№ 336/2106/13-ц
провадження № 2/336/12/2014
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2014 р.
м. Запоріжжя

Шевченківський районний суд м.
Запоріжжя у складі:

головуючого судді
Дмитрюк О.В.,

при секретарі
Петрові С.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання заповіту
недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з
вищевказаним позовом.

В позовній заяві зазначила, що її
матері - ОСОБА_3 на праві власності
належав житловий будинок АДРЕСА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_3 померла,
після її смерті відкрилась спадщина у
вигляді вказаного будинку.

Вона, як спадкоємець першої черги
у встановлений законодавством строк
звернулась до нотаріальної контори з
заявою про прийняття спадщини після
смерті матері.

У січні 2012 р. вона отримала лист
від приватного нотаріуса Запорізького
міського нотаріального округу з якого
дізналася, що після смерті матері
відкрилась спадщина, та що ОСОБА_3 за
життя складено заповіт. Спадкову
справу було заведено за заявою рідної
сестри її матері - ОСОБА_2

Звістка про те, що мати заповіла
будинок відповідачу, стало для неї
несподіванкою, оскільки особисто від
матері їй було відомо, що ніяких
заповітів ні на чию користь за життя
вона не складала та не мала наміру це
робити. Мати бажала та була впевнена, що
будинок після її смерті, успадкує саме
позивач.

До того ж, мати з відповідачкою
ніколи не підтримували близьких
родинних стосунків, навпаки, між ними
все життя були досить напружені
відносини і тільки приблизно за
декілька місяців до смерті матері, коли
вона вже була невиліковно хворою,
ОСОБА_2 почала її відвідувати та ближче
з нею спілкуватись, допомогла з
направленням матері у жовтні 2011 р. на
лікування до терапевтичного
відділення КП «Міська клінічна лікарня
№ 6».

У неї з матір»ю склалися близькі
родинні стосунки, вони добре ставились
один до одного. Вона допомагала матері
матеріально, піклувалася про неї,
надавала допомогу по господарству та
утриманню будинку, оскільки мати
практично не ходила через хворі ноги.
Коли мати захворіла на
онкозахворювання, позивач повністю
взяла на себе витрати по її обстеженню,
лікуванню, а після смерті ОСОБА_3
понесла витрати по її похованню.

Отже, складений матір»ю 30.09.2011 р.
заповіт, посвідчений приватним
нотаріусом, вважає таким, що не
відповідає волі померлої та складений
виключно під впливом тяжкої хвороби.

ОСОБА_3 була жінкою похилого віку,
за життя мати обслуговувалась у 2-й
поліклініці Шевченківського району
м.Запоріжжя.

В липні 2010 р. мати пройшла
обстеження у Запорізькому обласному
клінічному онкологічному диспансері,
де 19.07.2010 р. у неї виявили саркому правої
легені.

Зазначене підтверджується також
довідкою Запорізького обласного
клінічного онкологічного диспансеру
від 25.10.2011 р., в якій зазначено, що ОСОБА_3
поставлено діагноз - саркома правої
легені 4 ст., виявлено деструкцію задніх
відділів ІІІ та ІУ ребер, тобто
зруйнування кісткової тканини з
заміщенням її пухлиною, грануляціями,
гноєм. За необхідності ОСОБА_3
призначені наркотичні препарати.

До того ж, в період з 18.10.2011 р. по
28.10.2011 р. мати перебувала на лікуванні у
терапевтичному відділенні 6-ї міської
лікарні м.Запоріжжя, у зв»язку з
погіршенням роботи серця, внаслідок
перенесеного у 2010 р. інфаркту.

Як до складання заповіту, так і
під час складання 30.09.2011 р. заповіту на
користь ОСОБА_2, ОСОБА_3 вже
систематично приймала сильно діючі
знеболюючі препарати, без яких вже не
могла існувати, зокрема - димедрол з
анальгіном, кеталонг у вигляді
ін»єкцій, які суттєво впливали на її
свідомість: мати найчастіше була
дезорієнтована у часі та просторі,
скаржилась на сильні головні болі, шум
у вухах, була слабкою, млявою, нею було
втрачено інтерес до життя. У матері
мали місце галюциногенні прояви,
сплутаність свідомості.

Складання заповіту на користь
відповідача, з урахуванням наявності у
ОСОБА_3 онкологічного захворювання
останньої стадії, ракової
інтоксикації, було викликано тяжким,
хворобливим станом її здоров»я, що
позбавило заповідача в повній мірі
усвідомлювати свої дії та керувати
ними. Тобто, у ОСОБА_3 на момент
посвідчення заповіту, було відсутнє
вільне волевиявлення та
невідповідність волевиявлення її
внутрішній волі.

Посилаючись на ст.ст.15, 203, 215, 225, 1223,
1257, 1258, 1261, 1269 ЦК України, за позовом
ОСОБА_1 просить визнати недійсним
заповіт, складений 30.09.2011 р. ОСОБА_3,
померлою ІНФОРМАЦІЯ_1., на користь
ОСОБА_2, посвідчений приватним
нотаріусом Запорізького міського
нотаріального округу та
зареєстрований в реєстрі за № 2458;
визнати недійсним свідоцтво про право
на спадщину за заповітом на житловий
будинок АДРЕСА_1 на ім.»я ОСОБА_2, видане
приватним нотаріусом Запорізького
міського нотаріального округу на
підставі заповіту від 30.09.2011 р. від
імені ОСОБА_3; стягнути судові витрати.

Позивач в процесі розгляду справи
підтримувала позовні вимоги.

Представник позивача в судовому
засіданні позов підтримала, просила
його задовольнити з підстав,
викладених в позовній заяві.

Відповідач та її представник
просили відмовити в задоволенні
позовних вимог з підстав, викладених в
письмових запереченнях (т.2 а.с.25-27).

Вислухавши пояснення позивача,
відповідача та їх представників,
допитавши свідків дослідивши
матеріали справи, суд вважає, що
заявлений позов не підлягає
задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч.1,2 ст.1234 ЦК України право на
заповіт має фізична особа з повною
цивільною дієздатністю; право на
заповіт здійснюється особисто.

Відповідно до ч.1 ст.1235 ЦК України,
заповідач може призначити своїми
спадкоємцями одну або кілька фізичних
осіб, незалежно від наявності у нього з
цими особами сімейних, родинних
відносин, а також інших учасників
цивільних відносин.

За ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом
заінтересованої особи суд визнає
заповіт недійсним, якщо буде
встановлено, що волевиявлення
заповідача не було вільним і не
відповідало його волі.

Заповіт є правочином, тому на нього
поширюються загальні положення про
правочини, якщо у книзі шостій ЦК
України немає відповідного правила.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України
правочин, який дієздатна фізична особа
вчинила у момент, коли вона не
усвідомлювала значення своїх дій та
(або) не могла керувати ними, може бути
визнаний судом недійсним за позовом
цієї особи, а в разі її смерті за
позовом інших осіб, чиї цивільні права
та інтереси порушені.

Правила зазначеної статті поширюються
на ті випадки, коли немає законних
підстав для визнання громадянина
недієздатним, однак є дані про те, що у
момент укладення правочину він
перебував у такому стані, коли не міг
розуміти значення своїх дій або
керувати ними.

Судом встановлено, що на підставі
свідоцтва про право на спадщину за
законом, виданого 29.12.2006 р. державним
нотаріусом П»ятої Запорізької
державної нотаріальної контори та
зареєстрованого в реєстрі за № 2-2683,
ОСОБА_3 була власником 13/25 часток
житлового будинку АДРЕСА_1 (т.2 а.с.84).

30.09.2011 р. ОСОБА_3 склала заповіт, який був
посвідчений нотаріально та
зареєстрований в реєстрі за № 2458 (т.2
а.с.66), яким все своє майно, де б воно не
було та з чого б воно не складалося, а
також все те, що буде їй належати на
день смерті і на що вона за законом
матиме право, заповіла ОСОБА_2

ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_3 померла (т.2 а.с.73).

ОСОБА_2 звернулась до приватного
нотаріуса з заявою про прийняття
спадщини після смерті ОСОБА_3 та 17.12.2012
р. отримала свідоцтво про право на
спадщину за заповітом після смерті
ОСОБА_3, яка складається з 13/25 часток
житлового будинку АДРЕСА_1 (т.2 а.с.89).

За висновком первинної посмертної
судово-психіатричної експертизи № 637
від 28.10.2013 р. ОСОБА_3, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_1. на момент підписання
заповіту 30.09.2011 р. хронічним психічним
захворюванням не страждала, а виявляла
психічні розлади у вигляді легкого
астенічного синдрому внаслідок
органічного ураження головного мозку.
Ступінь виявлених порушень була не
такою, щоб позбавляла її можливості на
момент підписання заповіту 30.09.2011 р.
розуміти значення своїх дій та
керувати ними (т.2 а.с.142-147).

П.2 ч.1 ст.145 ЦПК України передбачає, що
призначення експертизи є обов»язковим
за клопотанням хоча б однією із сторін,
якщо у справі необхідно встановити
психічний стан особи.

Згідно ч.2 ст.59 ЦПК України обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Будь-яких допустимих доказів, які б
спростовували висновки експертизи,
позивач суду не надав.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про
психіатричну допомогу» визначена
презумпція психічного здоров'я, суть
якої полягає в тому, що кожна особа
вважається такою, яка не має психічного
розладу, доки наявність такого розладу
не буде встановлено на підставах та в
порядку, передбачених цим Законом та
іншими законами України.

Проведеною у справі посмертною
судово-психіатричною експертизою не
зроблено висновку про абсолютну
неспроможність спадкодавця у момент
підписання нею заповіту розуміти
значення своїх дій та керувати ними, що
саме по собі не є підставою для
визнання складеного в такому стані
заповіту недійсним з підстав,
передбачених ч. 1 ст. 225 ЦК України.

Посилання позивача на те, що ОСОБА_3
були призначені наркотичні препарати,
які вона приймала, спростовані
висновком первинної посмертної
судово-психіатричної експертизи від
28.10.2013 р., згідно яких відомості в
медичній документації про приймання
будь-яких медикаментів на період, що
цікавив суд, відсутні.

Допитані в судовому засіданні свідки
ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 пояснили, що
незадовго до смерті зустрічалися з
ОСОБА_3, яка їх впізнавала, спілкувалася
та розуміла, що відбувається. Допитані
в суді свідки ОСОБА_7, ОСОБА_8 дали
свідчення про те, що ОСОБА_9 хворіла,
спілкувалася, але не розуміла про що
йдеться. Оскільки покази свідків
носять суперечливий характер, суд при
винесенні рішення приймає до уваги
висновок посмертної
судово-психіатричної експертизи.

На підставі викладеного, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги про
визнання оспорюваного правочину
недійсним не підлягають задоволенню.

Оскільки суд дійшов висновку про
відсутність підстав для визнання
заповіту недійсним, не підлягає
задоволенню і позовна вимога про
визнання недійсним свідоцтва про право
на спадщину за заповітом, як така, що є
похідною від первісної вимоги.

Ч.6 ст.154 ЦПК України передбачено, що
якщо у задоволенні позову було
відмовлено, вжиті заходи забезпечення
позову застосовуються до набрання
судовим рішенням законної сили.

На підставі викладеного, суд вважає за
необхідне скасувати заходи
забезпечення позову, які було
застосовані ухвалою суду від 26.04.2013 р.

У відповідності до ст..88 ЦПК України,
стягненню не підлягають і судові
витрати.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-61, 207, 209, 212, 214-215
ЦПК України, суд

В И Р І
Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання заповіту недійсним
- відмовити.

Скасувати заходи по забезпеченню
позову, прийняті ухвалою суду від 26.04.2013
року, про накладення арешту на житловий
будинок АДРЕСА_1, що належав ОСОБА_3.

Зняти арешт з житлового будинку
АДРЕСА_1 який належить ОСОБА_3.

Зняти заборону ОСОБА_2 та особам, що
діють на підставі виданої нею
довіреності, здійснювати відчудження
будинку АДРЕСА_1

Рішення може бути оскаржене до
апеляційного суду Запорізької області
шляхом подання через Шевченківський
районний суд м.Запоріжжя протягом
десяти днів після проголошення рішення
суду апеляційної скарги. Особи, які
брали участь у справі, але не були
присутні у судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя
О.В.Дмитрюк