Ухвала

іменем україни

19 березня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Штелик С.П.,

суддів: Дем'яносова М.В.,
Касьяна О.П.,

Кафідової О.В., Коротуна В.М.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
Артемівської міської ради в Донецькій
області про визнання права власності,
за касаційною скаргою Об'єднання
співвласників багатоквартирного
будинку «Дружба» на рішення
Артемівського міськрайонного суду
Донецької області від 06 вересня 2011
року та ухвалу апеляційного суду
Донецької області від 04 грудня 2013
року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2011 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із указаним позовом, в
обґрунтування якого зазначив, що 20
липня 1970 року придбав у ОСОБА_4 гараж,
який розташований АДРЕСА_1 що
підтверджується відповідною
розпискою. Як з'ясувалося пізніше,
вказаний гараж було побудовано
самовільно та без будь-яких документів
на нього. Вказаним гаражем він
користується до цього часу відкрито,
безперешкодно, а тому вважає, що набув
на нього право власності за
набувальною давністю.

Рішенням Артемівського міськрайонного
суду Донецької області від 06 вересня
2011 року, яке залишено без змін ухвалою
апеляційного суду Донецької області
від 04 грудня 2013 року, позов задоволено,
визнано право власності на гараж
АДРЕСА_1, за ОСОБА_3

У касаційній скарзі представник
Об'єднання співвласників
багатоквартирного будинку «Дружба»
(далі - ОСББ «Дружба»), мотивуючи свою
вимогу порушенням судами норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення
Артемівського міськрайонного суду
Донецької області від 06 вересня 2011 року
та ухвалу апеляційного суду Донецької
області від 04 грудня 2013 року, ухвалити
нове рішення про відмову у задоволенні
позовних вимог.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що 20 червня 1970 року
на підставі розписки ОСОБА_4 продав
ОСОБА_3 гараж у дворі АДРЕСА_1 (а.с.17).

Згідно з технічним паспортом власником
спірного гаражу є ОСОБА_3

Задовольняючи позовні вимоги та
визнаючи за ОСОБА_3 право власності на
спірний гараж, суд першої інстанції
виходив з того, що право власності
набувається на підставах, що не
заборонені законом, зокрема із
правочинів, а тому дійшов висновку, що
вимоги позивача є обґрунтованими.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи
без змін рішення суду першої інстанції,
зазначив, що на час розгляду справи
відсутній об'єкт права власності ОСББ
«Дружба» - надвірна споруда під літерою
«Б», яка була створена в 1965 - 1967 роках, а
тому відсутні підстави вважати, що
новостворений гараж є об'єктом права
власності ОСББ «Дружба».

Крім того, зазначив, що позивач набув
право власності на спірний гараж за
набувальною давністю.

Проте з такими висновками судів
попередніх інстанцій погодитись не
можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право
власності набувається на підставах, що
не заборонені законом, право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

За загальним правилом особа, яка
здійснила або здійснює самочинне
будівництво нерухомого майна, не
набуває права власності на нього
(ч. 2 ст. 376 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без належного дозволу чи
належно затвердженого проекту, або з
істотними порушеннями будівельних
норм і правил.

Звернення до суду з позовом про
визнання права власності на самочинне
будівництво може мати місце при
наявності даних про те, що порушене
питання було предметом розгляду
компетентного державного органу,
рішення якого чи його відсутність
дають підстави вважати про наявність
спору про право.

Проте суди за відсутності належних
дозволів, затвердженої та погодженої
проектної документації на зазначене
уваги не звернули та не з'ясували, чи
звертався позивач до відповідних
органів з питанням оформлення його
права власності на спірний гараж.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні данні, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Згідно зі ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування. Компетенція у
питаннях щодо належності і
допустимості доказів належить
виключно суду і питання про
необхідність застосування спеціальних
знань в прийнятті того чи іншого доказу
також належить виключно суду.

Суди першої та апеляційної інстанцій,
вирішуючи справу по суті заявлених
позовних вимог, не обґрунтували, з чого
вони виходили, визнаючи за позивачем
право власності на самовільно
побудований гараж та не перевірили
відкритого та безперервного володіння
ОСОБА_3 спірним гаражем протягом десяти
років.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір.

Суди ухвалили рішення на основі
неповно з'ясованих обставин, не
встановили дійсні обставини справи,
які мають значення для правильного
вирішення справи, надали перевагу
одним доказам над іншими без належного
обґрунтування цього, а тому судові
рішення не відповідають вимогам ст. 213
ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування
із передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу Об'єднання
співвласників багатоквартирного
будинку «Дружба» задовольнити
частково.

Рішення Артемівського міськрайонного
суду Донецької області від 06
вересня 2011 року та ухвалу апеляційного
суду Донецької області від 04 грудня
2013 року скасувати, справу направити на
новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
С.П.
Штелик

Судді:

М.В. Дем'яносов

О.П. Касьян

О.В. Кафідова

В.М. Коротун