Справа №592/9431/13-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Котенко О. А.Номер
провадження 22-ц/788/127/14 Суддя-доповідач -
Криворотенко В. І. Категорія - 26
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

09 січня 2014 року
м. Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого - Криворотенка В. І.,

суддів - Дубровної В. В., Сибільової Л.
О.,

за участю секретаря судового засідання
- Пархоменко А.П.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою Товариства з обмеженою
відповідальністю «Імпульс»

на рішення Ковпаківського районного
суду м. Суми від 11 грудня 2013 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до
Товариства з обмеженою
відповідальністю «Імпульс», треті
особи: Публічне акціонерне товариство
«Центролит», Відділення виконавчої
дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та профзахворювань
України в м. Суми, про відшкодування
моральної шкоди,-

в с т а
н о в и л а:

Звертаючись з позовом ОСОБА_3 просив
стягнути з ТОВ «Імпульс» на його
користь моральну шкоду у розмірі 12000
грн.

Рішенням Ковпаківського районного
суду м. Суми від 11 грудня 2013 року
позовні вимоги задоволені частково.

Стягнуто з ТОВ «Імпульс» на користь
ОСОБА_3 7000 грн. на відшкодування
моральної шкоди. Вирішено питання щодо
судового збору.

В апеляційній скарзі ТОВ «Імпульс»,
посилаючись на невідповідність
висновків суду фактичним обставинам,
порушення судом норм матеріального і
процесуального права, просить рішення
суду в частині стягнення моральної
шкоди змінити зменшивши розмір
моральної шкоди.

Заслухавши суддю доповідача, пояснення
представника позивача та представника
відповідача, дослідивши матеріали
справи, перевіривши рішення суду в
межах доводів апеляційної скарги і
вимог, заявлених у суді першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга задоволенню не
підлягає з таких підстав.

Як встановлено судом і вбачається з
матеріалів справи починаючи з 01.12.1978 по
23.07.1999 року позивач працював в ПАТ
«Центролит», з 26.07.1999 року по 26.10.2011 рік в
Сумській філії ТОВ «Імпульс»
апаратником, начальником зміни.

Під час обстеження проведеного з
04.10.2011р. по 24.10.2011р. у Науково-дослідному
інституті гігієни праці та професійних
захворювань Харківського
національного медичного університету,
ОСОБА_3 встановлено професійне
захворювання, про що складено
повідомлення про професійне
захворювання (отруєння) за формою П-3.
Основний діагноз: «Пневмоконіоз І
стадії s/s, 2/2. Захворювання професійне.
Хронічне обструктивне захворювання
легень першої стадії токсико-пилової
етіології, період нестійкої ремісії.
Емфізема легень другої стадії.
Легенева недостатність другого
ступеню. Захворювання професійні.
Нейросенсорна туговухість з помірним
степенем (третя ступінь) зниження
слуху. Захворювання професійне» (а.с.6-7).

04.11.2011 року на підставі обстеження та
повідомлення про професійне
захворювання комісія з представників
відділення Сумської міської CEC,
представників СФ ТОВ «Імпульс»,
представників відділення ФССНВ та ПЗ м.
Суми, представника поліклініки КУ СМКЛ
№4 провела розслідування випадку
хронічного професійного захворювання
ОСОБА_3, за результатами якого склала
акт розслідування за формою П-4 №1 в
якому відзначила причину професійного
захворювання позивача: проведення
робіт в умовах підвищених рівнів шуму
та шкідливих хімічних речовин (а.с.8).

Згідно висновку МСЕК від 12.12.2011 року,
вперше ступінь втрати працездатності у
ОСОБА_3 встановлено 40 %, 03.12.2012 року
встановлено 60% стійкої втрати
професійної працездатності та третю
групу інвалідності внаслідок
професійного захворювання безстроково
(а.с.11).

Вказані факти з достатньою повнотою
встановлені судом першої інстанції на
підставі належним чином зібраних,
досліджених та оцінених доказів.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без зміни,
якщо визнає, що суд першої інстанції
ухвалив рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Суд першої інстанції вірно з'ясував
спірні правовідносини, всебічно
встановив обставини, що мають значення
для справи у відповідності з ч. 1 ст. 212
ЦПК України.

Суд першої інстанції прийшов до
обґрунтованого висновку про те, що у
зв'язку з професійним захворюванням,
отриманим за час роботи на
підприємстві в неналежних умовах праці
з вини відповідача, ОСОБА_3 зазнав
немайнових втрат, а тому правильно
поклав обов'язок їх відшкодування на
даного роботодавця.

Правовідносини, які виникли між
сторонами регулюються ст.ст.153, 237-1 КЗпП
України, а обов'язок по відшкодуванню
заподіяної працівнику моральної шкоди
внаслідок ушкодження здоров'я через
неналежні умови праці покладено на
роботодавця або уповноважений ним
орган.

Не зважаючи на гарантоване державою
право вільного вибору виду діяльності,
передбачене ч.1 ст.43 Конституції
України та абз.2 ст.5-1 КЗпП України,
роботодавець в силу ст.43 Конституції
України, ст.ст.153, 157 КЗпП України та
ст.ст.6, 13 Закону України «Про охорону
праці» зобов'язаний створити
працівнику придатні для роботи
безпечні умови, які б відповідали
санітарно-гігієнічним нормам та нормам
охорони праці.

Завдання каліцтва або іншого
ушкодження здоров'я працівникові під
час виконання ним трудових обов'язків,
та відповідальність за таку шкоду
роботодавця, за наявності вини,
знаходяться поза межами регулювання
нормами трудового законодавства, і
така відповідальність наступає
відповідно до норм ЦК України.

Посилання апелянта на те, що позивач
був ознайомлений із шкідливими умовами
праці та знав про можливі шкідливі
наслідки для свого здоров'я висновків
суду не спростовують, оскільки не
спростовують факту наявності вини
роботодавця в неналежному
забезпеченні безпечних та нешкідливих
умов праці та не є підставою для
позбавлення позивача права на
отримання відшкодування.

Доводи апеляційної скарги про
безпідставність висновку суду першої
інстанції щодо встановлення вини
виключно ТОВ «Імпульс» у виникненні
професійного захворювання позивача,
оскільки останній працював в шкідливих
умовах 21 рік на ПАТ «Центролит» та лише
11 років в СФ ТОВ «Імпульс», є
безпідставними. Зокрема, з матеріалів
справи вбачається та не заперечується
представником відповідача, що при
прийнятті на роботу позивача у ТОВ
«Імпульс» останній був здоровою
людиною, не виявляв ознак професійного
захворювання, кожного року проходив
медичне обстеження. Професійне
захворювання виникло у позивача після
тривалого впливу на його організм
шкідливих факторів за місцем роботи у
ТОВ «Імпульс» з 26.07.1999р. по 26.10.2011р.

Також колегія суддів погоджується з
визначеним судом першої інстанції
розміром відшкодування моральної
шкоди, стягнутої з відповідача на
користь позивача, який визначено, з
врахуванням засад розумності,
виваженості та справедливості,
відповідно до п.9 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди» № 4 від
31.03.1995 року з подальшими змінами, яким
передбачено, що розмір моральної шкоди
суд визначає залежно від характеру та
обсягу страждань (фізичних, душевних,
психічних тощо), яких зазнав позивач,
характеру немайнових втрат (їх
тривалості, можливості відновлення
тощо) та з урахуванням інших обставин.

Крім того, слід зазначити, що
відповідно до вимог ст. 6 міжнародної
Конвенції про захист прав людини і
основних свобод, кожен при вирішенні
суперечок про його цивільні права і
обов'язки має право на справедливий і
відкритий розгляд в перебігу розумного
терміну судом, встановленим законом.
При цьому застосовується практика
Європейського суду з прав людини в
національному судочинстві, як
інструмент функціонування Конвенції,
яка є частиною національного
законодавства. Виходячи з матеріалів
справи «Бурдов проти Росії» Страсбург,
7 травня 2002 року, Європейський суд
прийшов до висновку, що унаслідок
виявлених порушень, які не можна
вважати виправленими тільки завдяки
визнанню судом наявності
правопорушення заявник отримав певну
моральну шкоду. Враховуючи що позивач
до теперішнього часу отримує моральні
страждання, то суд повинен керуватися
при визначенні суми відшкодування
моральної шкоди принципом
справедливості, як того вимагає ст. 41
Конвенції

Тому доводи апеляційної скарги ТОВ
«Імпульс» щодо зменшення розміру
моральної шкоди є безпідставними.

Таким чином, встановивши, що професійне
захворювання позивач отримав
внаслідок незабезпечення ТОВ
«Імпульс» безпечних і нешкідливих умов
праці, суд першої інстанції дійшов
обґрунтованого висновку про те, що
завдана працівникові моральна шкода
підлягає відшкодуванню роботодавцем
саме у розмірі 7000 грн.

Керуючись ст. 303, п.1 ч.1 ст. 307, ст.ст. 308, 313,
314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а
л и л а :

Апеляційну скаргу Товариства з
обмеженою відповідальністю «Імпульс»
відхилити, а рішення Ковпаківського
районного суду м. Суми від 11 грудня 2013
року в даній справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і з цього часу протягом
двадцяти днів може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий -

Судді -