ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/8970/13-ц
провадження №
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

"09" січня 2014 р. Дарницький районний суд
м. Києва у складі:

головуючого судді: Дубаса
В.А.,

при секретарі:
Ридзель О.В., Іващенко Є.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у залі суду у м. Києві
цивільну справу за позовною заявою
ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи
такою, що втратила право користування
жилим приміщенням та усунення перешкод
у користуванні жилим приміщенням
шляхом виселення, -

в с т а
н о в и в:

У червні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
Дарницького райсуду м. Києва з позовом
до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що
втратила право користування жилим
приміщенням та усунення перешкод у
користуванні жилим приміщенням шляхом
виселення.

Обґрунтовуючи позов ОСОБА_2 посилався
на те, що він 20.02.1992 року зареєстрував
шлюб з ОСОБА_3 У вересні 1997 року ОСОБА_2
за власні кошти придбав квартиру,
розташовану за адресою: АДРЕСА_1.
Зазначене житлове приміщення було
придбано за рахунок виключно особистих
коштів позивача, отриманих від продажу
частки у нерухомому майні, яка належала
йому на праві особистої приватної
власності, а тому, на думку позивача,
придбана у вересні 1997 року квартира не
є спільною сумісною власністю
подружжя.

Оскільки на момент придбання квартири
АДРЕСА_1 шлюб між позивачем та
відповідачем був чинним, позивач
погодився на виникнення у відповідача
права користування (сервітуту)
зазначеним житловим приміщенням на
період шлюбу.

Рішенням Дарницького районного суду
м.Києва від 15.04.2010 року шлюб між
сторонами було розірвано. На думку
позивача, з моменту припинення шлюбу у
відповідача припинилось право
користування квартирою АДРЕСА_1. Однак,
відповідач протягом трьох років
відмовляється звільнити займане нею
житлове приміщення та чинить перешкоди
у володінні та користуванні даним
приміщенням позивачу та його із
відповідачем спільним дітям.

У зв'язку із викладеним, позивач
просить суд визнати відповідача такою,
що втратила право користування жилим
приміщенням та усунути перешкоди у
користуванні заначеним жилим
приміщенням шляхом її виселення.

У судове засідання позивач та його
представник з'явились, позов
підтримали та просили суд його
задовольнити.

Відповідач в судове засідання не
з'явилась, про день, час та місце
розгляду справи була повідомлена
належним чином, про причини неявки суд
не повідомила, заяви про розгляд справи
у її відсутність до суду не надходило.

За таких обставин, суд вважає за
можливе розглянути справу у
відсутність відповідача та ухвалити
заочне рішення відповідно до ст.ст.169
ч.4, 224-226 ЦПК України, оскільки позивач
та його представник не заперечували
проти заочного розгляду справи.

Заслухавши учасників процесу,
допитавши свідка, дослідивши матеріали
справи, суд приходить до висновку, що
позов не підлягає задоволенню,
виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони
перебували у шлюбі, який зареєстровано
20 лютого 1992 року Відділом реєстрації
актів цивільного стану Печерського
районного управління юстиції у м.Києві,
актовий запис №118, що підтверджується
витягом з Державного реєстру актів
цивільного стану громадян про шлюб
щодо підтвердження дошлюбного
прізвища від 16.03.2013 року (а.с.7-8).

Також установлено, що у 1972 році
Виконавчим комітетом Київської
міської ради депутатів трудящих на
підставі рішення виконавчого комітету
Подільської ради від 25.12.1972 року №1064
було видано ордер №Г199526 на житлове
приміщення ОСОБА_4 на сім'ю із п'яти осіб
на право заняття двох кімнат в окремій
квартирі АДРЕСА_3. Одним із членів сім'ї,
які були зазначені в ордері, був
позивач ОСОБА_2, який є онуком ОСОБА_4
(а.с.11).

Відповідно до свідоцтва про право
власності на житло від 25.11.1996 року,
виданого Відділом приватизації
державного житлового фонду
Печерського району, квартира АДРЕСА_3
була передана внаслідок приватизації у
власність у рівних долях: ОСОБА_2,
ОСОБА_2, ОСОБА_5 (а.с.12).

Зазначена квартира була відчужена
співвласниками за договором
купівлі-продажу від 05.09.1997 року за 103 040
грн. 00 коп. (а.с.18-19).

Позивачем ОСОБА_2 08.09.1997 року за 10 611 грн.
00 коп. було придбано у власність
трикімнатну квартиру розташовану за
адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 9-10).

Рішенням Дарницького районного суду
м.Києва від 15.04.2010 року шлюб між ОСОБА_2
та ОСОБА_3 було розірвано, що також
підтверджується свідоцтвом про
розірвання шлюбу, виданим Відділом
реєстрації актів цивільного стану
Дарницького районного управління
юстиції у м.Києві 13.01.2011 року, актовий
запис №19 (а.с.13-15).

Відповідно до довідки Форми №3, виданої
КП «Дирекція замовника з управління
житловим господарством Дарницького
району м. Києва» 27.02.2013 року за №286, у
квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_2
(ІНФОРМАЦІЯ_1, власник), ОСОБА_3
(ІНФОРМАЦІЯ_2, дружина), ОСОБА_7
(ІНФОРМАЦІЯ_3, дочка), ОСОБА_8
(ІНФОРМАЦІЯ_4, син) (а.с.16).

Свідок ОСОБА_9 (мати позивача ОСОБА_2,
проживає у цьому ж будинку, що і
відповідач ОСОБА_3 у квартирі АДРЕСА_4)
показала суду, що 05.09.1997 року ОСОБА_10 та
ОСОБА_2 продали квартиру АДРЕСА_3, а вже
08.09.201997 року її син ОСОБА_2 за власні
кошти отримані від продажу згаданої
квартири придбав квартиру АДРЕСА_1.
Також свідок показала, що ОСОБА_3 не
давала жодних грошових коштів на
придбання квартири АДРЕСА_1 і цю
квартиру її син купив виключно на кошти
від продажу його частки у кваритрі
АДРЕСА_3. Відповідачка чинити ОСОБА_2
перешкоду у проживанні у квартирі
АДРЕСА_1, ключів у сина від квартири
немає, дві кімнати у квартирі
відповідачка ОСОБА_3 здає в оренду
квартирантам, у третій кімнаті живе
сама. Діти сторін у справі як і позивач
мешкають у цьому ж будинку у квартирі
АДРЕСА_4, яка належить ОСОБА_9

Згідно з п. 1 прикінцевих та перехідних
положень Сімейного кодексу України від
10.01.2002 року цей Кодекс набирає чинності
одночасно з набранням

чинності Цивільним кодексом України,
який у свою чергу набув чинності з
01.01.2004 року.

За загальним правилом дії законів і
інших нормативно-правових актів в часі
(ч. 1 ст. 58 Конституції України) норми
Сімейного кодексу України
застосовуються до сімейних відносин,
які виникли після набрання ним
чинності, тобто, не раніше 01.01.2004 року.
До сімейних відносин, які вже існували
на вказану дату, норми СК України
застосовуються в частині лише тих прав
і обов»язків, які виникли після
набрання ним чинності.

Виходячи з того, що квартиру АДРЕСА_1
позивачем ОСОБА_2 було придбано у
вересні 1997 року (ще до 01.01.2004 року), тобто
до набрання чинності Цивільним
кодексом України від 16.01.2003 року та
Сімейним кодексом України від 10.01.2002
року, тому до згаданих цивільних
правовідносин необхідно застосувати
як ЦК УРСР від 18.07.1963 року так і КпШС
України від 20.06.1069 року.

Відповідно до ст.ст. 22, 23 КпШС України
майно, нажите подружжям за час шлюбу, є
його спільною сумісною власністю.
Кожен з подружжя має рівні права
володіння, користування і
розпорядження цим майном. Подружжя
користується рівними правами на майно
і в тому разі, якщо один з них був
зайнятий веденням домашнього
господарства, доглядом за дітьми або з
інших поважних причин не мав
самостійного

заробітку. Майном, нажитим за час шлюбу,
подружжя розпоряджається за спільною
згодою. При укладенні угод одним з
подружжя вважається, що він діє за
згодою другого з подружжя. Для
укладення угод по відчуженню спільного
майна подружжя, що потребують
обов'язкового нотаріального
засвідчення, згода другого з подружжя
повинна бути висловлена у письмовій
формі.

Пунктом 9 Постанови Пленуму Верховного
Суду України від 12 червня 1998 року №16
«Про застосування судами деяких норм
Кодексу про шлюб та сім»ю України»
передбачалося, що вирішуючи спори між
подружжям про майно, необхідно
встановлювати обсяг спільно нажитого
майна, наявного на час припинення
спільного ведення господарства,
з'ясовувати джерело і час придбання
зазначеного майна. При цьому належить
виходити з того, що відповідно до
статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною
власністю подружжя є нажите ними в
період шлюбу рухоме і нерухоме майно,
яке може бути об'єктом права приватної
власності (крім майна, нажитого кожним
із подружжя під час їх роздільного
проживання при фактичному припиненні
шлюбу). Майно, яке належало одному з
подружжя, може бути віднесено до
спільної сумісної власності укладеною
при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним
контрактом) або визнано такою
власністю судом з тих підстав, що за час
шлюбу його цінність істотно
збільшилася внаслідок трудових або
грошових затрат другого з подружжя чи
їх обох.

Згідно ч. 1 ст. 24 КпШС України майно, яке
належало кожному з подружжя до
одруження, а також одержане ним під час
шлюбу в дар або в порядку спадкування, є
власністю кожного з них.

Таким чином, на час придбання спірної
квартири, законодавством було
закріплено презумпцію права спільної
сумісної власності подружжя на майно,
що придбане в період шлюбу.

Та обставина, що у вересні 1997 року саме
позивач уклав договір купівлі-продажу
квартири не свідчить про те, що він є
одноособовим власником квартири,
оскільки майно, нажите подружжям за час
шлюбу належить їм на праві спільної
власності в силу закону, незалежно від
того, на кого із подружжя воно юридично
оформлене.

Отже, суд приходить до висновку про те,
що трикімнатна квартира АДРЕСА_1
належить на праві спільної сумісної
власності ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та не є
роздільним майном позивача ОСОБА_2 у
розумінні ст. 24 КпШС України.

Статтею 155 ЖК України передбачено, що
жилі будинки (квартири), що є у
приватній власності громадян, не може
бути в них вилучено, власника не може
бути позбавлено права користування
жилим будинком (квартирою), крім
випадків, установлених законодавством
Союзу РСР і Української РСР.

Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України
власник житлового будинку, квартири
має право використовувати помешкання
для власного проживання, проживання
членів своєї сім'ї, інших осіб.

Статтею 319 ЦК України передбачено, що
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на свій
розсуд.

Оскільки спірна трикімнатна квартира є
спільним сумісним майном колишнього
подружжя, то один із співвласників не
може бути виселеним із неї за позовом
іншого співвласника, з підстав,
передбачених ст. 116 ЖК України, яка
регулює питання виселення без надання
іншого жилого приміщення осіб, які
користуються жилими приміщеннями в
будинках державного і громадського
житлового фонду, а також виселення
членів сім*ї власника жилого будинку
(квартири) (ст. 157 ЖК), окрім того,
співласник не може бути визнаний таким,
що втратив право користування жилим
приміщення з підстав наведених у ст.ст.
71, 71 ЖК України тощо.

Стосовно усунення з боку відповідача
порушення житлових прав позивача, то
він має обрати інший спосіб захисту
ніж визнання відповідачки такою, що
втратила право користування квартирою
та виселення її із квартири, на яку
ОСОБА_2 має рівні права із ОСОБА_3

Частиною 1 ст. 11 ЦПК України
передбачено, що суд розглядає цивільні
справи не інакше як за зверненням
фізичних чи юридичних осіб, поданим
відповідно до цього Кодексу, в межах
заявлених ними вимог і на підставі
доказів сторін та інших осіб, які
беруть участь у справі. Відповідно до
ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог чи заперечень. Доказування
не може ґрунтуватися на припущеннях.

Оцінюючи належність, допустимість,
достовірність кожного доказу окремо, а
також достатність і взаємний зв'язок
доказів у їх сукупності, зважаючи на те,
що обов'язок по доведенню обставин
справи покладено на кожну із сторін,
суд приходить до висновку, про
відсутність правових підстав для
задоволення позовних вимог про
визнання особи такою, що втратила право
користування жилим приміщенням та
усунення перешкод у користуванні жилим
приміщенням шляхом виселення.

Відповідно до ст. 88 ч. 1 ЦПК України
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої
сторони понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

З огляду на відхилення позовних вимог
судові витрати стягненню з відповідача
не підлягають.

Зважаючи на викладене, керуючись ст.ст.
10, 11, 60, 79, 88, 131, 209, 212-215, 218 ЦПК України,
суд -

в и р і
ш и в:

У задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про визнання особи такою, що втратила
право користування жилим приміщенням
та усунення перешкод у користуванні
жилим приміщенням шляхом виселення -
відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача. Заяву про
перегляд заочного рішення може бути
подано протягом десяти днів з дня
отримання його копії.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні в
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення. Апеляційна скарга подається
Апеляційному суду м. Києва через
Дарницький районний суд м. Києва.

Суддя: