеної небезпеки. В
результаті вказаної пригоди позивач
отримав ушкодження здоров'я, в зв'язку з
чим перебував на лікуванні в МКЛ ШМД м.
Вінниці та переніс сім оперативних
втручань та витратив на лікування 22828,00
гривень. Винуватцями ДТП визнано
відповідача ОСОБА_4, який будучи
власником автомобіля, перебуваючи в
стані алкогольного сп'яніння, передав
право керування автомобілем позивачу
ОСОБА_3, який перебував в стані
алкогольного сп'яніння, та самого
позивача, який керуючи в стані
алкогольного сп'яніння автомобілем
допустив зіткнення з деревом. Проте,
позивач вважає своє притягнення до
адміністративної відповідальності
незаконним та необґрунтованим.
Враховуючи, що ОСОБА_4 є власником
джерела підвищеної небезпеки та ДТП
сталось з його вини, ОСОБА_3 звернувся з
позовом до суду в якому просить
стягнути з відповідача 28829,00 гривень
майнової шкоди, завданої ушкодження
здоров'я та 30000,00 гривень моральної
шкоди, розмір якої він обґрунтовує
переживаннями внаслідок отриманих
травм, фізичним болем пов'язаним з
вказаними травмами та душевними
стражданнями, яких він зазнав.

В судовому засіданні представник
позивача вимоги позову підтримала та з
викладених в ньому підстав просила
його задоволити, а саме стягнути з
відповідача 25376, 23 гривні майнової
шкоди та 30000,00 гривень моральної шкоди.

Представник відповідача щодо
задоволення позову заперечив, вважав
його необґрунтованим та з підстав,
викладених в письмових запереченнях
просив суд відмовити у його
задоволенні.

Заслухавши пояснення представників
сторін, дослідивши матеріали цивільної
справи, матеріали цивільної справи №
221/4486/12, матеріали справи про
адміністративне правопорушення,
оцінивши докази в їх сукупності, судом
встановлені наступні факти та
відповідні їм правовідносини.

Сторонами у справі визнано той факт, що
ОСОБА_4 є власником джерела підвищеної
небезпеки - транспортного засобу
автомобіля «Фольксваген» модель Т4, д/н
НОМЕР_1, що крім іншого підтверджується
постановою суду про притягнення ОСОБА_4
до адміністративної відповідальності.

Згідно з постановою Вінницького
районного суду Вінницької області від
29.03.2011 року ОСОБА_4 визнано винним у
вчиненні адміністративного
правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130
КУпАП та накладено адміністративне
стягнення у вигляді штрафу в розмірі
2600 грн. Згідно вказаної постанови
ОСОБА_4 визнаний винний у тому, що 09.03.2013
року о 23-30 годин передав керування
автомобілем «Фольксваген» д/н НОМЕР_1
ОСОБА_3, який перебував у стані
алкогольного сп'яніння. (а.с. 80).

Постановою Замостянського районного
суду м. Вінниці від 10.05.2011 року ОСОБА_3
визнаний винним у вчиненні
правопорушень передбачених ст. ст. 124, 130
КУпАП та призначено йому
адміністративне стягнення у виді
позбавлення права керування
транспортними засобами строком на 1 рік
(а.с. 56). Згідно вказаної постанови
ОСОБА_3 визнаний винним у тому, що він
09.03.2011 року о 23 годині 30 хвилин, керуючи
автомобілем «Фольксваген» модель Т4,
д/н НОМЕР_1, в стані алкогольного
сп'яніння, не обрав безпечної швидкості
руху, не врахував дорожню обстановку,
внаслідок чого допустив зіткнення з
деревом, що призвело до пошкодження
транспортного засобу, чим порушив
вимоги п. п. 2.9. 12.1 ПДР України (а.с. 56).

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 61 ЦПК
України постанова суду у справі про
адміністративне правопорушення
обов'язкова для суду, що розглядає
справу про цивільно-правові наслідки
дій особи, стосовно якої ухвалено
постанову суду, з питань, чи мали місце
ці дії та чи вчинені вони цією особою.

Враховуючи вказані приписи закону, суд
вважає, що постановою суду від 29.03.2011
року підтверджено, що 09.03.2011 року о 23.30 в
с. Якушенці, Вінницького району,
Вінницької області сталась
дорожньо-транспортна пригода з вини
ОСОБА_3, який в порушення ПДР України,
керуючи автомобілем ОСОБА_4 в стані
алкогольного сп'яніння допустив
зіткнення з деревом в результаті чого
пошкоджено транспортний засіб.
Зазначені обставини встановлені
постановою суду та доказуванню не
підлягають.

Крім того, на підставі зазначених
приписів ч. 4 ст. 61 ЦПК України суд
вважає встановленою та такою, що не
підлягає доказуванню обставину, що
умисні дії відповідача ОСОБА_4 щодо
передачі права керування його
автомобілем «Фольксваген» модель Т4,
д/н НОМЕР_1, перебуваючому в стані
алкогольного сп'яніння ОСОБА_3 призвели
до того, що ОСОБА_3 отримав право
керування автомобілем, перебуваючи в
стані алкогольного сп'яніння.

Таким чином, суд приходить до висновку,
що ОСОБА_4, який умисно передав право
керування перебуваючи в стані
алкогольного сп'яніння особі, міг та
повинен був передбачати наслідки
вказаного, в тому числі в і вчинення
вказаною особою ДТП, що свідчить про
наявність в його діях вини.

Вказані висновки суду про наявність
вини ОСОБА_4 у формі недбалості (умисне
порушення правил дорожнього руху та
недбалість до наслідків), узгоджуються
з рішенням Вінницького міського суду
Вінницької області від 28.02.2013 року у
справі № 221/4486/12 за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_3 про відшкодування шкоди
заподіяної внаслідок ДТП пошкодженням
транспортного засобу, яким позов
ОСОБА_4 задоволено частково та стягнуто
з ОСОБА_3 половину заподіяних ОСОБА_4
матеріальних збитків. При розгляді
вказаної справи судом встановлено, що
ОСОБА_3 керував автомобілем за
відсутності належних правових підстав,
та з недбалості власника транспортного
засобу - ОСОБА_4, в супереч вимогам п. 2.2
ПДР України та ст. 16 Закону України «Про
дорожній рух», а тому суд дійшов
висновку, що дії ОСОБА_4 по
відшкодуванню спричинених збитків
регулюються ч. 4 ст. 1187 ЦПК України та
передбачають їх спільне відшкодування.
( а.с. 62).

Зазначене рішення суду набуло законної
сили, що підтверджується ухвалою
апеляційного суду Вінницької області
від 28.03.2013 року. ( а.с. 64- 68).

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Разом з тим, представник відповідача в
судовому засіданні, не зважаючи на
встановлення постановою та рішенням
суду вини ОСОБА_4, посилаючись на
постанову про відмову в порушенні
кримінальної справи, згадане рішення
суду та наявність доказів того, що ДТП
сталось з вини ОСОБА_3, заперечив
наявність підстав для
відповідальності ОСОБА_4 як власника
джерела підвищеної небезпеки.

При наданні оцінки наданим
представником відповідача
запереченням суд виходить з
наступного.

Згідно ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода
завдана джерелом підвищеної небезпеки,
відшкодовується особою, яка на
відповідній правовій підставі (право
власності, інше речове право, договір
підряду, оренди тощо) володіє
транспортним засобом, механізмом,
іншим об'єктом, використання,
зберігання або утримання якого створює
підвищену небезпеку.

Пунктом 4 постанови Пленуму Верховного
Суду України № 6 від 27 березня 1992 року
«Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про
відшкодування шкоди» визначено, що під
володільцем джерела підвищеної
небезпеки розуміється юридична особа
або громадянин, що здійснюють
експлуатацію джерела підвищеної
небезпеки в силу права власності,
повного господарського відання,
оперативного управління або з інших
підстав (договору оренди, довіреності
тощо).

Згідно cт. 16 Закону України «Про
дорожній рух» водій має право довіряти
в установленому порядку право
користування і розпорядження
приватним транспортним засобом іншій
особі, яка має відповідне право на
керування.

Відповідно до п. 2.2. ПДР України власник
транспортного засобу, а також особа,
яка використовує такий транспортний
засіб на законних підставах, можуть
передавати керування транспортним
засобом іншій особі, що має при собі
посвідчення водія на право керування
транспортним засобом відповідної
категорії. Власник транспортного
засобу може передавати такий засіб у
користування іншій особі, що має
посвідчення водія на право керування
транспортним засобом відповідної
категорії, передавши їй реєстраційний
документ на цей транспортний засіб.

Крім того, що позивач ОСОБА_3 на час
передачі йому ОСОБА_4 права керування
автомобілем перебував в стані
алкогольного сп'яніння, сторонами у
справі визнано і той факт, що ОСОБА_3
взагалі не мав права керування
транспортним засобом.

Таким чином, в судовому засіданні
встановлено, що відповідачем ОСОБА_4
управління небезпечним об'єктом
передано третій особі - ОСОБА_3 без
належного юридичного оформлення, а
навпаки з порушенням Правил дорожнього
руху та вчиненням адміністративного
правопорушення, а тому суд дійшов
висновку, що об'єкт не вийшов із
володіння його безпосереднього
володільця ОСОБА_4, і вказане, не
зважаючи на те, що винним у ДТП є також
ОСОБА_3, не виключає відповідальність
власника (володільця) ОСОБА_4 за
заподіяну шкоду.

Вказане, в сукупності з приписами ч. 3, 4
ст. 61 ЦПК України, переконує суд у тому,
що в судовому засіданні є встановленою
наявність вини у формі недбалості
ОСОБА_4 та наявність правових підстав
його відповідальності за спричинені
джерелом підвищеної небезпеки збитки.

При цьому, суд не приймає до уваги як
доказ відсутності підстав для
відповідальності ОСОБА_4 постанову про
відмову в порушенні кримінальної
справи від 17.03.2011 року за ст. 286 КК
України по факту даної дорожньо -
транспортної пригоди винесену
відносно ОСОБА_3 виходячи з наступного.

Згідно вказаної постанови в порушенні
кримінальної справи відносно ОСОБА_3
відмовлено на підставі п. 2 ст. 6 КПК
України за відсутністю в діянні ОСОБА_3
складу злочину, оскільки водій отримав
тілесні ушкодження внаслідок ДТП, яка
сталася з його ж власної вини.

Відповідно до диспозиції ст. 286 КК
України, що передбачає кримінальну
відповідальність за порушення правил
безпеки дорожнього руху або
експлуатації транспорту особою, що
спричинило потерпілому середньої
тяжкості тілесне ушкодження,
кримінальну відповідальність за
вказане може нести лише особа, яка
керує транспортним засобом.

Таким чином, вказана постанова
свідчить лише про відсутність підстав
для притягнення безпосереднього водія
(ОСОБА_3) до кримінальної
відповідальності та не є правовою
підставою стверджувати про
відсутність цивільно-правової
відповідальності власника джерела
підвищеної небезпеки.

Крім того, суд зазначає, що
кримінальним законом взагалі не
передбачено можливість притягнення до
кримінальної відповідальності
власника джерела підвищеної небезпеки,
який не керував транспортним засобом, а
тому під час здійснення дослідчої
перевірки в розрізі КПК України (1960)
будь-яких рішень щодо ОСОБА_4 не
приймалось та під час неї взагалі не
перевірялись і не підлягали перевірці
та дослідженню факти, що могли свідчити
про наявність або відсутність вини
ОСОБА_4

Також, суд вважає такими, що не
правильно трактуються представником
відповідача твердження зазначені в
рішенні про те, що «саме ОСОБА_3 мав
довести, що шкоду завдану джерелом
підвищеної небезпеки, було спричинено
внаслідок непереборної сили або умислу
ОСОБА_4, тобто не з його вини, що ним
доведено не було».

Так, представник відповідача зазначив,
що вказаною обставиною встановленою
рішенням суду підтверджено
відсутність вини ОСОБА_4, а від так і
підстав для його відповідальності.

Проте, суд не погоджується з наведеним
враховуючи, що ч. 5 ст. 1187 ЦК України
визначено, що особа, яка здійснює
діяльність, що є джерелом підвищеної
небезпеки, відповідає за завдану шкоду,
якщо вона не доведе, що шкоди було
завдано внаслідок непереборної сили
або умислу потерпілого.

Таким чином, в судовому рішенні
вказаною обставиною встановлено, що
ОСОБА_3 не довів те, що існують
обставини які виключають його
відповідальність, а не те, що
відповідальність за спричинену шкоду
не має нести ОСОБА_4

Разом з тим, ОСОБА_4 не доведено
відсутність підстав для його
відповідальності, а сукупність доказів
у справі свідчить, що відшкодування
шкоди, завданої джерелом підвищеної
небезпеки необхідно покласти на ОСОБА_3
та і ОСОБА_4

При прийнятті вказаного рішення, суд не
приймає до уваги твердження
представника позивача про відсутність
в діях ОСОБА_3 вини, оскільки його
винність вже встановлена судовими
рішеннями.

Відповідно до ч. 4 ст. 1187 ЦК України якщо
неправомірному заволодінню іншою
особою транспортним засобом,
механізмом, іншим об'єктом сприяла
недбалість її власника (володільця),
шкода, завдана діяльністю щодо його
використання, зберігання або
утримання, відшкодовується ними
спільно, у частці, яка визначається за
рішенням суду з урахуванням обставин,
що мають істотне значення.

Враховуючи всі обставини справи, суд
визначає, що шкода здоров'ю позивача,
внаслідок дії джерела підвищеної
небезпеки підлягає спільному
відшкодуванню в рівних частках ОСОБА_3
та ОСОБА_4

Так, сторонами у справі визнано, що в
результаті ДТП позивачу ОСОБА_3 завдано
ушкодження здоров'я, а саме полі травму,
ЗЧМТ, струс головного мозку, закриту
травму живота, закриту травму грудної
клітки, закритий перелом лівої
стегнової кістки в В/3 частині за
зміщенням, закритого перелому
ліктьового відростку за зміщенням,
забійної рани лівої вушної раковини,
травматичний шок 1 ст., гостру
післяопераційну анемію. В результаті
вказаного, ОСОБА_3 переніс сім
оперативних втручань, що
підтверджується виписками з історії
хвороби, листками непрацездатності та
довідками (а.с. 25-34).

Згідно розрахунку представника
позивача витрати ОСОБА_3 понесено
витрати на лікування в сумі 25376,23
гривень.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України
збитками є витрати, яких особа зазнала
у зв'язку із знищенням або пошкодженням
речі, а також витрати, які особа зробила
або мусить зробити для відновлення
свого порушеного права (реальні
збитки); доходи, які особа могла б
реально одержати за звичайних
обставин, якби її право не було
порушено (упущена вигода).

Згідно з ст. 1195 ЦК України фізична або
юридична особа, яка завдала шкоди
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я фізичній особі, зобов'язана
відшкодувати потерпілому заробіток
(дохід), втрачений ним внаслідок втрати
чи зменшення професійної або загальної
працездатності, а також відшкодувати
додаткові витрати, викликані
необхідністю посиленого харчування,
санаторно-курортного лікування,
придбання ліків, протезування,
стороннього догляду тощо.

Відповідно до ст. 10,11, 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.
Суд розглядає цивільні справи не
інакше як за зверненням фізичних чи
юридичних осіб, поданим відповідно до
цього Кодексу, в межах заявлених ними
вимог і на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.

З поданих представником позивача
доказів вбачається, що документально
підтверджуються витрати понесені
ОСОБА_3 на лікування в розмірі 16376,23
гривень ( а.с. 13- 24) підтверджень
здійснення витрат на суму 9000,00
позивачем та його представником суду
не надано.

За таких підстав, врахувавши всі
обставини справи, що мають істотне
значення, суд з врахуванням висновку
про спільне відшкодування в рівних
частках ОСОБА_3 та ОСОБА_4 збитків,
вважає за необхідне стягнути з
відповідача ОСОБА_4 половину витрат
понесених позивачем на лікування, що
становить 8188, 11 гривень (16376,23 гривень /2).

При вирішенні вимог позову щодо
відшкодування моральної шкоди в
розмірі 30000,00 гривень, завданої ОСОБА_3
суд виходить з наступного.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 1167 ЦК України
моральна шкода відшкодовується
незалежно від вини фізичної особи, яка
її завдала, якщо шкоди завдано
каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я
або смертю фізичної особи внаслідок
дії джерела підвищеної небезпеки.
Моральна шкода, завдана каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я, може бути
відшкодована одноразово або шляхом
здійснення щомісячних платежів. (ст. 1168
ЦК України).

Згідно зі ст. 23 ЦК України моральна
шкода полягає у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я, душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів.

Суд на підставі зазначеного, а також
виходячи з того, що ОСОБА_3 отримав
тілесні ушкодження, які спричинили
йому фізичний біль, істотно змінити
його життя, він переніс сім оперативних
втручань, відчуває і на даний час біль,
враховуючи, те, що ушкодженню здоров'я
позивача передувала протиправна
поведінка відповідача, який
перебуваючи в стані алкогольного
сп'яніння, достовірно знаючи, що
позивач не вміє керувати автомобілем
та перебуває в стані алкогольного
сп'яніння умисно передав йому право
керування автомобілем вважає, що
позивач має право на відшкодування
моральної шкоди, завданої внаслідок
порушення його права.

При визначенні розміру грошового
відшкодування моральної шкоди суд
враховує характер порушення, глибину
фізичних та душевних страждань та
виходячи з засад розумності і
справедливості вважає за необхідне
стягнути з відповідача на користь
позивача 15000,00 гривень моральної шкоди,
завданої ушкодженням здоров'я.

На підставі наведеного, суд дійшов
висновку про часткове задоволення
позову.

При вирішенні питання щодо стягнення
судових витрат у справі, суд керується
вимогами ст. 88 ЦПК України та
враховуючи, що позов задоволено
частково присуджує судові витрати
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог, що з
врахуванням того, що позивачем
здійснено витрачено на послуги
адвоката 2000,00 гривень, свідчить про
необхідність стягнення з ОСОБА_4 на
користь ОСОБА_3 788, 32 грн. судових витрат.
(23188,11 гривень = 39,41 % задоволених
позовних вимог)

Крім того, зважаючи на те, що позивач
звільнений від сплати судового збору,
дані витрати, згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК
України слід стягнути з відповідача на
користь держави.

На підставі наведеного та керуючись
ст.10,11,60, 209,212-215 ЦПК України, ст. 23,
1187,1167,1168 ЦК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
відшкодування майнової та моральної
шкоди, завданої ушкодженням здоров'я
внаслідок дії джерела підвищеної
небезпеки задоволити частково.

Стягнути з ОСОБА_4, проживаючого за
адресою АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3 у
відшкодування майнової та моральної
шкоди, завданої ушкодженням здоров'я
внаслідок дії джерела підвищеної
небезпеки 23188,11 гривень ( двадцять три
тисячі сто вісімдесят вісім гривень 11
копійок), з яких 8188, 11 гривень ( вісім
тисяч сто вісімдесят вісім гривень 11
копійок) майнової шкоди та 15000, 00
гривень ( п'ятнадцять тисяч гривень 00
копійок) моральної шкоди.

В задоволенні решти позовних вимог
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4, проживаючого за
адресою АДРЕСА_1 на користь ОСОБА_3
судові витрати у справі в сумі 788, 32
гривень ( сімсот вісімдесят вісім
гривень 32 копійки).

Стягнути з ОСОБА_4, проживаючого за
адресою АДРЕСА_1 на користь держави
судовий збір в розмірі 231,88 гривень (
двісті тридцять одну гривню 88 копійок).

Апеляційна скарга на рішення суду
першої інстанції подається протягом
десяти днів з дня його проголошення.

Суддя :