№ справи:124/9492/13-ц Головуючий суду
першої інстанції:Федоренко Е.Р. №
провадження:22-ц/190/912/14Доповідач суду
апеляційної інстанції:Курська А. Г.
________________________________________________________________________
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" березня 2014 р. колегія суддів судової
палати у цивільних справах
Апеляційного суду Автономної
Республіки Крим у складі:

головуючого судді:Курської А.Г.
суддів:Синельщікової О.В. Чистякової
Т.І. при секретарі:Щегловій Н.Г.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Сімферополі цивільну
справу за позовною заявою ОСОБА_6 до
ОСОБА_7 про визнання автомобіля
особистою приватною власністю, за
апеляційною скаргою ОСОБА_6 на заочне
рішення Центрального районного суду м.
Сімферополя Автономної Республіки
Крим від 05 грудня 2013 року -

в с т а н о в и л а :

18 жовтня 2013 року ОСОБА_6 звернувся до
Центрального районного суду м.
Сімферополя Автономної Республіки
Крим з позовом до ОСОБА_7 про визнання
автомобіля особистою приватною
власністю.

Позовні вимоги мотивовані тим, що 31
січня 2009 року між позивачем та
відповідачкою був укладений шлюб. 20
грудня 2012 року за договором
купівлі-продажу позивач придбав
автомобіль «Ssang Yong Korando» 2012 року
випуску, вартістю 169000 грн. В органах
МРЕО ДАІ автомобіль був зареєстрований
на його ім'я.

Зазначений автомобіль був придбаний на
особисті кошти позивача, отримані від
родичів у другій декаді 2012 року. Шлюб
між позивачем та відповідачкою
розірвано на підставі рішення
Центрального районного суду м.
Сімферополя АР Крим від 10 червня 2013
року. У мотивувальній частині
зазначеного рішення судом встановлено,
що спільне господарство не ведеться,
шлюбні відносини фактично припинені з
листопада 2012 року, теж саме було
підтверджено під час розгляду справи в
суді, що підтверджується аудиозаписом
судового засідання. Тому, на думку
позивача, за ним має бути визнано право
особистої приватної власності на цей
автомобіль.

Заочним рішенням Центрального
районного суду м. Сімферополя
Автономної Республіки Крим від 05
грудня 2013 року у задоволенні позову
ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про визнання
автомобіля особистою приватною
власністю відмовлено.

З вказаним заочним рішенням не
погодився ОСОБА_6 та подав апеляційну
скаргу.

В апеляційній скарзі ставиться питання
про скасування зазначеного заочного
рішення суду, як такого, що ухвалено з
порушенням норм матеріального та
процесуального права, та ухвалити нове
рішення, яким визнати за позивачем
право власності на автомобіль.

Доводи апеляційної скарги зводяться до
того, що суд першої інстанції ухвалюючи
рішення проігнорував положення,
викладені в постанові Пленуму
Верховного Суду України «Про судове
рішення у цивільній справі» № 14 від 18
грудня 2009 року та порушив вимоги ст. 213
ЦПК України. Разом з цим, апелянт
зазначає, що суд першої інстанції не
дав належної оцінки фактам,
встановленим в рішенні Центрального
районного суду м. Сімферополя АР Крим
від 10 червня 2013 року, яким було
розірвано шлюб між позивачем та
відповідачкою, щодо припинення шлюбних
відносин, а також характеристиці
позивача від 17 вересня 2013 року, наданої
молодшим лейтенантом Центрального РВ
ГУ СМУ МВС України в АР Крим, в якій
також йдеться про те, що сторони не
ведуть сумісного господарства.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
ОСОБА_6, відповідачки та її
представника, оглянувши матеріали
цивільних справ № 2/124/1314/2013 та №
2/124/1295/2013, перевіривши доводи
апеляційної скарги, суд апеляційної
інстанції дійшов висновку про її
відхилення та залишення без змін
заочного рішення Центрального
районного суду м. Сімферополя
Автономної Республіки Крим від 05
грудня 2013 року, оскільки ухвала суду є
законною та обґрунтованою, а доводи
апеляційної скарги не дають підстав
для висновку про неправильне
застосування судом першої інстанції
норм матеріального та порушення норм
процесуального права, яке призвело або
могло призвести до неправильного
вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Згідно з вимогами ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК
України, суд розглядає цивільні справи
в межах заявлених позивачем вимог,
зазначених та доведених ним обставин.

Кожна сторона повинна довести ті
обставини, на які вона посилається, як
на підставу своїх вимог та заперечень.

Відмовляючи у задоволенні позову про
визнання автомобіля особистою
приватною власністю позивача ОСОБА_6,
суд першої інстанції виходив з того, що
позивач не довів факту придбання
спірного автомобіля за кошти, які
належали йому особисто.

З такими висновками суду першої
інстанції колегія суддів погоджується,
оскільки вони відповідають фактичним
обставинам справи та вимогам норм
матеріального та процесуального права.

Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте
подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).
Вважається, що кожна річ, набута за час
шлюбу, крім речей індивідуального
користування, є об'єктом права спільної
сумісної власності подружжя.

Частиною 1 ст. 70 СК України, передбачено
у разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

За приписами ч. 2 ст. 70 СК України, при
вирішенні спору про поділ майна суд
може відступити від засади рівності
часток подружжя за обставин, що мають
істотне значення, зокрема якщо один із
них не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї.

Судом встановлено, а матеріалами
справи підтверджено, що позивач ОСОБА_6
і відповідачка ОСОБА_7 перебували у
шлюбі з 31 січня 2009 року. Від шлюбу мають
малолітню доньку ОСОБА_1, 2011 року
народження, яка проживає з ОСОБА_7, за
позовом якої шлюб розірвано на
підставі рішення Центрального
районного суду м. Сімферополя АР Крим
від 10 червня 2013 року (а.с. 12) та стягнуто
аліменти на утримання дитини та
дружини за рішенням суду від 03 червня
2013 року.

20 грудня 2012 року між позивачем ОСОБА_6
та «ІП «АІС-Крим» укладено договір
купівлі-продажу автомобіля «Ssang Yong
Korando» 2012 року випуску № 54, який
зареєстровано за позивачем у
Сімферопольському ВРЕР при УДАІ ГУ МВС
України в АР Крим (а.с. 8-11).

Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» № 11 від 21 грудня 2007 року
вирішуючи спори між подружжям про
майно, необхідно встановлювати обсяг
спільно нажитого майна, наявного на час
припинення ведення спільного
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання.

Перелік майна, яке є особистою
приватною власністю дружини, чоловіка,
визначено ст. 57 СК України.

Відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України суд
може визнати особистою приватною
власністю дружини, чоловіка майно,
набуте нею, ним за час їхнього окремого
проживання у зв'язку з фактичним
припиненням шлюбних відносин.

Таким чином, у судовому порядку
особистою приватною власністю
подружжя може бути визнано майно,
набуте під час їхнього окремого
проживання у зв'язку з фактичним
припиненням шлюбних відносин, або в
інших випадках, встановлених ст. 57 СК
України.

Як убачається з роз'яснень, що
містяться в п. 20 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 11 від 21
грудня 2007 року «Про практику
застосування судами законодавства при
розгляді справ про право на шлюб,
розірвання шлюбу, визнання його
недійсним та поділ спільного майна
подружжя» якщо за час окремого
проживання подружжя після фактичного
припинення шлюбних відносин спільне
майно його членами не придбавалося, суд
відповідно до ч. 6 ст. 57 СК може визнати
особистою приватною власністю дружини,
чоловіка майно, набуте кожним з них за
цей період та за вказаних обставин, і
провести поділ тільки того майна, що
було їхньою спільною власністю до
настання таких обставин.

При визначенні, яке майно, що є в
подружжя, є їх спільною сумісною
власністю, слід виходити з того, що
відповідно до ст.ст. 57 СК України до їх
спільної сумісної власності може
належати нажите ними в період шлюбу
рухоме або нерухоме майно, що за
нормами ЦК України є об'єктом права
приватної власності (крім майна,
нажитого кожним із подружжя під час їх
роздільного проживання при фактичному
припиненні шлюбу, яке може бути визнане
власністю кожного з них).

Перевіряючи доводи апеляційної скарги
та заперечення на апеляційну скаргу,
колегія суддів оглянула матеріали двох
цивільних справ № 2/124/1314/13 за позовною
заявою ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про розірвання
шлюбу (рішення від 10 червня 2013 року) та
№ 2/124/1205/13 за позовною заявою ОСОБА_6 до
ОСОБА_7 про стягнення аліментів на
утримання неповнолітньої дитини
(заочне рішення від 03 червня 2013 року).

Колегія суддів не приймає до уваги
довід апеляційної скарги про те, що
ухвалюючи рішення, суд першої
інстанції не дав належної оцінки
фактам, встановленим в рішенні
Центрального районного суду м.
Сімферополя АР Крим від 10 червня 2013
року щодо періоду припинення шлюбних
відносин між сторонами, виходячи з
наступного.

Позивач ОСОБА_6 мав довести як факт
роздільного проживання при фактичному
припиненні шлюбу, так і факт придбання
майна (автомобіля) при роздільному
проживанні.

В рішенні Центрального районного суду
м. Сімферополя АР Крим від 10 червня 2013
року зазначено, що фактичне припинення
подружніх стосунків було з листопада
2012 року, а роздільне проживання
встановлено з березня 2013 року, оскільки
ОСОБА_7 разом з дитиною пішла з будинку
батьків позивача саме в березні 2013 року
і стала проживати у своїх родичів
окремо з дитиною.

Що стосується доводів апеляційної
скарги про те, що суд першої інстанції в
судовому засіданні необґрунтовано
відмовив в огляді договору позики № 1
від 25 грудня 2012 року укладеного між
позивачем та позикодавцем ОСОБА_8, то
судова колегія не приймає їх до уваги
як підставу для скасування рішення
суду, оскільки зазначений договір не є
безумовною підставою для задоволення
позову, зважаючи на те, що його укладено
під час перебування сторін у шлюбі і до
часу роздільного проживання.

На підставі наведеного, суд першої
інстанції дійшов обґрунтованого
висновку про визнання спірного
автомобіля спільною сумісною
власністю подружжя, а не роздільним
майном позивача.

Крім цього, колегія судді не приймає до
уваги посилання апелянта, як на
належний доказ роздільного проживання
з відповідачкою, на
довідку-характеристику (без зазначення
дати) видану позивачу молодшим
лейтенантом міліції Центрального РВ
ГУМВС України в АР Крим Канар М.І., в
якій зазначено, що сторони не
проживають разом з листопада 2012 року і
сумісного господарства не ведуть,
оскільки це суперечить висновкам
наведеним в рішенні Центрального
районного суду м. Сімферополя АР Крим
від 10 червня 2013 року не оскарженому
сторонами, в якому зазначено, що шлюбні
відносини фактично припинені з
листопада 2012 року, а сторони проживають
окремо з березня 2013 року (а.с 33).

До розірвання шлюбу і під час
перебування у шлюбі, цей борг для
подружжя ОСОБА_7 міг бути
зобов'язальним, якщо позикодавець
ОСОБА_8 не надав ОСОБА_6 безвідплатну
допомогу, і якщо саме ці гроші було
витрачено для перерахування грошей за
автомобіль на рахунок магазину.

Колегія суддів, дослідивши інші доводи
апеляційної скарги, не вбачає підстав
для їх задоволення і вважає, що суд
першої інстанції повно і правильно
встановив обставини справи,
правовідносини сторін перевірив на
підставі матеріального закону, що
підлягав застосуванню, дав належну
оцінку наявним у справі доказам і
дійшов обґрунтованого висновку про
відмову у задоволенні позову.

Оскільки доводи апеляційної скарги про
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права
не ґрунтуються на матеріалах справи,
зводяться до іншої оцінки встановлених
судом правовідносин, а оскаржуване
заочне рішення суду від 05 грудня 2013
року постановлено з додержанням судом
норм матеріального та процесуального
права, то передбачених ст. 309 Цивільного
процесуального кодексу України
підстав для його скасування, не
вбачається.

Згідно зі ст. 308 ЦПК України апеляційний
суд відхиляє апеляційну скаргу і
залишає рішення без змін, якщо визнає,
що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 305, 307, 308, 313, 314, 316,
325 ЦПК України, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Центрального районного суду м.
Сімферополя Автономної Республіки
Крим від 05 грудня 2013 року залишити без
змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення,
однак може бути оскаржена протягом
двадцяти днів з дня набрання законної
сили до суду касаційної інстанції.

Судді: