У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

5 березня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

Коротуна В.М., Касьяна О.П.,
Кафідової О.В.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до
ОСОБА_5 про стягнення боргу за
договором позики та визнання
незаконним в частині правочину, за
касаційною скаргою ОСОБА_5 на рішення
Кам'янка-Бузького районного суду
Львівської області від 20 червня 2013 року
та рішення апеляційного суду
Львівської області від 27 грудня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У грудні 2012 року ОСОБА_4 звернулася до
суду з указаним позовом, обґрунтовуючи
вимоги тим, що 04 серпня 2011 року між нею
та ОСОБА_5 було укладено договір позики
грошей в сумі 478 200 гривень, які
відповідач зобов'язався повернути в
рівних частинах, по 159 400 гривень: до
01 листопада 2011 року - першу
частину, до 01 травня 2012 року - другу, а
третю - до 01 жовтня 2012 року.

Підставою для укладення вказаного
договору був договір купівлі-продажу
від 04 серпня 2011 року нежитлової будівлі
по АДРЕСА_1. Зазначену нежитлову
будівлю, за договором купівлі-продажу,
ОСОБА_5 придбав у неї за 500 000 гривень.

Повернувши згідно договору позики
перші дві частини боргу в сумі 318 800
гривень, відповідач не повернув третю
її частину - в сумі 159 400
гривень.

Відповідно до умов договору позики від
04.08.2011 року, при неповерненні суми
позики до 01.11.2012 року позикодавець
вправі пред'явити позов про повернення
її частини, а також сплати пені 1 % за
кожен день протермінованої оплати.

Вказуючи, що окремі частини договору
позики від 04.08.2012 року, зокрема, щодо
повернення коштів в частині, яка
залишиться після проведення оплати
виконаних робіт по виготовленню
державного акту і викупу земельної
ділянки, що знаходиться по АДРЕСА_1
також слід визнати недійсними на
підставі ст. 233 ЦК України, як такі, що
вчинені під впливом тяжкої обставини і
на вкрай невигідних умовах та
уточнивши позовні вимоги, позивачка
просила стягнути з ОСОБА_5 на її
користь: основну суму боргу за
договором позики - 159 400 гривень; 796 грн.
інфляційних втрат; 2738,19 грн. - суми 3%
річних за час прострочення сплати
боргу; 333 146 гривень пені, а всього 496080,39
грн., а також визнати недійсним п.4
Договору позики від 04.08.2011 року, щодо
повернення коштів в частині, яка
залишиться після проведення оплати
виконаних робіт по виготовленню
державного акту і викупу земельної
ділянки, що знаходиться за вказаною
адресою.

Рішенням Кам'янка - Бузького районного
суду Львівської області від 20 червня
2013 року, позов було задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 207
722 грн. 44 коп. суми боргу за договором
позики, укладеного 04.08.2011 року між
ОСОБА_5 та ОСОБА_4

Визнано недійсним в частині укладений
договір позики між ОСОБА_4 та
ОСОБА_5, яка згідно договору позики
залишається після проведення оплати
виконаних робіт по виготовленню
державного акту і викупу земельної
ділянки, що знаходиться по АДРЕСА_1.
Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Львівської
області від 27 грудня 2013 року,
рішення суду першої інстанції було
скасовано та ухвалено нове рішення,
яким позов ОСОБА_4 було задоволено
частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на
користь ОСОБА_4 159 400 грн. основного
боргу за договором позики укладеного, 04
серпня 2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4;
478 грн. 04 коп. інфляційних втрат;
2738 грн. 19 коп. суми 3 % річних; 333 146
грн. пені, а разом 495 762 грн. 23 коп. В іншій
частині позову було відмовлено.
Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_5 просить
скасувати ухвалені судові рішення
частково, мотивуючи свою вимогу
порушенням судами норм процесуального
права й неправильним застосуванням
норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню.

Згідно з частиною 2 статті 324 ЦПК
України підставами касаційного
оскарження є неправильне застосування
судом норм матеріального чи порушення
норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Встановлено й це вбачається з
матеріалів справи, що оскаржуване
судове рішення ухвалено з додержанням
норм матеріального та процесуального
права.

Зокрема, докази та обставини, на які
посилається заявник, були предметом
дослідження апеляційного суду і при їх
дослідженні та встановленні судом
дотримані норми процесуального та
матеріального права.

Наведені в касаційній скарзі доводи
висновків апеляційного суду не
спростовують.

Керуючись ч.2 ст. 332, ст. 336 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської
області від 27 грудня 2013 року залишити
без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів:

В.М. Коротун О.П. Касьян О.В. Кафідова