Справа № 452/2-2/11
Головуючий у 1 інстанції: Кравців В.І.
Провадження № 22-ц/783/598/14
Доповідач в 2-й інстанції:
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 лютого 2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Львівської області в
складі:

головуючої - судді: Шеремети Н.О.

суддів: Зверхановської Л.Д., Цяцяка Р.П.

при секретарі: Ясиновській Я.М.

з участю: ОСОБА_2, її представника
ОСОБА_3,

ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Львові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Самбірського міськрайонного
суду Львівської області від 24 жовтня 2013
року, -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_4 звернулася з позовом до ОСОБА_2,
ОСОБА_5, треті особи, ОСОБА_6, Самбірська
державна нотаріальна контора
Львівської області, нотаріуси
Самбірського районного нотаріального
округу ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
виконавчий комітет Самбірської
міської ради Львівської області,
Самбірське МБТІ, про визнання частково
недійсним свідоцтва про право на
спадщину, виданого 16.05.1991 р. ОСОБА_10,
визнання за ОСОБА_4 права власності на
половину спадкового майна після смерті
батька, ОСОБА_11, поновлення строку
позовної давності для визнання
недійсним договору купівлі-продажу
частини жилого будинку від 09.08.2002 р.,
визнання недійсним договору купівлі -
продажу частин житлового будинку від
09.08.2002 року, посвідчений приватним
нотаріусом Самбірського
нотаріального округу ОСОБА_8, визнання
за нею права власності на 2/25 частини
жилого будинку з відповідною частиною
господарських будівель та споруд у
АДРЕСА_1, визнання недійсним свідоцтва
про право власності на нерухоме майно -
будинок АДРЕСА_1, видане Самбірським
міськвиконкомом 24.05.2004 року, визнання
права власності на прибудову до
житлового будинку АДРЕСА_1 загальною
площею 200,9 кв.м, що становить 32/50 частин
житлового будинку, визнання недійсним
договору дарування 9/50 частин жилого
будинку з відповідною частиною
господарських будівель та споруд у
АДРЕСА_1.

Оскаржуваним рішенням позов
задоволено частково, поновлено ОСОБА_4
позовну давність щодо розгляду спору
про визнання недійсним договору
купівлі-продажу від 9 серпня 2002 року 2/25
частин жилого будинку з відповідною
частиною господарських будівель та
споруд у АДРЕСА_1.

Визнано недійсним договір
купівлі-продажу від 09.08.2002 року 2/25
частин жилого будинку з відповідною
частиною господарських будівель та
споруд у АДРЕСА_1, укладений між
продавцем ОСОБА_12 та покупцем ОСОБА_10
та визнано за ОСОБА_4 право власності на
вказані 2/25 частин жилого будинку з
відповідною частиною господарських
будівель та споруд у АДРЕСА_1.

Визнано частково недійсним свідоцтво
про право власності на нерухоме майно -
на 32/50 частин будинку АДРЕСА_1, видане
ОСОБА_10 на підставі рішення
виконавчого комітету Самбірської
міської ради від 08.09.2003р. №516.

Визнано за ОСОБА_4 право власності на
прибудову до частини будинку житлових
приміщень з надбудовою другого поверху
загальною площею 200,9 кв.м., що складає
32/50 частин вказаного будинковолодіння,
які прийняті в експлуатацію на
підставі рішення виконавчого комітету
Самбірської міської ради від 08.09.2003
року №516.

Визнано недійсним договір дарування
від 19.06.2004 року, згідно якого ОСОБА_10
подарувала ОСОБА_2 9/50 частин жилого
будинку та відповідну частину
господарських будівель і споруд, що
розташовані в АДРЕСА_1.

У решті частині позову про визнання
частково недійсним свідоцтва про право
на спадщину, виданого 16.05.1991 року
ОСОБА_10 та визнання права власності на
половину спадкового майна після смерті
ОСОБА_11 відмовлено за пропуском строку
позовної давності.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення в апеляційному порядку
оскаржила ОСОБА_2, вважає, що рішення
суду ухвалене з порушенням норм
матеріального та процесуального права
при неповно з'ясованих обставинах, що
мають значення для справи, а висновки
суду не відповідають дійсним
обставинам справи. Покликається на те,
що суд першої інстанції зобов»язаний
був відмовити у задоволенні позову про
визнання недійсним свідоцтва про право
н спадщину та про визнання права
власності на спадкове майно, оскільки
недієздатність позивачки на час
написання заяви про відмову від
спадщини не підтверджується належним
та допустимими доказами по справі. Суд
ухвалив рішення на основі неправдивих
пояснень свідка - лікаря ОСОБА_13, який
не проходив періодичної медичної
атестації та не працював у Самбірській
поліклініці, а тому на думку апелянта
медичний висновок лікаря ОСОБА_13 є
неправдивим. Договори купівлі - продажу
від 09.08.2001 р. та від 19.06.2004 р.
відповідають вимогам ч. 1-3, 5, 6 ст. 203, 215
ЦПК України, а тому вважає, що підстав
для визнання їх недійсними, немає. На
думку апелянта суд безпідставно
задовольнив позовні вимоги про
визнання за ОСОБА_4 права власності на
добудову та надбудову до житлового
будинку, оскільки згідно з чинним
законодавством позивачка набула лише
право на відшкодування понесених
затрат на будівництво. З наведених
підстав просить оскаржуване рішення
суду скасувати та ухвалити нове про
відмову у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши суддю - доповідача,
пояснення ОСОБА_2, її представника
ОСОБА_3, який, підтримавши доводи
апеляційної скарги, просив про її
часткове задоволення та скасування
оскаржуваного рішення суду першої
інстанції в частині задоволення
позовних вимог, заперечення ОСОБА_4
щодо задоволення апеляційної скарги,
дослідивши матеріали справи,
перевіривши законність та
обгрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги та вимог,
заявлених в суді першої інстанції,
колегія суддів вважає, що така підлягає
до часткового задоволення з наступних
підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Положеннями ст.214 ЦПК України
передбачено, що під час ухвалення
рішення суд вирішує такі питання: чи
мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
та якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їхнє
підтвердження; які правовідносини
сторін випливають зі встановлених
обставин та яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судом першої інстанції встановлено, що
ОСОБА_2, ОСОБА_4 є дітьми ОСОБА_11 та
ОСОБА_10, які померли відповідно
ІНФОРМАЦІЯ_1 та ІНФОРМАЦІЯ_2, а ОСОБА_5 є
дочкою ОСОБА_10

З копії свідоцтва про право на спадщину
за законом та спадкової справи
вбачаться, що після смерті ОСОБА_11
відкрилася спадщина на 1/2 частину
будинку з відповідною частиною
господарських будівель та споруд в
АДРЕСА_1. Оскільки спадкоємці ОСОБА_4 та
ОСОБА_2 08.12.1990 відмовилися від належної
їм частки у спадщині на користь їх
матері, ОСОБА_10, їй, 16.05.1991 року, було
видано свідоцтво про право на спадщину
за законом та проведено реєстрацію
цього права. Успадкувавши після смерті
ОСОБА_11 ? частину спірного житлового
будинку, ОСОБА_10 стала одноосібним
власником житлового будинку АДРЕСА_1.

Статтею 71 ЦК УРСР 1963 р., ст. 257 ЦК України
встановлено загальну позовну давність
тривалістю три роки. Відповідно до ч.1
ст. 80 ЦК УРСР 1963 р., ч.4 ст. 267 ЦК України
сплив позовної давності є підставою
для відмови в позові. Якщо суд визнає
поважними причини пропущення строку
позовної давності, порушене право
підлягає захисту.

Відповідно ст. 76 ЦК УРСР 1963 року, який
був чинний на час подання ОСОБА_4 заяви
про відмову від спадщини, та ст. 261
чинного ЦК України перебіг строку
позовної давності починається з дня
виникнення права на позов, перебіг
позовної давності починається від дня,
коли особа довідалася або могла
довідатися про порушення свого права.

Як вбачається з висновку амбулаторної
комплексної судової
психолого-психіатричної експертизи
від 21.09.2011 № 489 та додаткової
амбулаторної комплексної судової
психолого-психіатричної експертизи
від 14.03.2013 № 644, пояснень судового
експерта, станом на 08.12.1990р. ОСОБА_4
хворіла психічним захворюванням у
вигляді тимчасового хворобливого
розладу психічної діяльності у формі
помірного депресивного епізоду
(затяжна психогенна невротична
депресія) і за своїм психічним станом
не могла розуміти значення своїх дій та
керувати ними, що відповідно до ст. 55 ЦК
УРСР 1963 р. є підставою для визнання
частково недійсним свідоцтва про право
на спадщину за законом, виданим ОСОБА_10
після смерті чоловіка, ОСОБА_11

Судом першої інстанції вірно
встановлено, що ОСОБА_4 про порушення
свого права могла довідатися під час
укладення 09.08.2002 року договору купівлі -
продажу житлової кімнати у ОСОБА_12, про
укладення якого, як ствердила в суді
апеляційної інстанції позивачка, їй
було відомо.

Оскільки ОСОБА_4 пропустила позовну
давність щодо вимоги про визнання
частково недійсним свідоцтва про право
на спадщину, виданого 16.05.1991 року
ОСОБА_10, та визнання права власності на
половину спадкового майна після смерті
ОСОБА_11, клопотання про визнання
поважними причин пропуску нею строку
позовної давності не заявила, а ОСОБА_2
заявила про застосування позовної
давності, то суд першої інстанції з
врахуванням положень ст. 80 ЦК 1963 р, ст. 267
ЦК України, вірно відмовив у
задоволенні цих позовних вимог за
спливом позовної давності.

Колегія суддів погоджується з судом
першої інстанції про відмову в
задоволенні позовних вимог про
визнання частково недійсним свідоцтва
про право на спадщину, виданого 16.05.1991
року ОСОБА_10 та визнання за ОСОБА_4
права власності на половину спадкового
майна після смерті ОСОБА_11 у зв»язку з
пропуском строку позовної давності,
оскільки позивачкою не доведено
пропуск позовної давності для
звернення до суду із зазначеними
вимогами з поважних причин, хоча
зазначені позовні вимоги на думку
колегії суддів є підставними.

Із договору купівлі - продажу частини
житлового будинку, укладеного між
ОСОБА_12 та ОСОБА_10, посвідченого
приватним нотаріусом Самбірського
районного нотаріального округу 09.08.2002
р. ОСОБА_8, вбачається, що ОСОБА_12
продала ОСОБА_10 2/25 частини жилого
будинку з відповідною частиною
господарських та споруд у АДРЕСА_1.

Відповідно до положень ЦК УРСР в
редакції 1963 р. угода можуть бути
визнана недійсною з підстав,
передбачених законом, і такі підставі
передбачені ст. ст. 45- 58 ЦК УРСР

Звернувшись з позовними вимогами про
визнання договору купівлі - продажу
недійсним, позивачка ні в позовні й
заяві, ні в суді не вказала на
передбачені законом підстави для
визнання такого недійсним.

В оскаржуваному рішенні суд першої
інстанції, прийшовши до висновку про
недійсність оспорюваного договору
купівлі - продажу 2/25 частин житлового
будинку та господарських споруд у
АДРЕСА_1, укладеного 09.08.2002 року, також
не вказав передбачені законом підстави
для визнання його недійсним.

Посилання суду першої інстанції, як на
підставу для задоволення цієї позовної
вимоги, на покази свідка ОСОБА_6 про
домовленість щодо купівлі - продажу 2/25
частини житлового будинку між ОСОБА_12
та ОСОБА_14, чоловіком позивачки, який,
як зазначив суд у рішенні, сплатив
кошти за придбану кімнату, суперечать
п. 3 оспорюваного договору купівлі-
продажу 2/25 частин житлового будинку та
господарських споруд у АДРЕСА_1,
укладеного 09.08.2002 р. між ОСОБА_10 та
ОСОБА_12, у якому зазначено, що продаж
вчинено за чотири тисячі двісті
гривень, які повністю до підписання
цього договору сплачені Покупцем, яким
згідно договору є ОСОБА_10, Продавцю,
яким згідно з договором є ОСОБА_12
Наведена обставина всупереч вимогам
ст. 10, 11, 60 ЦПК України не спростована
позивачем належними та допустимими
доказами.

За наведеного висновок суду першої
інстанції про визнання недійсним
договору купівлі - продажу частини
житлового будинку, укладеного між
ОСОБА_12 та ОСОБА_10, посвідченого
приватним нотаріусом Самбірського
районного нотаріального округу 09.08.2002
р. ОСОБА_8 та визнання за ОСОБА_4 права
власності на 2/25 частини жилого будинку
з відповідною частиною господарських
будівель та споруд у АДРЕСА_1, є
незаконним.

На думку колегії суддів суд першої
інстанції безпідставно поновив ОСОБА_4
строк позовної давності щодо позовних
вимог про визнання недійсним договору
купівлі-продажу 2/25 частин жилого
будинку з відповідною частиною
господарських будівель та споруд у
АДРЕСА_1, укладеного 09.08.2002 року між
ОСОБА_10 та ОСОБА_12, оскільки як
встановлено судом першої інстанції і
це підтвердила в суді апеляційної
інстанції ОСОБА_4, вона була присутня
під час укладення цього договору, а
відтак їй було відомо про його
укладення.

Як вбачається з рішення виконавчого
комітету Самбірської міської ради від
08.09.2003 р. № 516 «Про прийняття в
експлуатацію житлової прибудови з
надбудовою та виділ частин будинку в
окремі будинковолодіння», технічних
паспортів, складених 19.03.1991 і 29.05.2003 р.,
акту міжвідомчої комісії Самбірського
міськвиконкому, у звязку з житловою
прибудовою до будинку з надбудовою
другого поверху, виконком вирішив
прийняти в експлуатацію ОСОБА_10
прибудову до своєї частини будинку
житлових приміщень з надбудовою
другого поверху загальною площею 200, 9
кв. м, після чого житлова площа її
частини будинку становитиме 171,8 кв. м,
загальна 321,8 кв. м, корисна 315, 5 кв. м. та
виділити їх під номер АДРЕСА_1 із складу
будинковолодіння номер АДРЕСА_1 і на
підставі вказаного рішення ОСОБА_10,
24.05.2004 видано свідоцтво про право
власності на нерухоме майно та 07.06.2004
проведено реєстрацію права власності
на це нерухоме майно.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_4
про визнання частково недійсним
свідоцтва про право власності на
нерухоме майно на 32/50 частин будинку
АДРЕСА_1, видане ОСОБА_10 на підставі
рішення виконавчого комітету
Самбірської міської ради від 08.09.2003р.
№516 та визнання за ОСОБА_4 права
власності на прибудову до частини
будинку житлових приміщень з
надбудовою другого поверху загальною
площею 200,9 кв.м., що складає 32/50 частин
вказаного будинковолодіння, які
прийняті в експлуатацію на підставі
рішення виконавчого комітету
Самбірської міської ради від 08.09.2003
року №516, суд першої інстанції виходив
з того, що зі згоди співвласника
житлового будинку АДРЕСА_1, ОСОБА_10, без
дозволу виконавчого комітету
Самбірської міської ради та
виготовлення технічної документації,
саме подружжя ОСОБА_4 провело добудову
жилих приміщень з надбудовою другого
поверху, що підтверджується
документами про придбання будівельних
матеріалів та виконання робіт, заявою
ОСОБА_4 про прийняття прибудови в
експлуатацію.

Однак погодитись з таким висновками
суду першої інстанції не можна з огляду
наступне.

Згідно з роз»ясненнями п.4 постанови
Пленуму Верховного Суду України №7 від
04.10.1991 р. «Про практику застосування
судами законодавства, що регулює право
приватної власності громадян на жилий
будинок» відповідно до ст. 12 Закону
України «Про власність» у приватній
власності громадян можуть знаходитись
жилі будинки, збудовані на відведеній у
встановленому порядку земельній
ділянці або придбані на законних
підставах, наприклад, за договором
купівлі - продажу, міни, дарування, за
правом спадщини. Оскільки згідно зі
ст.17 ЗК ст.14 ЗУ «Про власність»
земельна ділянка для будівництва
жилого будинку і господарських
будівель надається громадянину у
приватну власність, участь інших осіб у
будівництві не створює для них права
приватної власності на жилий будинок,
крім випадків, коли це передбачено
законом. Згідно зі ст.ст. 16 і 17 Закону
України «Про власність», таке право,
виникає, коли будівництво велось
подружжям в період шлюбу - жилий
будинок у зв»язку з цим є їх спільною
сумісною власністю, або велось за
рахунок спільної праці членів сім»ї -
жилий будинок стає їх спільною у
власністю, якщо інше не було
встановлено письмовою угодою між ними.
Інші особи, які приймали участь у
будівництві жилого будинку (його
купівлі) не на підставі угоди про
створення спільної власності , яка
відповідає законодавству, вправі
вимагати не визнання права власності
на будинок, а відшкодування своїх
затрат на будівництво (купівлю
будинку), якщо допомогу забудовнику
(покупцю) вони надавали безплатно. Таке
ж право за цих умов залежить членам
сім»ї власника жилого будинку, якщо
вони приймали участь лише у
будівництві підсобних приміщень
(літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних
приміщень або коли їх затрати не
ремонт жилого будинку перевищували
покладений на них ст. 156 ЖК обов»язок.

Оскільки в період надбудови та
добудови житлового будинку АДРЕСА_1,
якому рішенням виконкому Самбірської
міської ради № 516 від 08.09.2003 р. було
присвоєно АДРЕСА_1, і яка становила 32/50
частин будинковолодіння, була ОСОБА_10,
позивачка вправі вимагати не визнання
за нею права власності на прибудову до
частини будинку житлових приміщень з
надбудовою другого поверху загальною
площею 200,9 кв.м., що складає 32/50 частин
вказаного будинковолодіння, які
прийняті в експлуатацію на підставі
рішення виконавчого комітету
Самбірської міської ради від 08.09.2003
року №516, а відшкодування своїх затрат
на будівництво (купівлю частини
житлового будинку). Задовольняючи
позовні вимоги в цій частині, суд
першої інстанції не взяв до уваги, що
рішення виконавчого комітету
Самбірської міської ради від 08.09.2003
року №516, не визнано недійсним чи
незаконним у судовому порядку і є
чинним, така вимога позивачкою не
заявлялась.

Задоволення позовних вимог в цій
частині суд першої інстанції мотивував
згодою співвласника жилого будинку
АДРЕСА_1 ОСОБА_10 на здійснення
подружжям ОСОБА_4 добудови та
надбудови, документами про придбання
будівельних матеріалів та виконання
робіт, заявою ОСОБА_4 про прийняття
прибудови в експлуатацію.

Однак зазначені судом мотиви для
задоволення цих позовних вимог
спростовуються відсутністю згоди
ОСОБА_10 на здійснення прибудови та
надбудови, наявністю в матеріалах
справи заяви ОСОБА_10, а не ОСОБА_4 про
прийняття прибудови в експлуатацію,
розподіл будинковолодіння на два
окремі номери з закріпленням земельної
ділянки по фактичному користуванню
між ОСОБА_12 та ОСОБА_10, а документальне
підтвердження понесених подружжям
ОСОБА_4 витрат на придбання будівельних
матеріалів може бути лише підставою
для відшкодування їх затрат на
будівництво.

Ненадання відповідачами доказів на
підтвердження будівництва прибудови
та надбудови спірного житлового
будинку ОСОБА_10 чи ОСОБА_2, понесених
ними витрат на їх будівництво, не є
підставою для задоволення позовних
вимог ОСОБА_4 про визнання за нею права
власності на 32/50 частин житлового
будинку АДРЕСА_1.

І оскільки визнання за ОСОБА_4 права
власності на 32/50 частини житлового
будинкуАДРЕСА_1, було підставою для
визнання частково недійсним свідоцтва
про право власності на нерухоме майно -
32/50 частин житлового будинку АДРЕСА_1,
видане ОСОБА_10 на підставі рішення
виконавчого комітету Самбірської
міської ради від 08.09.203 р. №516, то
оскаржуване рішення в цій частині є
також незаконним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України
Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (стронами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п»ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 203 ЦК України передбачено,
що волевиявлення учасника правочину
має бути вільним та відповідати його
внутрішній волі.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про
визнання недійсним договору дарування
9/50 частин житлового будинку та
відповідну частину господарських
будівель споруд, що розташовані у
АДРЕСА_1, укладеного між ОСОБА_10 та
ОСОБА_2, посвідченого приватним
нотаріусом Самбірського районного
нотаріального округу 19.06.2004 р., з
підстав, передбачених ст. ст. 203, 215 ЦК
України, оскільки як вбачається з
висновків судової почеркознавчої
експертизи №23 від 22.05.2007 - 30.09.2007, №119 від
22.09.2008 - 22.12.2008, №743 від 30.09.2010 р.,
рукописні записи: «ОСОБА_10» на першому
та «ОСОБА_10» на другому примірниках
оспорюваного договору дарування від
19.06.2004 р. після слова «Дарувальник»,
укладеному між ОСОБА_10 та ОСОБА_2,
виконані не ОСОБА_10, а іншою особою;
підписи від імені ОСОБА_10, розташовані
після слова «Дарувальник», на двох
примірниках договору дарування від
19.06.2004 р., укладеному між ОСОБА_10 та
ОСОБА_2 виконані не ОСОБА_10, а іншою
особою, з наслідуванням справжніх
підписів ОСОБА_10

При таких обставинах суд першої
інстанції прийшов до вірного висновку
про відсутність волевиявлення ОСОБА_10
на вчинення оспорюваного правочину, що
відповідно до ч.3 ст. 203, ст. 215 ЦК України
є підставою для визнання правочину
недійсним.

Колегія суддів погоджується з
висновком суду першої інстанції про те,
що та обставина, що підпис від імені
«ОСОБА_10» розташований в графі
«Розписка в отриманні нотаріально
оформленого документу» в реєстрі для
реєстрації нотаріальних дій
приватного нотаріуса під № 2085,
виконаний ОСОБА_10, не свідчить про її
вільне волевиявлення на вчинення
договору дарування від 19.06.2004 та про те,
що це відповідає її внутрішній волі.

Оскільки оскаржуване рішення суду в
частині задоволення позову про
поновлення ОСОБА_4 позовної давності
щодо розгляду спору про визнання
недійсним договору купівлі-продажу від
9 серпня 2002 року 2/25 частин жилого
будинку з відповідною частиною
господарських будівель та споруд у
АДРЕСА_1; визнання недійсним договору
купівлі-продажу від 09.08.2002 року 2/25
частин жилого будинку з відповідною
частиною господарських будівель та
споруд у АДРЕСА_1, укладеного між
продавцем ОСОБА_12 та покупцем ОСОБА_10;
визнання за ОСОБА_4 права власності на
вказані 2/25 частин жилого будинку з
відповідною частиною господарських
будівель та споруд у АДРЕСА_1; визнання
частково недійсним свідоцтва про право
власності на нерухоме майно - на 32/50
частин будинку АДРЕСА_1, видане ОСОБА_10
на підставі рішення виконавчого
комітету Самбірської міської ради від
08.09.2003р. №516; визнання за ОСОБА_4 права
власності на прибудову до частини
будинку житлових приміщень з
надбудовою другого поверху загальною
площею 200,9 кв.м., що складає 32/50 частин
вказаного будинковолодіння, які
прийняті в експлуатацію на підставі
рішення виконавчого комітету
Самбірської міської ради від 08.09.2003
року №516 ухвалене з порушенням норм
матеріального права, рішення суду в цій
частині підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні цих позовних вимог. В
решті рішення суду слід залишити без
змін.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст. ст. 309, 313,
314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів ,
-

ВИРІШИЛА:

апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Рішення Самбірського міськрайонного
суду Львівської області від 24 жовтня 2013
року - в частині

поновлення ОСОБА_4 позовної давності
щодо розгляду спору про визнання
недійсним договору купівлі-продажу від
9 серпня 2002 року 2/25 частин жилого
будинку з відповідною частиною
господарських будівель та споруд у
АДРЕСА_1; визнання недійсним договору
купівлі-продажу від 09.08.2002 року 2/25
частин жилого будинку з відповідною
частиною господарських будівель та
споруд у АДРЕСА_1, укладеного між
продавцем ОСОБА_12 та покупцем ОСОБА_10;
визнання за ОСОБА_4 права власності на
вказані 2/25 частин жилого будинку з
відповідною частиною господарських
будівель та споруд у АДРЕСА_1; визнання
частково недійсним свідоцтва про право
власності на нерухоме майно - на 32/50
частин будинку АДРЕСА_1, видане ОСОБА_10
на підставі рішення виконавчого
комітету Самбірської міської ради від
08.09.2003р. №516; визнання за ОСОБА_4 права
власності на прибудову до частини
будинку житлових приміщень з
надбудовою другого поверху загальною
площею 200,9 кв.м., що складає 32/50 частин
вказаного будинковолодіння, які
прийняті в експлуатацію на підставі
рішення виконавчого комітету
Самбірської міської ради від 08.09.2003
року №516 - скасувати та ухвалити нове
рішення про відмову ОСОБА_4 в
задоволенні цих позовних вимог.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення суду набирає законної сили з
моменту його проголошення, може бути
оскаржене в касаційному порядку шляхом
подачі касаційної скарги
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання рішенням апеляційного суду
законної сили.

Головуюча:
Шеремета Н.О.

Судді:
Зверхановська Л.Д.

Цяцяк Р.П.