Справа № 370/2370/13-ц Головуючий у І
інстанції Тандир О.В.Провадження №
22-ц/780/1749/14 Доповідач у 2
інстанції МельникКатегорія 29
УХВАЛА

Іменем України

06 березня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати в
цивільних справах Апеляційного суду
Київської області у складі:

головуючого - Мельника Я.С.,

суддів: Лащенка В.Д., Матвієнко Ю.О.,

та секретаря Бевзюк М.М.,

розглянувши у судовому засіданні
апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення
Макарівського районного суду
Київської області від 08 січня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
відшкодування матеріальної та
моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И Л А :

У жовтні 2013 року позивач звернувся до
суду з вказаним позовом та просив
стягнути з відповідача 69 010,86 грн.
матеріальної шкоди, 10 000 грн. моральної
шкоди та судовий збір.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що
07.10.2011року у смт. Макарів по вул. Леніна
сталася дорожньої-транспортної
пригоди за участю позивача, який
керував автомобілем «Дачіа» та
відповідача, який керував автомобілем
«Шкода». Внаслідок ДТП сторони
отримали тілесні ушкодження, а
автомобілі - механічні пошкодження.
Позивач вказує, що ДТП сталася з вини
відповідача, що підтверджується
постановою про притягнення
відповідача до адміністративної
відповідальності, а тому вважає що він
зобов'язаний відшкодувати саме йому
матеріальну і моральну шкоду, яка
полягає у переживаннях через
пошкодження його автомобіля.

Рішенням Макарівського районного суду
Київської області від 08 січня 2014 року у
задоволенні вказаного позову
відмолено.

Не погоджуючись з цим рішенням, ОСОБА_1
звернувся з апеляційною скаргою, в якій
просить рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове про
задоволення позову, посилаючись на
неповне з'ясування судом обставин, що
мають значення для справи, порушення
норм матеріального та процесуального
права.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, пояснення сторін, що
з'явилися, перевіривши матеріали
справи, законність і обґрунтованість
рішення місцевого суду в межах доводів
апеляційної скарги та вимог заявлених
в суді першої інстанції, вважає за
необхідне її відхилити з наступних
підстав.

Відповідно до ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України
кожна сторона повинна довести ті
обставини на які вона посилається як на
підставу своїх вимог або заперечень.
Суд розглядає справу в межах заявлених
вимог на підставі доказів сторін та
інших осіб, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які
мають значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у цих сторін виникає
спір. Доказування не може ґрунтуватися
на припущеннях.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.
Не може бути скасоване правильне по
суті і справедливе рішення суду з одних
лише формальних міркувань.

Судом встановлено, що 07.10.2011р., близько
22 год. в смт. Макарів Київської області
по вул. Леніна, ОСОБА_2, керуючи
автомобілем «Шкода» державний
реєстраційний номер НОМЕР_1, при
здійснені маневру обгону на перехресті
допустив зіткнення з автомобілем
«Дачіа», державний реєстраційний номер
АІ 7397ВА під керуванням позивача.

Відповідно до постанови Макарівського
районного суду Київської області від 14
травня 2012 року, залишену без змін
постановою Апеляційного суду
Київської області від 05 червня 2012 року,
відповідача ОСОБА_2 визнано винним у
скоєнні правопорушення передбаченого
ст. 124 КУПАП.

Як вбачається з технічного паспорту
серії НОМЕР_2, автомобіль «Дачіа»
належить на праві власності ОСОБА_3

Відповідно до висновку
автотоварознавчого дослідження № 185/12
від 01 серпня 2012 року розмір
матеріального збитку, завданого
власнику автомобіля «Дачіа» в
результаті його пошкодження при ДТП
складає 64159,70 грн., а вартість
відновлюваного ремонту становить 66 214,99
грн.

З матеріалів справи вбачається, що
цивільно-правова відповідальність
відповідача була застрахована в ЗАТ
АСК «ІнтерТранПоліс», що
підтверджується полісом № АА/2009617 від 11
січня 2011 року (а.с. 25).

Відмовляючи у задоволенні позову, суд
першої інстанції виходив із того, що
матеріальна шкода має
відшкодовуватися власнику
пошкодженого авто, а не позивачу, який
не є ні власником ні володільцем його
та, що позивачем не зазначено в чому
саме полягає моральна шкода за
наслідками ДТП.

Колегія суддів частково погоджується
з такими висновками суду першої
інстанції, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 1188 ЦК України шкода,
завдана внаслідок взаємодії кількох
джерел підвищеної небезпеки,
відшкодовується на загальних
підставах, а саме: шкода, завдана одній
особі з вини іншої особи,
відшкодовується винною особою.

З матеріалів справи вбачається, що саме
відповідач, порушуючи вимоги п. 14.6-А
ПДР, допустив зіткнення автомобілів та
вчинив адміністративне
правопорушення, передбачене ст. 124
КУпАП, що підтверджується постановами
місцевого та апеляційних судів (а.с. 4-6).

Згідно п. 13 Постанови Пленуму Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про
деякі питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки» відповідно до
статей 386, 395,396 ЦК положення щодо
захисту права власності поширюються
також на осіб, які хоч і не є власниками,
але володіють майном на праві
господарського відання, оперативного
управління або на іншій підставі,
передбаченій законом чи договором
(речове право), такі особи також мають
право вимагати відшкодування шкоди,
завданої цьому майну.

До таких осіб належить і особа, яка
керувала транспортним засобом без
доручення, але на підставі документів,
визначених пунктом 2.1 Правил
дорожнього руху України (посвідчення
водія на право керування транспортним
засобом відповідної категорії та
реєстраційного документа на
транспортний засіб).

Відповідно до п. 2.2 ПДР власник
транспортного засобу може передавати
такий засіб у користування іншій
особі, що має посвідчення водія на
право керування транспортним засобом
відповідної категорії, передавши їй
реєстраційний документ на цей
транспортний засіб (в редакції
Постанови КМ № 1029 від 26.09.2011).

Таким чином висновки суду першої
інстанції про те, що матеріальна шкода
підлягає відшкодуванню саме власнику
пошкодженого авто, на думку колегії
суддів є помилковим, оскільки ОСОБА_2,
як особа, яка на час вчинення ДТП
керувала вказаним автомобілем у
відповідності до вимог п.п.2.1, 2.2 ПДР і
теж має право на відшкодування шкоди,
завданої цьому майну.

При цьому, колегія суддів вважає за
необхідне зазначити наступне.

Відповідно до статті 21 Закону «Про
обов'язкове страхування
цивільно-правової відповідальності
власників наземних транспортних
засобів» на території України
забороняється експлуатація
транспортного засобу без поліса
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності,
тобто володільці транспортних засобів,
за винятком осіб, звільнених від
обов'язкового страхування
цивільно-правової відповідальності
згідно з пунктом 13.1 статті 13 цього
Закону, зобов'язані застрахувати ризик
своєї цивільної відповідальності, яка
може настати внаслідок завдання шкоди
життю, здоров'ю або майну інших осіб при
використанні транспортних засобів.

Судом встановлено, що відповідач
застрахував свою цивільну-правову
відповідальність в ЗАТ АСК
«ІнтерТранПоліс», що підтверджується
полісом № АА/2009617 від 11 січня 2011 року
(а.с. 25).

Зі змісту п. 16 Постанови Пленуму Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про
деякі питання застосування судами
законодавства при вирішенні спорів про
відшкодування шкоди, завданої джерелом
підвищеної небезпеки» при
пред'явленні позовних вимог про
відшкодування такої шкоди в результаті
дорожньо-транспортної пригоди
безпосередньо до особи, яка здійснює
діяльність, що є джерелом підвищеної
небезпеки, суд має право виключно в
порядку, передбаченому статтею 33 ЦПК,
залучити до участі у справі страхову
організацію (страховика), яка
застрахувала цивільну
відповідальність володільця
транспортного засобу. Непред'явлення
вимог до страховика за наявності
підстав для стягнення завданої шкоди
саме зі страховика є підставою для
відмови в позові до завдавача шкоди у
відповідному розмірі.

Як вбачається з матеріалів справи,
оскільки відповідач застрахував свою
цивільну відповідальність, але до
участі у справі не залучено страхову
організацію (страховика), яка
застрахувала цивільну
відповідальність володільця
транспортного засобу і є наявними
підстави для стягнення завданої шкоди
саме зі страховика, то колегія суддів
вважає дану обставину підставою для
відмови у задоволенні позовних вимог
про стягнення матеріальної шкоди.

Крім того, судом першої інстанції не
вирішено питання про залучення до
участі у справі власника пошкодженого
автомобіля як третьої особи, яка не
заявляє самостійних вимог щодо
предмета спору, на стороні позивача у
порядку, передбаченому статтями 35, 36
ЦПК, оскільки рішення у справі може
вплинути на його права та обов'язки
щодо однієї зі сторін.

Відповідно до ч.ч.3-5 ст. 23 ЦК України
моральна шкода відшкодовується грішми,
іншим майном або в інший спосіб. Розмір
грошового відшкодування моральної
шкоди визначається судом залежно від
характеру правопорушення, глибини
фізичних та душевних страждань,
погіршення здібностей потерпілого або
позбавлення його можливості їх
реалізації, ступеня вини особи, яка
завдала моральної шкоди, якщо вина є
підставою для відшкодування, а також з
урахуванням інших обставин, які мають
істотне значення. При визначенні
розміру відшкодування враховуються
вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п. 9 постанови Пленум
Верховного Суду України № 4 від 31
березня 1995 року "Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди" розмір
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди суд визначає залежно від
характеру та обсягу страждань
(фізичних, душевних, психічних тощо),
яких зазнав позивач, характеру
немайнових втрат (їх тривалості,
можливості відновлення тощо) та з
урахуванням інших обставин. Зокрема,
враховуються стан здоров'я
потерпілого, тяжкість вимушених змін
у його життєвих і виробничих стосунках,
ступінь зниження престижу, ділової
репутації, час та зусилля, необхідні
для відновлення попереднього стану,
добровільне - за власною
ініціативою чи за зверненням
потерпілого - спростування
інформації редакцією засобу масової
інформації. При цьому суд має
виходити із засад розумності,
виваженості та справедливості.

Оскільки позивачем не надано жодного
належного доказу на підтвердження
факту заподіяння йому моральних та
фізичних страждань, протиправність
діяння відповідача та вини останнього
в заподіянні моральної шкоди, то суд
першої інстанції прийшов до
обґрунтованої відмови у задоволенні
позовних вимог про стягнення моральної
шкоди.

За таких обставин, колегія суддів
погоджується з висновком суду першої
інстанції про відмову в задоволенні
позову, з урахуванням п.п. 13, 16 Постанови
Пленуму ВССУ № 4 від 01 березня 2013 року,
ст. ст. 23, 1188 ЦК України, ст.ст. 212-213 ЦПК
України.

Інших вагомих, достовірних та
достатніх доводів, які б містили
інформацію щодо предмета доказування і
спростовували висновки суду першої

інстанції та впливали на законність і
обґрунтованість оскаржуваного
рішення, апеляційна скарга не містить.

Таким чином, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга та зміст
оскаржуваного рішення не дають підстав
для висновку, що судом першої інстанції
при розгляді справи допущені порушення
норм матеріального чи процесуального
права, які відповідно до ст. 309 ЦПК
України могли б бути підставою для
його скасування.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308 ЦПК України,
колегія суддів Апеляційного суду
Київської області,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Макарівського районного суду
Київської області від 08 січня 2014 року
залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення, однак може бути
оскаржена у касаційному порядку
протягом двадцяти днів.

Головуючий: Судді: