АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22 ц - 796/3051/2014
Головуючий у І інстанції Таран Н.Г.
Доповідач - Корчевний
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
Апеляційного суду міста Києва в складі:

Головуючого Корчевного
Г.В.,

Суддів Лапчевської О.Ф.,
Слободянюк С.В.,

при секретарі Охневській Т.В.

Розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві апеляційну скаргу
ОСОБА_1 на рішення Деснянського
районного суду м. Києва від 24 грудня 2013
року у справі за позовом ОСОБА_2 до
ОСОБА_1 про стягнення суми боргу та за
зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
про визнання правочину недійсним,
колегія суддів, -

В С Т А Н О В И Л А:

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до
суду із позовом до ОСОБА_1 про стягнення
суми боргу.

В обґрунтування позовних вимог
зазначала, що 01 липня 2012 року вона
позичила ОСОБА_1 суму у розмірі 37 200 (
тридцять сім тисяч двісті) доларів США
під 8 % річних до 30 жовтня 2012 року про що
відповідач склав розписку.

Проте, вказаний обов»язок відповідач
не виконав, лише повернув наприкінці 2012
року 2000 грн. в рахунок відсотків, а тому
позивач і просив суд першої стягнути з
ОСОБА_1 заборгованість з урахуванням
процентів за користування грошовими
коштами за договором позики, штрафних
санкцій та 3% річних, що разом становить
297 339 (двісті дев»яносто сім тисяч
триста тридцять дев»ять) грн. 60 коп., а
також судовий збір у розмірі 3 191 грн. 27
коп.

ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом
до ОСОБА_2 про визнання правочину
недійсним.

В обґрунтування своїх позовних вимог
зазначав, що кошти він позичав у
чоловіка ОСОБА_2, кошти він повернув,
проте розписку не забрав та не
засвідчив ніяк факт передання коштів.
Вказував, що розписка була складена як
зразок, на прохання позивачки, а тому
така розписка не може підтверджувати
отримання мною коштів в борг, у зв»язку
з чим і просив визнати такий правочин, а
саме розписку від 01 липня 2013 року
недійсною.

Рішенням Деснянського районного суду
м. Києва від 24 грудня 2013 року позов
ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення суми
боргу - задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2
суми боргу з урахуванням 8% річних в
розмірі 319 126 (триста дев»ятнадцять
тисяч сто двадцять шість) грн. 77 коп.

Стягнуто з ОСОБА_1 користь ОСОБА_2
понесені нею судові витрати в розмірі 3
191 грн. 27 коп.

В задоволенні зустрічних позовних
вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
правочину недійсним відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду
ОСОБА_1подав апеляційну скаргута
просить суд апеляційної інстанції
рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 24 грудня 2013 року скасувати та
ухвалити нове, яким позовні вимоги
ОСОБА_1 задовольнити в повному обсязі,
а в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2
відмовити в повному обсязі.

Пославшись на порушення судом норм
матеріального та процесуального
закону.

В апеляційній скарзі зазначає, що так
як боргова розписка про видачу
грошової суми у розмірі 32 000 (тридцять
дві тисячі) доларів США не була
укладена з метою отримання коштів, а
тому зобов»язальних відносин між
сторонами не виникало.

Крім того, в спірній розписці не
зазначено всіх необхідних реквізитів,
а тому є всі підстави визнати таку
розписку недійсною.

Розглянувши справу в межах доводів
апеляційної скарги, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга не підлягає
задоволенню.

Судом першої інстанції було
встановлено, що 01 липня 2012 року позивач
позичила гроші в сумі 37 200 доларів США
під 8% річних, про що останній склав
розписку строком до 30 жовтня 2012 року.

Проте, вказаний обов»язок відповідач
не виконав, лише повернув наприкінці 2012
року 2000 грн. в рахунок відсотків, а тому
позивач і просив суд першої стягнути з
ОСОБА_1 заборгованість з урахуванням
процентів за користування грошовими
коштами за договором позики, штрафних
санкцій та 3% річних, що разом становить
297 339 (двісті дев»яносто сім тисяч
триста тридцять дев»ять) грн. 60 коп., а
також судовий збір у розмірі 3 191 грн. 27
коп.

ОСОБА_1 звернувся із зустрічним позовом
до ОСОБА_2 про визнання правочину
недійсним, та зазначав, що кошти він
позичав у чоловіка ОСОБА_2, які він
повернув, проте розписку не забрав та
не засвідчив ніяк факт передання
коштів. Вказував, що розписка була
складена як зразок, на прохання
позивачки, а тому така розписка не може
підтверджувати отримання мною коштів в
борг, у зв»язку з чим і просив визнати
такий правочин, а саме розписку від 01
липня 2013 року недійсною.

Колегія суду не може погодитися з
доводами апеляційної скарги виходячи
із наступного.

Відповідно до ст. 1047 ЦК України
підтвердженням укладання договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної суми або визначеної
кількості речей.

Із матеріалів справи вбачається, що
розписка, яка була укладена між
сторонами від 01.07.2012 року на суму 32 000
доларів США, підтверджує факт
укладення договору позики. Посилання
апелянта на те, що дана розписка була
укладена як зразок, є необґрунтованими,
так як апелянт не надав доказів, з якою
метою був написаний такий зразок.

Крім того, колегія суду звертає увагу,
що в даній розписці міститься підпис
апелянта, що свідчить про те, що він
погоджується з усіма умовами
зазначеними в ній, та підтверджує факт
отримання ним коштів.

Разом з тим, колегія суду вказує, що
згідно з частиною першою статті 638 та
частиною першою статті 640 ЦК України
договір є укладеним з моменту
досягнення в належній формі згоди з
усіх істотних умов договору.

На підставі частини другої статті 640 ЦК
України у разі, якщо відповідно до акта
цивільного законодавства для
укладення договору необхідні також
передання майна або вчинення іншої дії,
договір є укладеним з моменту
передання майна або вчинення певної
дії.

Законодавець пов'язує момент укладення
договору з моментом передання грошей у
випадку укладення договору позики
(стаття 1046 ЦК України).

Тому, договір позики вважається
укладеним з моменту передання грошових
коштів позичальнику, що вбачається із
змісту боргової розписки від 01 липня 2012
року.

Колегія суду не погоджується з
доводами апеляційної скарги та
зазначає, що відповідно до правової
позиції Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ від 27.09.2012 року про
практику застосування судами
законодавства при вирішення спорів із
зобов»язань, що виникають із договорів
та інших правочинів статтею 527 ЦК
України передбачено зобов'язання
боржника виконати свій обов'язок, а
кредитора - прийняти виконання
особисто, якщо інше не встановлено
договором або законом, не випливає із
суті зобов'язання чи звичаїв ділового
обороту, а також право кожної із сторін
у зобов'язанні вимагати доказів того,
що обов'язок виконується належним
боржником або виконання приймається
належним кредитором чи уповноваженою
на це особою, і ризик наслідків
непред'явлення такої вимоги.

Колегією суду встановлено, що
позикодавець видав розписку
позичальнику як борговий документ, що
підтверджує укладення договору позики
та прийняття кожним із них відповідних
зобов'язань. Крім того, наявність
розписки у позикодавця свідчить про
невиконання зобов»язання за договором
позики позичальником.

Відповідно до ст. 525 ЦК України,
одностороння відмова від зобов'язання
або одностороння зміна його умов не
допускається.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання
повинні виконуватись належним чином
відповідно до умов договору.

Відповідно до ст.. 611 ЦК України у разі
порушення зобов»язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема - 1)
припинення зобов»язання внаслідок
односторонньої відмови від
зобов»язання, якщо це встановлено
договором або законом, або розірвання
договору, 2) зміна умов зобов»язання, 3)
сплата неустойки, 4) відшкодування
збитків та моральної шкоди.

Відповідно до ст.ст. 1046, 1049 ЦК України на
позичальника покладається обов'язок
повернення позикодавцю позику у такій
же сумі грошових коштів, які були
передані позичальнику позикодавцем у
строк та в порядку, що встановлені
укладеним договором.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Тому колегія суду вважає, що
Деснянського районного суду м. Києва
від 24 грудня 2013 року прийняте з
дотриманням норм матеріального та
процесуального права, а тому не
підлягає скасуванню.

Відповідно до ч. 1 ст. 307 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 308, 312-315 ЦПК
України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Деснянського районного суду м.
Києва від 24 грудня 2013 року - залишити
без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення і може бути оскаржена
шляхом подачі касаційної скарги
протягом двадцяти днів до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:

Судді