Єдиний унікальний номер 249/6200/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/387/2014
Категорія - 46 Головуючий у 1
інстанції - Стріжакова Г.В.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2014 року Апеляційний суд
Донецької області в складі:

головуючого судді:
Зінов'євої А.Г.

суддів:
Азевича В.Б..

Ларіної Н.О.

при секретарі:
Забавіній М.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку апеляційну
скаргу ОСОБА_2 на рішення Шахтарського
міськрайсуду Донецької області від 27
листопада 2013 року по справі за позовом
ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - МРЕВ м.
Шахтарська при УДАІ ГУМВС України в
Донецькій області про встановлення
факту проживання однією сім'єю та
розподіл спільного майна, придбаного в
період знаходження у фактичних шлюбних
відносинах,-

В С Т А Н О В И В:

У жовтні 2013 року ОСОБА_2
звернулася до суду з вищевказаним
позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що
вони з відповідачем з листопада 2000 року
по вересень 2012 року знаходилися у
фактичних шлюбних відносинах, тобто
проживали однією сім'єю без реєстрації
шлюбу. У вказаний період ними було
придбане майно: автомобіль ГАЗ-3110,
державний номерний знак НОМЕР_1
вартістю 11000 грн.; будинок АДРЕСА_1
вартістю 16000 грн.; морозильну камеру - 1200
грн.; телевізор Vestel - 1500 грн. та
двокамерний холодильник - 1000 грн.
Просила встановити факт їх сумісного
проживання однією сім'єю в період з
листопада 2000 р. по вересень 2012 р. та
провести розподіл спільно придбаного
майна, виділив їй у натурі транспортний
засіб. Щодо іншого майна, то просила
його залишити відповідачу, стягнувши
на її користь різницю його вартості.

Ухвалою Шахтарського
міськрайсуду від 27 листопада 2013 року
провадження по справі в частині
позовних вимог щодо розподілу
транспортного засобу та будинку було
закрите.

Рішенням Шахтарського
міськрайсуду від 27 листопада 2013 року
ОСОБА_2 у задоволенні позову про
встановлення факту проживання однією
сім'єю та про розподіл спільного майна -
побутової техніки було відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду,
позивачка принесла апеляційну скаргу,
в якій просила рішення суду скасувати
як таке, що не відповідає вимогам
діючого законодавства та фактичним
обставинам справи. Яким суд дав
неправильну правову оцінку. Просила
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити її вимоги у повному
обсязі.

В обґрунтування доводів
апеляційної скарги позивачка
посилалася на те, що у суду першої
інстанції не було підстав для відмови у
задоволенні позову в частині
встановлення факту сумісного
проживання однією сім'єю та розподілі
спільного майна - побутової техніки,
яку було придбано в період знаходження
у фактичних шлюбних відносинах. В ході
слухання справи суду першої інстанції
було надано достатньо доказів на
підтвердження факту сумісного
проживання сторін без реєстрації шлюбу
в період з листопада 2000 р. по вересень
2012 р., зокрема це письмові нотаріально
посвідченні пояснення свідків та
договір купівлі-продажу будинку від
14.09.2012 р., в якому зазначено, що
відповідач знаходиться із ОСОБА_4 у
фактичних шлюбних відносинах з березня
2003 року. Вказані докази відповідачем не
були спростовані і тому у суду першої
інстанції були всі підстави для
встановлення факту, що має юридичне
значення для захисту її права на
спільно придбане майно.

В судовому засіданні позивачка
апеляційну скаргу підтримала і просила
її задовольнити у повному обсязі.

Відповідач проти апеляційної
скарги заперечував, просив її
відхилити, а рішення суду залишити без
зміни.

Представник третьої особи
покладався на розсуд суду.

Заслухавши доповідача, сторони,
дослідивши матеріали справи та
перевіривши доводи апеляційної скарги,
апеляційний суд вважає, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню, а рішення суду скасуванню
з ухваленням нового з наступних
підстав.

Відмовляючи у задоволенні позову
ОСОБА_5 про встановлення факту та про
розподіл спільного майна, суд першої
інстанції виходив з того, що позивачкою
не надано належних та допустимих
доказів на підтвердження факту її
сумісного проживання з відповідачем
однією сім'єю без реєстрації шлюбу. Суд
не прийняв до уваги надані позивачкою
письмові нотаріально посвідченні
пояснення свідків, оскільки останні не
були попереджені належним чином про
кримінальну відповідальність за
завідомо неправдиві свідчення. Вказані
обставини також стали підставою для
відмови у розподілу побутової техніки -
телевізора, морозильної камери та
холодильника.

Між тим, такі висновки суду не
відповідають як фактичним обставинам
справи, так і нормам матеріального і
процесуального права, що відповідно до
вимог п.п. 3,4, ч.1ст. 309 ЦПК України, є
підставами для скасування рішення з
ухваленням нового.

Так, в ході слухання справи судом
першої інстанції було встановлено, що
позивачка з 27 лютого 1971 року
знаходилася у зареєстрованому шлюбі із
ОСОБА_6, який розірваний у Торезькому
міському РАГС за актовим записом №332
від 02.11.2001 р. ОСОБА_3 з 24.02.1981 року
знаходився у зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_10, припинення якого
зареєстроване у Торезькому міському
РАГС 09.10.2002 р. за актовим записом №296. На
підставі договору купівлі-продажу від
31.08.2012 р., укладеного між ОСОБА_8 та
ОСОБА_2, останньою за 50000 російських
рублів був придбаний і зареєстрований
на її ім'я транспортній засіб - ГАЗ 3110,
1999 року випуску, якому присвоєний
державний номерний знак НОМЕР_1. 14.09.2012
р. на підставі договору
купівлі-продажу, укладеного між ОСОБА_9
та ОСОБА_3, останнім за 16000 грн. придбано
жилий будинок та земельну ділянку
вартістю відповідно 10000 грн. та 6000 грн.
за адресою: АДРЕСА_1. Право власності на
ім'я відповідача зареєстроване
належним чином. Крім того, 16 серпня 2004 р.
ОСОБА_6 в компанії «Телемир - ЕП» ТОВ
«Техно-Дон» за товарним чеком №5762
придбано телевізор Vestel за 5990 грошових
одиниць (вірогідніше рублів, оскільки
договір купівлі-продажу укладений в
РФ).

Відповідно до вимог ст. 74 СК
України, якщо жінка та чоловік
проживають однією сім'єю, але не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними. На майно,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, поширюються
положення глави 8 цього Кодексу.

Згідно ст. 63 СК України, дружина
та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Як вбачається з вимог ст. 70 СК
України, у разі поділу майна, що є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя, частки майна
дружини та чоловіка є рівними, якщо
інше не визначено домовленістю між
ними або шлюбним договором. При
вирішенні спору про поділ майна суд
може відступити від засади рівності
часток подружжя за обставин, що мають
істотне значення, зокрема якщо один із
них не дбав про матеріальне
забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи
пошкодив спільне майно, витрачав його
на шкоду інтересам сім'ї.

При цьому, відповідно до п. 20
постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» від 21.12.2007 р.
№11, при застосуванні ст. 74 СК, що
регулює поділ майна осіб, які
проживають у фактичних шлюбних
відносинах, судам необхідно
враховувати, що правило зазначеної
норми поширюється на випадки, коли
чоловік та жінка не перебувають у
будь-якому іншому шлюбі і між ними
склалися усталені відносини, що
притаманні подружжю.

Згідно вимог ст.ст. 60, 61, 59 ЦПК
України, кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень, крім випадків,
встановлених статтею 61 цього Кодексу,
зокрема, обставини, визнані сторонами
та іншими особами, які беруть участь у
справі, не підлягають доказуванню. При
цьому, обставини справи, які за законом
мають бути підтверджені певними
засобами доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

На підтвердження своїх вимог щодо
встановлення факту проживання однією
сім'єю позивачкою надані нотаріально
посвідченні пояснення спільних з
відповідачем знайомих та нотаріально
посвідчений договір купівлі-продажу
будинку АДРЕСА_1, укладений 14.09.2012 р. між
ОСОБА_9 та ОСОБА_3, в якому зазначено, що
відповідач знаходиться з ОСОБА_4 у
фактичних шлюбних відносинах з березня
2003 року.

Вказані докази відповідачем не
спростовані, навпаки у судовому
засіданні суду апеляційної інстанції
останній підтвердив факт проживання
однією сім'єю з позивачкою без
реєстрації шлюбу. При цьому пояснив, що
саме ці стосунки з ОСОБА_2 стали
підставою розірвання шлюбу з ОСОБА_10
(припинення шлюбу зареєстроване в 2002 р.)
Крім того, відповідач пояснив, що
дійсно виїхав з ОСОБА_2 до Росії, де в 2004
р. проживали на орендованій квартирі; в
2005 р. в Ростовській області купили за
сумісні кошти будинок, який в 2012 р.
продали і за сумісні кошти з позивачкою
придбали транспортний засіб,
морозильну камеру, холодильник та два
телевізори. Вказане майно було
придбане за кошти, отримані ними від
продажу будинку в РФ. При цьому,
відповідач також підтвердив факт
притримання транспортного засобу і не
заперечував факт знаходження в нього
спірного телевізору, оскільки вважає
його спільним майном, придбаним за
спільні кошти.

За вказаних обставин у суду
першої інстанції не було підстав для
відмови у встановленні факту сумісного
проживання сторін однією сім'єю без
реєстрації шлюбу.

Критично оцінюючи нотаріально
посвідчені пояснення осіб, які є
спільними знайомими сторін, суд не
звернув уваги, що вони не спростовані
відповідачем і в порушення вимог ст.10
ЦПК України, згідно якої суд сприяє
всебічному і повному з'ясуванню
обставин справи: роз'яснює особам, які
беруть участь у справі, їх права та
обов'язки, попереджує про наслідки
вчинення або невчинення процесуальних
дій і сприяє здійсненню їхніх прав у
випадках, встановлених цим Кодексом, не
роз'яснив сторонам і не запропонував
належний порядок отримання доказів
(направлення судових доручень для
допиту свідків). При цьому, суд взагалі
не дав оцінки як доказу договору
купівлі-продажу будинку, в якому
нотаріусом зазначено, а відповідачем
підписано, що за станом на 14.09.2012 р.
сторони знаходяться у фактичних
шлюбних відносинах з березня 2003 р.

У суду також не було підстав для
відмови у задоволенні позову ОСОБА_2
про розподіл телевізору Vestel, факт
придбання якого за сумісні кошти не
оспорюється сторонами. Відмовляючи у
його розподілі, зокрема з підстав не
зазначення на товарному чеку грошової
одиниці, суд не звернув уваги на те, що
сторонами не заперечувався факт
покупки спірного телевізору за
російські рублі.

Разом з тим, сторонами не
проведена оцінка спірного телевізора і
не визначена його вартість ні як
нового, ні як з урахування проценту
зношеності, що виключає можливість
його розподілу за варіантом
запропонованим позивачкою. Із вартістю
спірного телевізора, зазначеною у
позовні заяві ОСОБА_2, відповідач не
погодився, оскільки телевізору вже
майже десять років. Вказані обставини
виключають можливість розподілу
спірного майна з підстав неможливості
визначити суму, яка буде підлягати
стягненню на користь позивачки.

Стосовно позовних вимог про
розподіл морозильної камери та
холодильника, то вони задоволенню не
підлягають, оскільки позивачкою не
надано доказів їх вартості, періоду
придбання та факту їх придбання
взагалі.

На підставі викладеного та
керуючись ст.ст. 303-304, 307 ч.1 п.2, 309 ч.1
п.п.3,4, 313, 314 ч.2, 316 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Шахтарського міськрайсуду
Донецької області від 27 листопада 2013
року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Встановити факт сумісного проживання
ОСОБА_2 з ОСОБА_3 однією сім'єю без
реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004
року по 14 вересня 2012 року включно.

Визнати телевізор Vestel спільною
сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

ОСОБА_2 у задоволенні позову,
пред'явленого до ОСОБА_3 в частині
визнання морозильної камери та
холодильника спільною сумісною
власністю, розподілу морозильної
камери, холодильника та телевізору Vestel,
відмовити.

Рішення суду набирає законної сили з
дня його проголошення але може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання чинності.

Головуючий:

Судді: