АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7590/14 Справа № 187/276/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Соловйов І. М. Доповідач - Тамакулова В.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2014 року м. Дніпропетровськ

20 жовтня 2014 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого судді: Тамакулової В.О.

Суддів: Котушенко С.П., Петренко І.О.,

при секретарі Поляковій:Н.О.,

яка розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на заочне рішення Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2014 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" до ОСОБА_2, третя особа: ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

ВСТАНОВИЛА:

В грудні 2013 року Публічне акціонерне товариство "Державний ощадний банк України" звернулося до суду з позовом до ОСОБА_2, третя особа ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки(а.с.5-8), посилаючись на те, що 3 листопада 2006 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено договір №92 про надання кредиту на споживчі потреби в сумі 40000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15% річних терміном до 2 листопада 2011 року. В зв'язку з тим, що ОСОБА_3 свої зобов'язання перед банком не виконав, позивач просив звернути стягнення на майно поручителя - ОСОБА_2(а.с.5-8).

Заочним рішенням Петриківського районного суду, Дніпропетровської області від 13 травня 2014 року позовну заяву Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі територіального відокремленого безбалансового відділення 1 типу №10003//0293 філії - Дніпропетровського обласного управління АТ "Ощадбанк" задоволено.

Звернено стягнення на користь Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі територіального відокремленого без балансового відділення 1 типу №10003//0293 філії - Дніпропетровського обласного управління АТ "Ощадбанк" на майно, яке є предметом іпотеки за іпотечним договором №б/н від 3 листопада 2006 року , що належить ОСОБА_2 - житловий будинок А-1, саман обкладений цеглою, загальна площа 57,8 кв.м., житлова площа 36,1 кв.м.; зливна яма, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №92 від 3.11.2006 року, за:

- простроченою заборгованості по кредиту - 19906,18 грн.;

- пені за несвоєчасне погашення кредиту - 38705,33 грн.;

- 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу - 600,34 грн.;

- втрати від інфляції за рахунок несвоєчасного погашення основного боргу - 968,96 грн., а всього на суму 60190 грн. 81 коп.

Прийнято рішення реалізацію заставленого нерухомого майна (предмета іпотеки) провести шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження,передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог закону. Зазначено, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності, незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі територіального відокремленого безбалансового відділення 1 типу №10003/0293 філії - Дніпропетровського обласного управління АТ "Ощадбанк" витрати по сплаті судового збору в сумі 601 грн.91 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилається на порушення судом норм процесуального права, неповне з'ясування судом обставин справи, просить рішення суду скасувати та постановити нове , яким відмовити в задоволенні вимог.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 3 листопада 2006 року між позивачем та ОСОБА_3 укладено договір №92 про надання кредиту на споживчі потреби в сумі 40000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 15% річних терміном до 2 листопада 2011 року. В зв'язку з неналежним виконанням ОСОБА_3 зобов'язань перед банком , позивач просив звернути стягнення на майно поручителя - ОСОБА_2(а.с.5-8).

3 листопада 2006 року між позивачем та ОСОБА_2 укладено договір іпотеки, предметом якого, є житловий будинок АДРЕСА_1.

Згідно п.4.2 іпотечного договору у випадку невиконання чи неналежного виконання боржником зобов'язання в цілому чи тієї або іншої частини, а також у інших випадках, передбачених цим договором, іпотекодержатель реалізує своє право шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у порядку, передбаченому чинним законодавством України.

Відповідно до умов п.4.3 іпотечного договору іпотекодержатель вправі задовольнити за рахунок предмету іпотеки свої вимоги у повному обсязі, який визначається іпотекодержателем самостійно на момент реалізації права іпотеки, у тому числі, але не виключно:

а/ основну суму кредиту;

б/ проценти за користування кредитом;

в/ комісійну винагороду, визначену Кредитним договором;

г/ нараховані та не сплачені на момент реалізації права іпотеки штрафні санкції за порушення зобов'язання за кредитним договором (пеня, штраф);

д/ витрати, понесені іпотекодержателем у зв'язку із зверненням стягнення на предмет іпотеки та його реалізацію, у тому числі витрати на оплату послуг аудиторів, адвокатів та інші документально підтверджені витрати іпотекодержателя, якщо вони будуть мати місце;

е/ спричинені іпотекодержателю збитки в повному обсязі.

При задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилався на те, що майновим поручителем 3 вересня 2013 року отримано вимогу про усунення порушень від 27 серпня 2013 року за вихідним номером 850 (а.с.29), яка залишена без задоволення,

Крім того суд зазначав, що відповідач в судове засідання не з'явився, причини своєї неявки не повідомив.

Однак погодитися з висновком суду неможливо з наступних підстав.

За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти( ч.1 ст.1054 ЦК України).

Частиною 1 ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України.

Відповідно до вимог частини 1 ст.527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок , а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом , не випливає із суті зобов'язання.

Згідно зі ст.ст. 526, 530, 610 ЦК України, зобовязання повинні виконуватись належним чином і у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

За ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Проте зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

У п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", вказано, що рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, що були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду,що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

В роз'ясненнях[, наданими Верховним Судом України в п. п. 8, 10, 11, 12 вказаної постанови зазначено, що ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК України, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

В описовій частині рішення необхідно, зокрема, вказати: зміст і підстави позовних вимог відповідно до позовної заяви, а також зазначити докази і обставини, для встановлення яких вони досліджувалися.

У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

У мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункти, підпункти закону), у відповідних випадках на норми конституції України, на підставі яких визначено права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах, на статті 10, 11, 60, 212 та 214 ЦПК України та інші норми процесуального права, керуючись якими суд установив обставини справи.

Ухвалене судом першої інстанції рішення не відповідає зазначеним вимогам процесуального закону.

В порушення вимог ст.169 ЦПК України суд розглянув справу у відсутність апелянта, яка належним чином не була повідомлена про день та час розгляду справи, має постійне місце реєстрації(а.с.33-34), дані про місце її проживання наявні в матеріалах справи, тому в порушення вимог ст.76 ЦПК України суд необґрунтовано повідомляв ОСОБА_2 про виклик в судове засідання через оголошення в газеті. Справа розглянута і у відсутність ОСОБА_3, відомості про його належне повідомлення у справі відсутні.

Як слідує із матеріалів справи, ОСОБА_3 є боржником, однак процесуальне положення його визначено, як третьої особи. ОСОБА_2 є поручителем та іпотекодавцем за отриманим ОСОБА_3 кредитом.

При розгляді справи у відсутність боржника та поручителя, іпотекодавця, суд першої інстанції неповно з'ясував всі обставини справи, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилається на те, що з 15 жовтня 1983 року знаходиться у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 (а.с.33-34), майно, на яке суд звернув стягнення та яке знаходиться в іпотеці, придбано подружжям під час шлюбу на грошові кошти подружжя, договір іпотеки нотаріально посвідчений, однак відсутня нотаріально посвідчена письмова згода її чоловіка на передачу сумісно нажитого майна в іпотеку.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно зі ст. 65 ЦК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Відповідно до положень ст. 578 ЦК України майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників.

За п. 44 Інструкції "Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", затвердженої Міністерством юстиції України від 03 березня 2004 року за № 20/5, встановлено, що правочини щодо належного подружжю на праві спільної сумісної власності майна, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також правочини щодо іншого цінного майна - можуть бути посвідчені нотаріусом за наявності письмової згоди другого з подружжя. Згода (справжність підпису) на укладення такого договору повинна бути посвідчена нотаріально.

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п. 25 постанови від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з такого. При оспоренні договору застави (іпотеки) суд має враховувати положення статті 578 ЦК, згідно з якими майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою іншого з подружжя, який у разі пред'явлення позову про звернення стягнення на таке майно має бути залучений до участі у справі.

Ст. 1 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Суд належно не перевірив чи є предмет іпотеки-житловий будинок, на який звернено стягнення, спільною сумісною власністю іпотекодавця - ОСОБА_2 та ОСОБА_4 та не надав цьому оцінки.

Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 11 ЦПК України передбачено право суду розглядати цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог.

Частина 4 ст.10 ЦПК України зобов'язує суд сприяти: всебічному і повному з'ясуванню щодо обставин спору; роз'яснювати особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджати про вчинення або не вчинення процесуальних дій, здійсненню їх прав у випадках, що встановлені цим Кодексом.

Не може бути визнано законним та обґрунтованим рішення суду першої інстанції, оскільки всупереч вищевказаним нормам матеріального, процесуального права, суд першої інстанції розглянув справу у відсутність сторін не з'ясував всі фактичні обставини справи які мають значення для правильного вирішення спору, не з'ясував співмірність суми заборгованості за кредитним договором та вартістю об'єкту, на який звернено стягнення, не з'ясовано, кому належить земельна ділянка, на якій знаходиться об'єкт звернення стягнення - житловий будинок, не встановлено співвласника житлового будинку, на який звернено стягнення та не притягнуто його до участі у справі.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про іпотеку" майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Крім того, в апеляційній скарзі апелянт посилається на наявність рішення Царичанського районного суду, Дніпропетровської області від 23 грудня 2010 року(а.с.123-125), яким стягнуто з ОСОБА_3 на користь позивача заборгованість за кредитом у розмірі 27783 грн.33 коп., це рішення суду є чинним і виконується.

Також апелянт посилається на наявність чинного рішення Петриківського районного суду, Дніпропетровської області від 20 серпня 2013 року (а.с.126-127) про стягнення з ОСОБА_3 на користь позивача суми заборгованості за кредитним договором у розмірі 14839 грн.37 коп., цим рішенням відмовлено у задоволенні позову до ОСОБА_2 , як поручителя, за спливом строку позовної давності.

Суд першої інстанції на вказані обставини належної уваги не звернув та передчасно дійшов до висновку про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Оскільки судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права вимог -п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України, що призвело до неправильного вирішення справи і є підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового, колегія суддів відмовляє у задоволенні позовних вимог.

Керуючись ст.ст.209 ,303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Заочне рішення Петриківського районного суду, Дніпропетровської області від 13 травня 2014 року скасувати.

Відмовити у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" до ОСОБА_2, Третя особа: ОСОБА_3 про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: Тамакулова В.О.

Судді: : Котушенко С.П.,

Петренко І.О