Справа №173/105/14-ц
Провадження №2/173/346/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2014 р. м. Верхньодніпровськ

Верхньодніпровський районний суд
Дніпропетровської області в складі

головуючого - судді Шевченко О.Ю.

при секретарі судового засідання -
Демяненко С.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщені суду цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до товариства
з обмеженою відповідальністю
«Агрофірма «Мишурин Ріг» про визнання
недійсним договору оренди земельної
ділянки,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулася до
Верхньодніпровського районного суду
Дніпропетровської області з позовом до
товариства з обмеженою
відповідальністю «Агрофірма «Мишурин
Ріг» про визнання недійсним договору
оренди земельної ділянки. В
обґрунтування позовної заяви
зазначено, що позивач є власником
земельної ділянки площею 3, 5900 га, що
розташована на території
Мишуринрізької сільської ради
Верхньодніпровського району
Дніпропетровської області на підставі
державного акту на право приватної
власності на землю серії IV-ДП № 088755 від
2 листопада 2001 року.

З відповідачем укладено договір
оренди даної земельної ділянки від 5
травня 2010 року, який зареєстровано в
книзі записів державної реєстрації
договорів оренди землі за № 00710
від 13 липня 2011 року.

Позивач вважає даний договір
оренди таким, що не відповідає вимогам
закону, зокрема ст. 15 Закону України
«Про оренду землі». Так договором не
передбачено будь-якої
відповідальності за несвоєчасний
розрахунок та інші порушення його умов.
В договорі також відсутня одна з
істотних умов - умова збереження стану
об'єкта оренди. Також договором не
передбачена заборона передачі в
заставу та внесення статутного
капіталу права оренди земельної
ділянки, яке також окремо підлягає
державній реєстрації.

Позивач зазначає, що до в
порушення вимог Закону України "Про
оренду землі" до договору не надано акт
визначення меж земельної ділянки в
натурі (на місцевості).

Також позивач зазначає, що
відповідачем в порушення п.2 Порядку
розроблення проектів землеустрою, що
забезпечують еколого-економічне
обґрунтування сівозміни та
впорядкування угідь, затвердженого
постановою КМУ від 2листопада 2011 року №
1134, проект сівозмін не розроблено.

Окрім того станом на 1 січня 2014
року відповідачем сплачено орендну
плату за 2013 рік в натуральному вигляді
зерном без погодження вартості врожаю
та без проведення індексації. Орендна
плата за 2011-2012 рік в порушення умов
договору сплачена без урахування
коефіцієнту індексації. Враховуючи
вищевикладене, позивач просила суд
визнати договір оренди земельної
ділянки від 5 травня 2010 року, який
зареєстровано в книзі державної
реєстрації договорів оренди землі за №
00710 недійсним.

В судовому засіданні представник
позивача позов підтримав та просив суд
задовольнити позовні вимоги. Суду
пояснив, що позивач має намір
самостійно обробляти земельну ділянку,
проте в нього відсутні правові
підстави для розірвання договору в
судовому порядку. Вважає, що
відсутність істотних умов договору,
передбачених законом не порушує права
позивача, проте може призвести до
порушення його прав в майбутньому. Із
пропозицією внести зміни до договору
оренди, в тому числі щодо істотних умов
договору позивач до відповідача не
звертався. Не підтримав підстави
позову в частині несплати орендної
плати, оскільки така плата була
здійснена відповідачем в повному
обсязі, а також щодо відсутності
розробки проекту сівозмін та просив
суд не враховувати дані підстави для
визнання договору недійсним. Також
представник позивача вважав, що
позивачем не пропущено строк позовної
давності, який, на його думку, необхідно
рахувати з дня реєстрації договору,
тобто з 13 липня 2011 року.

Представник відповідача в
судовому засіданні позов не визнала.
Заперечувала проти задоволення
позовних вимог та вважала їх
необґрунтованими. Суду пояснила, що
сторонами було узгоджено всі істотні
умови договору, зокрема передбачена
відповідальність як орендаря, так і
орендодавця, в тому числі порядок
відшкодування збитків. Також умовами
договору передбачено умови збереження
земельної ділянки, зокрема пунктами, 5,
7, якими передбачено повернення
земельної ділянки в не гіршому стані
після закінчення договору оренди,
цільове призначення та порядок
використання земельної ділянки тощо.
Щодо відсутності умов передачі у
заставу та внесення до статутного
фонду права оренди земельної ділянки,
то її відсутність не може порушити
права орендодавця, оскільки у
відповідності до положення Земельного
кодексу України право передачі права
оренди в заставу та до статутного фонду
належить виключно власнику земельної
ділянки. Відсутність акту визначення
меж земельної ділянки в натурі (на
місцевості) не є істотною умовою
договору оренди земельної ділянки, а
тому не є підставою для визнання
договору недійсним. Окрім того
представником відповідача було
зроблено заяву про застосування
позовної давності як підставу для
відмови у позові, оскільки, навіть якщо
позивач і вважала, що даним договором
порушено її права, то про це вона знала
ще в момент його підписання, тобто 5
травня 2010 року. Доказів поважності
причин пропуску строку звернення до
суду позивач не надала.

Суд, вислухавши пояснення осіб,
які брали участь у справі, дослідивши
матеріали справи та оцінивши докази в
їх сукупності, приходить до наступних
висновків.

5 травня 2010 року між ОСОБА_1 та
товариством з обмеженою
відповідальністю «Агрофірма «Мишурин
Ріг» було укладено договір оренди
земельної ділянки площею 3,5900, яка
належить орендодавцю на підставі
державного акту на право власності на
земельну ділянку IV-ДП № 088755 від 2
листопада 2001 року строком на 10 років,
починаючи з дати реєстрації договору.
Даним договором передбачено орендну
плату, умови використання земельної
ділянки, умови передачі і повернення
земельної ділянки, права та обов'язки
сторін, відповідальність сторін.
Договір оренди було зареєстровано в
книзі записів державної реєстрації
договорів оренди за № 00710 13 липня
2011 року (а.с.5-6).

Земельну ділянку було передано
власником орендарю на підставі акту
прийому передачі (а.с.27).

Згідно зі ст.13 Закону України «Про
оренду землі» договір оренди - це
договір, за яким орендодавець
зобов'язаний за плату передати
орендареві земельну ділянку у
володіння і користування на певний
строк, а орендар зобов'язаний
використовувати земельну ділянку
відповідно до умов договору та вимог
земельного законодавства.

Статтею 15 Закону України «Про
оренду землі» визначено істотні умови
договору оренди землі: об'єкт оренди
(кадастровий номер, місце розташування
та розмір земельної ділянки); строк дії
договору оренди; орендна плата із
зазначенням її розміру, індексації,
форм платежу, строків, порядку її
внесення і перегляду та
відповідальності за її несплату;

умови використання та цільове
призначення земельної ділянки, яка
передається в оренду;

умови збереження стану об'єкта оренди;
умови і строки передачі земельної
ділянки орендарю; умови повернення
земельної ділянки орендодавцеві;
існуючі обмеження (обтяження) щодо
використання земельної ділянки;
визначення сторони, яка несе ризик
випадкового пошкодження або знищення
об'єкта оренди чи його частини;
відповідальність сторін; умови
передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки.

Відповідно до ст. 627 Цивільного
кодексу України сторони є вільними в
укладенні договору, виборі контрагента
та визначенні умов договору з
урахуванням вимог цього кодексу, інших
актів цивільного законодавства,
звичаїв ділового обороту, вимог
розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 215 Цивільного
кодексу України підставою недійсності
правочину є недодержання в момент
вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою-третьою, п'ятою та
шостою ст. 203 цього Кодексу, а саме:
зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також моральним
засадам суспільства; особа, яка вчиняє
правочин, повинна мати необхідний
обсяг цивільної дієздатності;
волевиявлення учасника правочину має
бути вільним і відповідати його
внутрішній волі; правочин має
вчинятися у формі, встановленій
законом; правочин має бути спрямований
на реальне настання правових
наслідків, що обумовлені ним.

Суд не погоджується з доводами
позивача про те, що договір не містить
істотних умов договору, передбачених
Законом України «Про оренду землі», а
саме відповідальність сторін, умови
збереження стану об'єкта оренди та
умови передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки з огляду на наступне.

Пунктом 13 договору передбачена
відповідальність сторін - за
невиконання або неналежне виконання
договору сторони несуть
відповідальність відповідно до закону
та цього договору, п. 5 договору
передбачено умови збереження стану
об'єкту - визначено цільове призначення
земельної ділянки, використання
земельної ділянки повинно
здійснюватись з втіленням сучасних
агротехнічних заходів з метою
отримання високих урожаїв і збереження
родючості шару землі, боротьби з
бур'янами, а також не допускати
погіршення якості, порчу ґрунтів
(засмічення, заростання земельної
ділянки деревами та бур'янами і іншими
негативними наслідками водної і
вітрової ерозії ґрунтів). Також п. 7
договору передбачено, що після
припинення дії договору орендар
повертає орендодавцеві земельну
ділянку у стані, не гіршому з тим, у
якому він одержав її в оренду. Дані
умови договору цілком відповідають
істотним умовам договору оренди,
визначених законом, а твердження
позивача про їх відсутність не
відповідає встановленим обставинам.

В договорі оренди відсутнє
положення щодо умов передачі у заставу
та внесення до статутного фонду права
оренди земельної ділянки, однак суд не
вважає дану обставину підставою для
визнання договору оренди недійсним з
огляду на наступне.

Відповідно до частини першої статті 3
Цивільного процесуального кодексу
України кожна особа має право в
порядку, встановленому цим Кодексом,
звернутися до суду за захистом своїх
порушених, невизнаних або оспорюваних
прав, свобод чи інтересів. Частиною
першою статті 15 Цивільного кодексу
України визначено право кожної
особи на захист свого цивільного права
у разі його порушення, невизнання або
оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на
звернення до суду за захистом наділена
особа в разі порушення, невизнання або
оспорювання саме її прав, свобод чи
інтересів, а також у разі звернення до
суду органів і осіб, яким надано право
захищати права, свободи та інтереси
інших осіб або державні та суспільні
інтереси. Суд повинен установити, чи
були порушені, невизнані або оспорені
права, свободи чи інтереси цих осіб, і
залежно від установленого вирішити
питання про задоволення позовних вимог
або відмову в їх задоволенні.

При розгляд справи № 6-94 цс13 Верховний
Суд України зробив правовий висновок,
який у відповідності до ст. 360-7
Цивільного процесуального кодексу
України є обов'язковим для суду першої
інстанції, відповідно до якого однією з
обов'язкових умов визнання договору
недійсним є порушення у зв'язку з його
укладенням прав та охоронюваних
законом інтересів позивача. Якщо за
результатами розгляду справи такого
порушення не встановлено, а позивач
посилається на формальне порушення
закону у суду немає правових підстав
для задоволення позову.

Відповідно до ст. 60 Цивільного
процесуального кодексу України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу.

В той же час позивачем не надано
суду жодних доказів того, що
відсутність цієї та інших істотних
умов договору порушує його права або
хоча б створює загрозу його порушенню.
Отже за результатом дослідження
доказів, наданих позивачем, судом не
встановлення порушення, невизнання або
оспорювання прав позивача у зв'язку з
укладенням договору оренди земельної
ділянки та відсутності істотних умов у
ньому.

Також суд приймає до уваги, що у
відповідності до ст. 651 Цивільного
кодексу України сторони мають право
внести відповідні зміни до договору
оренди та привести його положення у
відповідність до закону, проте з даної
пропозицією позивач до відповідача не
зверталася, проте зверталася з
пропозицією дострокового розірвання
договору оренди у зв'язку з його
бажання самостійно обробляти земельну
ділянку (а.с.31).

Згідно зі ст. 629 Цивільного
кодексу України договір є обов'язковим
для виконання сторонами. Статтями 526, 525
Цивільного кодексу України
передбачено, що зобов'язання має
виконуватися належним чином
відповідно до умов договору та вимог
цього Кодексу, інших актів цивільного
законодавства, а за відсутності таких
умов та вимог - відповідно до звичаїв
ділового обороту або інших вимог, що
звичайно ставляться. Одностороння
відмова від зобов'язання або
одностороння зміна його умов не
допускається, якщо інше не встановлено
договором або законом.

Враховуючи обставини справи,
встановлені в судовому засіданні, суд
приходить до висновку про те, що,
звернувшись до суду з позовом про
визнання договору оренди недійсним
позивач фактично намагається
відмовитись в односторонньому порядку
від зобов'язання, що є неприпустимим.

Окрім того, суд приймає до уваги,
що договір оренди було підписано
сторонами 5 травня 2010 року, тобто про
всі його умови позивачу було відомо
саме з моменту його підписання, проте з
позовом про визнання договору оренди
земельної ділянки недійсним позивач
звернулася лише 16 січня 2014 року, тобто
після спливу трирічного строку
позовної давності, встановленого ст. 257
Цивільного кодексу України. Доказів
поважності причин пропуску строку
позовної давності позивачем суду не
надано. Оскільки в судовому засіданні
представником відповідача зроблено
відповідну заяву про застосування
строків позовної давності, суд,
керуючись ст. 267 Цивільного кодексу
України, вважає дану обставину окремою
підставою для відмови у позові.

З урахуванням вищевикладеного,
суд вважає позов ОСОБА_1
необґрунтованим, а тому він не підлягає
задоволенню.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 256, 257, 267, 525,
526, 627, 629, 651 Цивільного кодексу України,
ст.ст. 13, 15 Закону України «Про оренду
землі», ст. 52 Закону України «Про
землеустрій», ст.ст. 10, 11, 60, 212-215, 360-7
Цивільного процесуального кодексу
України,

ВИРІШИВ :

В позові ОСОБА_1 до товариства з
обмеженою відповідальністю «Агрофірма
«Мишурин Ріг» про визнання недійсним
договору оренди земельної ділянки -
відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду Дніпропетровської
області шляхом подання апеляційної
скарги через Верхньодніпровський
районний суд Дніпропетровської
області протягом десяти днів з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, проте не були присутні під час
його проголошення мають право
оскаржити його протягом десяти днів з
дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя
О.Ю.Шевченко