Провадження №2/761/9414/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

(заочне)

25 грудня 2014 року м. Київ

Шевченківський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді: Гриньковської Н.Ю.

при секретарі: Ковтун А.В.

розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «БГ Банк» про стягнення грошових коштів та моральної шкоди,-

В С Т А Н О В И В:

У листопаді 2014 року позивач звернувся до Шевченківського районного суду м.Києва з позовом, в якому поставлено питання про стягнення з відповідача на його користь суми депозиту за договором банківського вкладу №ДФ-053299 від 27.08.2013, з урахуванням процентів, у сумі 1082918,79грн., пені у розмірі 10547,95грн., інфляційних витрат у сумі 15400,00грн.та 3% річних в сумі 1363,22грн. Також, у позовній заяві поставлено питання про стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди у розмірі 55000,00грн. та витрат на правову допомогу в сумі 11555,00грн.

Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 27.08.2013 між ним та ПАТ «Банк Перший» було укладено договір №ДФ-053299 банківського вкладу (депозиту) - вклад «Спекотні відсотки» з виплатою процентів в кінці строку, відповідно якого він передав на депозитний рахунок відповідачу грошові кошти в розмірі 200000,00грн., строком до 01.09.2014. Зазначає, що у вересні 2014 року, після закінчення строку дії вкладу, він звернувся до відповідача з вимогою про повернення суми депозиту та нарахованих відсотків, однак, на момент звернення з позовом до суду, банком кошти не повернуто, що змусило позивача звернутися з позовом до суду за захистом своїх прав.

Позивач в судове засідання не з'явився, про місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, однак, представником позивача 25.12.2014, через канцелярію суду, було подано заяву про розгляд справи без її участі, в якій вона позовні вимоги підтримала, просила задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомляв, заперечень на позов не надавав та не просив слухати справу за його відсутності.

У відповідності до вимог ст.224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечував представник позивача.

Суд, дослідивши наявні матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи, приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.08.2013 між Публічним акціонерним товариством «Банк Перший» (далі - відповідач/Банк) в особі Заступника начальника Відділення №25 ПАТ «Банк Перший» Колесник Т.Ю. та ОСОБА_1 (далі-позивач/вкладник) було укладено договір №ДФ-053299 банківського вкладу (депозиту) (Вклад «Спекотні відсотки» (далі - договір), з виплатою процентів в кінці строку, відповідно до положень п.п. 1.1., 1.2., 1.4., 2.1. якого вкладник передав, а Банк прийняв грошові кошти у національній валюті Україна (гривня), що надійшли від вкладника на його вкладний (депозитний) рахунок НОМЕР_2 у банку, в розмірі 200000,00грн., строком на 370 днів, з 27.08.2013 до 01.09.2014, із нарахуванням процентів в розмірі 21,00 % річних, що виплачуються вкладнику в день закінчення строку вкладу шляхом безготівкового перерахування банком суми нарахованих процентів на рахунок, визначений в п.1.4. цього договору, а саме НОМЕР_2, відкритий у Банку (а.с.6).

Факт внесення вкладником суми вкладу на депозитний рахунок у строки та у розмірі, що встановлені договором банківського вкладу, підтверджується квитанцією від 27.08.2013 (а.с.7).

Як зазначив позивач у позовній заяві, у вересні 2014 року, після закінчення строку дії вкладу, він звернувся до відповідача з вимогою про повернення суми депозиту та нарахованих відсотків, однак банком було надано відповідь про неможливість повернення коштів у зв'язку із кризовою економічною та політичною ситуацією державі.

Крім того, з наявних матеріалів справи встановлено, 17.09.2014 до відповідача звернулася представник позивача із письмовим запитом щодо надання інформації стосовно несплати суми депозиту, у зв'язку із закінченням терміну дії договору банківського вкладу (а.с.11-12).

У відповідь на вказану заяву позивача, листом В.о. голови правління ПАТ «БГ Банк» Барибіним С.М. за Вих. № 12/01/01-2587 від 29.09.2014 було повідомлено, що ПАТ «БГ Банк» є правонаступником усіх прав та обов'язків ПАТ «Банк Перший», а також, було запропоновано звернутися до обслуговуючого відділення ПАТ «БГ Банк» у Кривому Розі для обговорення питання видачі грошових коштів за депозитним договором та подальшої співпраці з розрахунково-касового обслуговування за його рахунком (а.с.18). Однак, переговори позивача з банком не дали позитивного результату.

Так, ч.1 ст.1058 ЦК України встановлено, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно з ч.1, 2 ст.1060 ЦК України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст.1061 ЦК Українибанк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Частиною 1 ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст.525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст.612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором.

Відповідно до ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

В матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань перед позивачем щодо повернення грошових коштів за договором.

За таких обставин, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягнення сума вкладу у розмірі 200000,00грн., а також, відповідно до п.2.1. договору, відсотки за вкладом у розмірі 42575,34грн.

Водночас, щодо стягнення суми відсотків після закінчення терміну дії договору, суд виходить з наступного.

За ч.5 ст. 1061 ЦК України проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.

Зважаючи на те, що після закінчення строку дії договору позивач вимагав повернення вкладу, отже не вважав, що договір є продовженим, тому підстави для стягнення з відповідача відсотків після закінчення строку дії договору банківського відсутні.

Крім того, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи те, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання, з відповідача на користь позивача, згідно з розрахунком позивача, підлягає стягненню 3% річних у сумі 1363,22грн. та інфляційні втрати у розмірі 15400,00грн.

З приводу стягнення з відповідача пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання у відповідності до ч.3 ст549 ЦК України, у сумі 10547,95грн., то дана вимога не підлягає задоволенню, враховуючи наступне.

За правилами ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто, пеня - це грошова санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й доки зобов'язання не буде виконано.

Разом з тим, умовами договору банківського вкладу сторони не визначили відповідальності банку за невиконання взятих на себе зобов'язань у вигляді пені. Крім того, стягнення пені не передбачено 3 розділом ЦК України який регулює відносини Банківського вкладу. За таких обставин, суд не знаходить підстав для задоволення вимоги позивача в цій частині.

Вирішуючи питання про стягнення з відповідача моральної шкоди суд виходить з наступного.

Позивач вказує, що відповідач своїми протиправними діями щодо неповернення йому грошових коштів, завдав йому моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, які довелося перенести йому та його родині та яких він зазнав, у зв'язку з приниженням честі та гідності, а відтак оцінює завдані моральні страждання у розмірі 55000,00грн.

Відповідно до положень ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів.

Стаття 23 ЦК України закріплює загальні положення про відшкодування моральної шкоди як способу захисту суб'єктивних цивільних прав. Спори про відшкодування заподіяної моральної (немайнової шкоди) розглядаються судами, коли право на відшкодування моральної шкоди безпосередньо передбачено нормами Конституцією України або випливає з її положень, або закріплене законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди.

Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» з відповідними доповненнями та змінами, роз'яснено, що, оскільки питання відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду.

Судом встановлено, що між сторонами виникли договірні правовідносини, що регулюються Книгою п'ятою Цивільного Кодексу України - «Зобов'язальне право», зокрема, ст.526, 536 ЦК України, нормами яких стягнення моральної шкоди за порушення умов договору не передбачено.

При цьому, законодавець передбачив, що відшкодування моральної шкоди може бути закріплено умовами договору, навіть якщо таке право не передбачено спеціальними нормами, що регулюють конкретні відносини.

За умовами ст.611 ЦК України у випадку порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування моральної шкоди.

З огляду на положення ст.611 ЦК України відшкодування моральної шкоди в зобов'язальних правовідносинах можливе у разі встановлення такого правового наслідку порушення зобов'язання безпосередньо в договорі.

Умовами договору не передбачено такого правового наслідку, як відшкодування моральної шкоди, а тому, зважаючи, що між сторонами існують договірні правовідносини, суд дійшов висновку про необґрунтованість та незаконність такої вимоги.

Крім того, відповідно до положень ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи, зокрема, витрат на правову допомогу.

У позовній заяві позивач просить суд стягнути з відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 11555,00грн.

Правову допомогу, відповідно до приписів ст.56 ЦПК України, може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги. Особа, зазначена в частині першій цієї статті, має право: знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

Разом з тим, вимога позивача про стягнення з банку таких витрат задоволенню не підлягає, оскільки, особа, яка надавала позивачу правову допомогу, не допускалась до участі у справі за її заявою в якості особи, яка надає правову допомогу, відповідно до ч.2 ст.56 ЦПК України, оскільки, заяву про залучення її в якості особи, що надає правову допомогу не надавала та ухвалою суду до такої участі не допускалася.

Крім того, відповідно до ст.2 Закону Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах від 20.12.2011 №4191-VI у разі якщо сторона у цивільній чи адміністративній справі звільнена від оплати витрат на правову допомогу, компенсація таких витрат виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення і яка не є суб'єктом владних повноважень, у розмірі, що не перевищує 2,5 відсотка встановленої законом мінімальної заробітної плати в місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2593,39грн.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57-60, 64, 88, 169, 179, 208, 209, 212-215, 218, 223, 224, 294, 296 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «БГ Банк» про стягнення грошових коштів та моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства «БГ Банк» (код ЄДРПОУ - 20717958) на користь ОСОБА_1 (ідентифікаційний номер - НОМЕР_1) заборгованість за договором банківського вкладу №ДФ-053299 від 27.08.2013 в розмірі 200000,00грн. (двісті тисяч гривень 00коп.), проценти за вкладом у розмірі 42575,34грн. (сорок дві тисячі п'ятсот сімдесят п'ять гривень 34 коп.), 3% річних у сумі 1363,22грн. (одна тисяча триста шістдесят три гривні 22коп.), інфляційні втрати у розмірі 15400,00грн. (п'ятнадцять тисяч чотириста гривень 00коп.), а всього, 259338,56грн. (двісті п'ятдесят дев'ять тисяч триста тридцять вісім гривень 56коп.), судовий збір у розмірі 2593,39грн. (дві тисячі п'ятсот дев'яності три гривні 39коп.)

У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржено позивачем в апеляційному порядку до Апеляційного суду м. Києва через Шевченківський районний суд м. Києва шляхом подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

У разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення заочне рішення може бути оскаржене відповідачем в апеляційному порядку. У цьому разі строк на апеляційне оскарження рішення починає відраховуватися з дати постановлення ухвали про залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення.

Рішення суду набирає законної сили в разі закінчення вищезазначених строків або після розгляду справи апеляційним судом, якщо його не скасовано.

Суддя