Єдиний унікальний номер 253/8357/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/676/2014
Головуючий у 1 інстанції Федько С.П.
Доповідач Корчиста О.І.
10 січня 2014 року Апеляційний суд
Донецької області в складі:
суддів:
Корчистої О.І., Хейло Я.В.
розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Донецьку
апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
Торгівельний будинок «Амстор» на
рішення Центрально-Міського районного
суду м. Горлівки Донецької області від
02 грудня 2013 року по цивільній справі за
позовною заявою ОСОБА_1 до Товариства з
обмеженою відповідальністю
Торгівельний будинок «Амстор» про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, відшкодування моральної
шкоди,

встановив:

Рішенням Центрально-Міського
районного суду м. Горлівки Донецької
області від 02 грудня 2013 року позовні
вимоги ОСОБА_1 до Товариства з
обмеженою відповідальністю
Торгівельний будинок «Амстор» (далі
ТОВ ТБ «Амстор») про поновлення на
роботі, стягнення середнього заробітку
за час вимушеного прогулу,
відшкодування моральної шкоди,
задоволені частково: поновлено ОСОБА_1
на посаді інженера з пожежної безпеки
по регіону ТОВ ТБ «Амстор»; стягнуто з
відповідача на користь позивача
середній заробіток за час вимушеного
прогулу за період з 11 червня 2013 року по
02 грудня 2013 року в розмірі 9292,56 гривень
за вирахуванням суми податку на доходи
фізичних осіб та інших обов'язкових
платежів; стягнуто з відповідача на
користь позивача моральну шкоду в
розмірі 1000 гривень. Вирішено питання
про стягнення судових витрат.

В апеляційній скарзі ТОВ ТБ
«Амстор», посилаючись на порушення
судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просить рішення суду скасувати в
частині задоволення позовних вимог,
ухвалити в цій частині нове рішення про
відмову у задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної
скарги зазначає, що суд першої
інстанції дійшов невірного висновку
про те, що було порушено відповідачем
порядок звільнення ОСОБА_1, а також,
надано невірну оцінку обставинам по
справі.

В судовому засіданні представник
позивача ТОВ ТБ «Амстор» Панков К.М.
доводи апеляційної скарги підтримав та
просив її задовольнити.

В судовому засіданні апеляційного суду
позивач ОСОБА_1 просив апеляційну
скаргу відхилити, рішення суду першої
інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача,
пояснення сторін, дослідивши матеріали
справи та перевіривши наведені в
скарзі доводи, апеляційний суд вважає,
що скарга ТОВ ТБ «Амстор» не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим, ухваленим на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно із роз'ясненням Пленуму
Верховного Суду України, що міститься в
п.2 постанови «Про судове рішення у
цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009
року, рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК,
вирішив справу згідно з нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин
відповідно до ст.8 ЦПК, а також
правильно витлумачив ці норми. Якщо
спірні правовідносини не врегульовані
законом, суд застосовує закон, що
регулює подібні за змістом відносини
(аналогія закону), а за відсутності
такого - суд виходить із загальних
засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим вважається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставинах, на які
сторони посилаються, як на підставу
своїх вимог та
заперечень,підтверджених доказами, які
були досліджені у судовому засіданні і
які відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також, якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції
встановлено, що ОСОБА_1 працював на
посаді інженера з пожежної безпеки по
регіону в ТОВ ТБ «Амстор». 06 червня 2012
року наказом №105/к його було звільнено
на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України за
скороченням штату. Рішенням
Апеляційного суду Донецької області
від 03 грудня 2012 року ОСОБА_1 поновлений
на роботі. 17 січня 2013 року позивач був
звільнений на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП
України. Рішенням Центрально-Міського
районного суду м. Горлівки Донецької
області від 07 червня 2013 року ОСОБА_1
поновлений на роботі. Рішення набрало
законної сили 22 листопада 2013 року
відповідно до ухвали Апеляційного суду
Донецької області від 22 листопада 2013
року. 10 червня 2013 року наказом ТОВ ТБ
«Амстор» №108/к позивача звільнено на
підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України.
Підставами його звільнення відповідно
до змісту зазначеного наказу є «наказ
№85/к від 15 січня 2013 року «Про
оголошення догани»; акт про
відсутність ОСОБА_1 на роботі; службова
записка провідного інженера з пожежної
безпеки ОСОБА_3; доповідна записка
головного фахівця з кадрів ОСОБА_4.»

Також, судом першої інстанції
встановлено, що приводом для
звільнення позивача ОСОБА_1 відповідно
до наказу №108/к від 10 червня 2013 року є
відсутність останнього на роботі 16
січня 2013 року в період часу з 09:00 до 09:55,
11:00 до 13:00, про що 16 січня 2013 року було
складено відповідний акт. За вказане
порушення трудової дисципліни
позивача було двічі притягнуто до
дисциплінарної відповідальності, а
саме, наказом від 17 січня 2013 року і
наказом від 10 червня 2013 року на нього
було покладено дисциплінарне
стягнення у вигляді звільнення.

Задовольняючи частково позовні
вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції
керувався ст.ст. 147, 148, 149, 235 КЗпП
України, Постановою Пленуму Верховного
Суду України №9 від 06 листопада 1992 року
«У справах про поновлення на роботі
осіб, звільнених за порушення трудової
дисципліни» та виходив з того, що за
порушення трудової дисципліни, яке
сталося 16 січня 2013 року, позивача двічі
було притягнуто до дисциплінарної
відповідальності наказами від 17 січня
2013 року та від 10 червня 2013 року у
вигляді звільнення. Крім цього, суд
першої інстанції виходив з того, що
дисциплінарне стягнення у вигляді
звільнення за наказом від 10 червня 2013
року було застосовано після спливу
встановленого ст. 148 КЗпП України
місячного строку, оскільки
адміністрацією було виявлено
порушення 16 січня 2013 року, а звільнення
позивача відбулось 10 червня 2013 року.
Також, суд виходив з того, що діями
відповідача позивачу спричинено
моральну шкоду.

Колегія суддів погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції, оскільки вони відповідають
вимогам закону та фактичним обставинам
за наступних підстав.

На підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір може бути розірвано в
разі систематичного невиконання
працівником без поважних причин
обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку,
якщо раніше до нього застосовувалися
заходи дисциплінарного стягнення.

Частиною 2 ст. 147 КЗпП України
встановлено, що за кожне порушення
трудової дисципліни може бути
застосовано лише одне дисциплінарне
стягнення. Заходами стягнення є догана
і звільнення (ч. 1 ст. 147 КЗпП України).

Відповідно до роз'яснень Пленуму
Верховного Суду України, що містяться в
п. 22 постанови від 6 листопада 1992 року №9
«Про практику розгляду судами трудових
спорів», у справах про поновлення на
роботі осіб, звільнених за порушення
трудової дисципліни, судам необхідно
з'ясовувати, у чому конкретно
проявилося порушення, що стало
приводом до звільнення, чи могло воно
бути підставою для розірвання
трудового договору за пп. 3, 4, 7, 8 ч. 1 ст. 40
КЗпП України.

Зокрема, у справі про звільнення за п. 3
ст. 40 КЗпП України суд повинен
з'ясовувати, чи передував
безпосередньо звільненню
дисциплінарний проступок, за який не
застосовувалися інші заходи
дисциплінарного чи громадського
стягнення, та чи можна вважати у зв'язку
з вчиненням його систематичним
невиконанням працівником без поважних
причин обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України в п. 23 зазначеної постанови, за
передбаченими п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
підставами працівник може бути
звільнений лише за проступок, вчинений
після застосування до нього
дисциплінарного чи громадського
стягнення за невиконання без поважних
причин обов'язків, покладених на нього
трудовим договором або правилами
внутрішнього трудового розпорядку. У
таких випадках ураховуються ті заходи
дисциплінарного стягнення, які
встановлені чинним законодавством і не
втратили юридичної сили за давністю
або не зняті достроково (ст. 151 КЗпП
України), і ті громадські стягнення, які
застосовані до працівника за порушення
трудової дисципліни відповідно до
положення або статуту, що визначає
діяльність громадської організації, і
з дня накладення яких до видання наказу
про звільнення не минуло більше одного
року.

Отже, законодавством передбачено, що
підставою звільнення може бути лише
безпосереднє порушення трудової
дисципліни чи невиконання працівником
без поважних причин обов'язків,
покладених на нього трудовим договором
або правилами внутрішнього трудового
розпорядку, за наявності застосованого
й не втратившого юридичної сили за
давністю або не знятого заходу
дисциплінарного чи громадського
стягнення, а не фактична наявність
сукупності застосованих заходів
дисциплінарного стягнення.

Як убачається з матеріалів
справи, дисциплінарне стягнення за
наказом від 10 червня 2013 року було
застосовано до позивача після спливу
встановленого ст. 148 КЗпП України
місячного строку, оскільки
адміністрацією було виявлено
проступок 16 січня 2013 року, а
дисциплінарне стягнення було
застосовано до позивача лише 10 червня
2013 року.

Таким чином, суд першої інстанції вірно
врахував обставини справи та у
відповідності до ст. 213 ЦПК України
належним чином з'ясував відсутність
підстав для застосування
дисциплінарного стягнення у зв'язку із
пропущенням строку для його
застосування.

Висновки суду першої інстанції про те,
що позивача ОСОБА_1 було двічі
притягнуто до дисциплінарної
відповідальності за один і той самий
проступок не впливають на правильність
ухваленого рішення та не є підставою
для його скасування.

Інші доводи, наведені в
апеляційній скарзі, не спростовують
висновків суду першої інстанції,
викладених в рішенні та були предметом
дослідження судом першої інстанції.

Таким чином, вирішуючи спір, суд
першої інстанції встановив права і
обов`язки сторін, що брали участь у
справі, обставини справи, перевірив
доводи і заперечення сторін, дав їм
належну правову оцінку і зробив вірний
правовий висновок. Рішення ухвалене з
дотриманням судом норм матеріального і
процесуального права.

За таких обставин, оскільки судом
апеляційної інстанції не встановлено
порушень норм матеріального або
процесуального закону, які могли б
потягти за собою скасування
правильного по суті і справедливого
рішення суду, апеляційна скарга
підлягає відхиленню, а рішення суду
першої інстанції - залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 315 ЦПК
України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю
Торгівельний будинок «Амстор»
відхилити.

Рішення Центрально-Міського
районного суду м. Горлівки Донецької
області від 02 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала набирає законної сили з
моменту проголошення. Касаційна скарга
на неї може бути подана безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді