Справа № 346/7765/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2014 року
м. Коломия

Коломийський міськрайонний
суд

Івано-Франківської області

у складі:головуючого-судді
Хільчука І.І.,

секретаря
Олексюк Г.І.,

з участю: представника позивачки
ОСОБА_2,

представників відповідача
ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Коломия
цивільну справу за позовом ОСОБА_5 до
ОСОБА_6 про стягнення боргу по договору
позики та зустрічним позовом ОСОБА_6 до
ОСОБА_5 про визнання угоди недійсною, -

ВСТАНОВИВ:

18 грудня 2013 року ОСОБА_5 звернулася з
даним позовом до суду, підтримуючи який
в судовому засіданні її представник
пояснила, що ОСОБА_6 її колишній зять.
Вона вже тривалий час працює за
кордоном і в неї були особисті грошові
заощадження, про що було відомо
відповідачу і тому останній попросив
її позичити йому гроші на придбання
квартири. Вона погодилася на вказане і
уклала з відповідачем договір позики.

Згідно вказаного договору вона
позичила ОСОБА_6 10000 (десять тисяч)
євро, які 30 серпня 2013 року ОСОБА_6
зобов'язався повернути за їхньою
домовленістю найближчим часом.

Вона виконала умови договору, оскільки
віддала відповідачу готівкою 10000 євро,
а останній не виконав своїх зобов'язань
по вказаному договору позики і
незважаючи на її прохання і вимоги
грошей їй не повернув.

Виходячи з вказаних обставин з метою
захисту своїх прав і охоронюваних
законом інтересів просить суд стягнути
з ОСОБА_6 в її користь 108049 грн. 37 коп.
боргу по договору позики і всі судові
витрати по даній справі (судовий збір,
оплату юридичної допомоги), у
задоволенні зустрічного позову
просить відмовити, оскільки
представниками позивача по
зустрічному позову не доведено факту
обману.

15 січня 2014 року ОСОБА_6 подав до суду
зустрічний позов до ОСОБА_5 про
визнання угоди недійсною, підтримуючи
який в судовому засіданні його
представники пояснили, що 03 березня 2000
р. ОСОБА_6, зареєстрував шлюб з дочкою
позивачки, ОСОБА_7. За час спільного
проживання ними придбано майно,
частково за кошти ОСОБА_5 та його
батьків.

Однак спільне життя не склалось, дітей
від спільного проживання не має, тому 26
вересня 2011р. шлюб між ними розірвано.

В серпні 2013р. ОСОБА_7 та її мати, ОСОБА_5,
приїхали в Україну з Італії. ОСОБА_5
запропонувала з метою уникнення
судових процесів добровільно вирішити
питання щодо поділу спільно нажитого
майна, а саме повернути ОСОБА_7 одяг,
документи, золоті речі, побутову
техніку, предмети домашнього вжитку і
вона напише йому розписку про
відсутність будь-яких претензій до
нього. А також написати на її ім'я, тобто
ОСОБА_5, розписку про те, що він поверне
їй гроші в сумі 10 000 євро, як компенсацію
частки в майні подружжя, оскільки вона
за час їхнього спільного проживання
передавала їм кошти, так як ОСОБА_7
навчалась і тривалий час не працювала.

Вони обмінялись розписками відповідно
до досягнутих домовленостей. Він
повернув ОСОБА_7 речі зазначені в
розписці.

Проте як з'ясувалось згодом ОСОБА_5 та
ОСОБА_7 свідомо ввели його в оману,
пропонуючи написати розписку на таких
умовах. Тобто в той час коли вони
пропонували вирішити спір в
добровільному порядку, без звернення
до судових органів, самі ж користуючись
допомогою адвоката звертались з
запитами: 04 вересня 2013р. в Центр надання
послуг, пов'язаних з використанням
транспортних засобів, ГК "Автостоп" з
метою отримання документів та
інформації для звернення до суду з
позовом щодо поділу майна подружжя,
бажаючи подвійного стягнення з нього
коштів.

Однак згідно розписки, він
зобов'язується віддати через певний
період часу ОСОБА_5 гроші в сумі 10000
євро. Але в розписці не зазначено, що
він взяв гроші в борг. Тобто дана
розписка не свідчить про виникнення
боргових зобов'язань та не є підставою
для позову про стягнення боргу за
договором позики. Тим більше, що жодних
грошових коштів 30 серпня 2013 р. від
ОСОБА_5 він не отримував. Тоді як згідно
ст. 1046 ЦК України договір позики є
укладеним з моменту передання грошей.

Вважають, що оспорюваний договір
позики є безгрошовим та укладений
внаслідок обману, а тому просять суд
визнати недійсним договір позики від 30
серпня 2013р. укладений між ОСОБА_5 та
ОСОБА_6, судові витрати віднести на
позивача за первинним позовом. Позовні
вимоги ОСОБА_5 не відповідають дійсним
обставинам справи, проти позову
заперечують і просять суд у
задоволенні її позову відмовити.

З'ясувавши обставини, на які сторони
посилаються, як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні, суд вважає, що
первісний позов слід задовольнити, а у
задоволенні зустрічного позову
відмовити з таких підстав.

Судом встановлено, що між ОСОБА_5 та
ОСОБА_6 був укладений договір позики в
письмовій формі. Відповідач 30 серпня 2013
року власноручно написав текст
(розписку) про те, що він зобов'язується
повернути їй 10000 євро через певний
період часу. В кінці даного тексту
відповідач поставив дату та свій
підпис, чим ствердив факт укладення
вищевказаного договору.

Згідно вимог ч. 1 ст. 1047 ЦК України
договір позики укладається у письмові
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неподаткового мінімуму
доходів громадян, а у випадках, коли
позикодавцем є юридична особа -
незалежно від суми.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1047 ЦК
України на підтвердження укладення
договору позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Статтею ст.207 ЦК України встановлені
вимоги до письмової форми правочину. а
саме: правочин вважається таким, що
вчинений у письмовій формі, якщо його
зміст зафіксований в одному або
кількох документах, у листах,
телеграмах, якими обмінялися сторони;
правочин вважається таким, що вчинений
у письмовій формі, якщо воля сторін
виражена за допомогою телетайпного,
електронного або іншого технічного
засобу зв'язку; правочин вважається
таким, що вчинений у письмовій формі,
якщо він підписаний його стороною
(сторонами).

Отже, дана розписка у відповідності до
вимог ст. 1047 ЦК України є належним
доказом по даній справі. Вказане
підтверджується і Правовим висновком
від 18 вересня 2013 року Верховного Суду
України у спорі про стягнення боргу за
договором позики, в якому зазначено, що
письмова форма договору позики
внаслідок його реального характеру є
доказом не лише факту укладення
договору, але й факту передачі грошової
суми позичальнику, а досліджуючи
боргові розписки чи договори позики,
суди повинні виявляти справжню правову
природу укладеного договору, незалежно
від найменування документу.

Згідно із ст. 526 ЦК України зобов'язання
має виконуватися належним чином
відповідно до умов договору.

Відповідно до ст. 610 ЦК України
порушеним є зобов'язання, яке не
виконано на умовах, передбачених
договором.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник
зобов'язаний повернути позикодавцеві
позику (грошові кошти) у такій же самій
кількості, що були передані йому
позикодавцем у строк та в порядку, що
встановлені договором.

Згідно частини 2 статті 1049 ЦК України
якщо договором не встановлений строк
повернення позики або цей строк
визначений моментом пред'явлення
вимоги, позика має бути повернута
позичальником протягом тридцяти днів
після пред'явлення позичальником
вимоги про це, якщо інше не встановлено
договором.

В судовому засіданні було встановлено,
що ОСОБА_6 надав розписку за раніше
взятими на себе зобов'язаннями за
договором позики, укладеним в усній
формі та оформленим розпискою тільки 30
серпня 2013 року.

Оскільки між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 була
домовленість, що кошти він їй поверне
найближчим часом, але останній цього не
виконував, то 05 вересня 2013 року вона
надіслала ОСОБА_6 рекомендованого
листа-вимогу повернути їй 10000 євро до 30
вересня 2013 року. Однак відповідач по
первинному позову на її вимогу не
відреагував. Згідно вимог ч.2 ст. 1049 ЦК
України строк виконання зобов'язання
сплив 05 жовтня 2013 року.

ОСОБА_6 свої зобов'язання не виконав,
борг не повернув, про що свідчить
наявний у ОСОБА_5 оригінал зазначеного
договору позики.

Згідно інформації Нацбанку України
станом на 25.1 1.2013 року офіційний курс
іноземних валют становить: 100 євро -
1080,4937 грн.. а отже 10000 євро становить 108049
грн. 37 коп.

Оскільки бездіяльністю ОСОБА_6 були
порушені права та охоронювані законом
інтереси ОСОБА_5, то суд приходить до
висновку, що необхідно стягнути з
відповідача за первісним позовом на її
користь 108049 грн.. 37 коп. боргу по
договору позики, 1080,49 грн. судового
збору та 807,00 грн. витрат на правову
допомогу.

ОСОБА_6 в зустрічній позовній заяві
зазначає, що 30 серпня 2013 року він ОСОБА_5
розписку про те, що він зобов'язується
віддати через певний період часу їй
гроші в сумі 10000 євро. Фактично надаючи
позивачу-відповідачу розписку ним було
засвідчено не тільки факт укладення
договору позики, а й факт отримання
коштів. Однак, просить визнати такий
договір недійсним, як такий, що
укладений внаслідок обману, тобто,
умисних дій ОСОБА_5, які призвели до
неправильного сприйняття істотних
умов правочину, та зумовили спотворене
формування волі.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_8
пояснив, що син його повідомив про те,
що приходила позивачка з дочкою щоб він
віддав половину майна та вимагали
написати розписку щоб не було судового
процесу. Син написав розписку, згідно
якої зобов'язується віддати 10 тис.
доларів США. Дані покази свідка не
можуть братися судом до уваги, оскільки
йому відомі дані обставини зі слів
ОСОБА_6

04 січня 2014 року ОСОБА_6 звернувся із
заявою до Коломийського МВ УМВС про те,
що ОСОБА_5 в нього вимагає грошові кошти
на основі письмової розписки, але
кримінальне провадження по даному
факту не було відкрито, а розгляд
даного письмового звернення закінчено.

Пленум Верховного Суду України у п. 20
постанови №9 від 06.11.2009 року "Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними"
зазначає, що правочин визнається
вчиненим під впливом обману у випадку
навмисного введення іншої сторони в
оману щодо обставин, які впливають на
вчинення правочину. На відміну від
помилки, ознакою обману є умисел у діях
однієї зі сторін правочину. Наявність
умислу в діях відповідача, істотність
значення обставин, щодо яких особу
введено в оману, і сам факт обману
повинна довести особа, яка діяла під
впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення.

Отже, саме на ОСОБА_6 як сторону, яка
діяла під впливом обману та яка просить
визнати в зв'язку з цим правочин
недійсним, покладається обов'язок
довести наявність умислу з боку ОСОБА_5,
істотність значення обставин, щодо
яких його введено в оману, і сам факт
обману.

ОСОБА_6 та його представниками не
надано доказів, а судом не встановлено
обставин, які б свідчили, що договір
позики укладено внаслідок обману.

Твердження про використання ОСОБА_5
юридичної неграмотності ОСОБА_6 суд
оцінює критично, оскільки дане не може
бути підставою для визнання договору
таким, що укладений внаслідок обману.
Покликання щодо навмисного
цілеспрямованого введення в оману
ОСОБА_6 свого підтвердження в судовому
засіданні не знайшли.

Відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України,
позичальник має право оспорити договір
позики на тій підставі, що грошові
кошти або речі насправді не були
одержані ним від позикодавця або були
одержані у меншій кількості, ніж
встановлено договором.

Однак, аналізом матеріалів справи
через призму зазначених норм закону,
судом встановлено, що договір позики
укладено з додержанням вимог ст. 203 ЦК
України, тобто договір є чинним, а тому
рішення суду не може ґрунтуватися на
свідченнях свідків для підтвердження
того, що гроші насправді не були
одержані позичальником від
позикодавця. Як уже зазначалося вище,
аналогічну правову позицію висловив
Верховний Суд України 18 вересня 2013 року
у справі № 6-63 цс 13 про те, що письмова
форма договору позики є доказом факту
передачі грошової суми позичальнику.

Враховуючи вищезазначене, суд вважає,
що у задоволенні зустрічного позову
слід відмовити за недоведеністю.

Наведене стверджується: розпискою
/а.с.5/, копією вимоги /а.с.6/,
повідомленням НБУ від 25.11.2013р. /а.с.7/,
копією паспортів /а.с.9, 44, 62-63/, копіями
виписок із медичних карт хворого
/а.с.23-35/, копією позовної заяви про
стягнення вартості частки спільної
сумісної власності подружжя /а.с.36-37/,
копією пенсійного посвідчення /а.с.38/,
копією довідки Центру надання послуг
від 10.09.2013р. № 1118 /а.с.39/, копією довідки
ГК "Автостоп" /а.с.40/, копією рішення
Коломийського міськрайонного суду від
26.09.2011 р. /а.с.41/, копією розписки ОСОБА_7
/а.с.42/, копією заяви в Коломийський МВ
УМВС від 04.01.2014 р. /а.с.43/, копією висновку
про результати розгляду звернення гр.
ОСОБА_6 від 06.01.2014р. /а.с.55/, копією
договору купівлі-продажу квартири
/а.с.66/, копією витягу з Державного
реєстру правочинів /а.с.57/, копією
витягу про реєстрацію права власності
на нерухоме майно /а.с.58/, копією довідки
про склад сім'ї /а.с.59/.

На підставі ст.,ст. 230, 526, 610, 1048-1051 ЦК
України та керуючись ст.,ст. 84, 88, 209, 214-218,
294 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

Первинний позов задовольнити
повністю.

Стягнути з ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1,
ідентифікаційний код НОМЕР_1, жителя
АДРЕСА_1, на користь ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний код
НОМЕР_2, жительки АДРЕСА_2 (сто вісім
тисяч сорок дев'ять) грн.. 37 коп. боргу по
договору позики, 1080,49 грн. судового
збору та 807,00 грн. витрат на правову
допомогу.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_6 до ОСОБА_5 про визнання угоди
недійсною - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути
подана до апеляційного суду
Івано-Франківської області через
Коломийський міськрайонний суд
протягом десяти днів з дня його
проголошення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги, рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Оригінал рішення зберігається в
матеріалах справи № 346/7765/13-ц.

Суддя: Хільчук І. І.