АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3245/14
Головуючий в 1 інстанції - Гордієнко
Справа 0446/906/12
Доповідач - Кочкова Н.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2014 року Апеляційний суд
Дніпропетровської області у складі:

Головуючої - судді
Кочкової Н.О.,

суддів -
Слоквенка Г.П., Максюти Ж.І.,

при секретарі -
Сичевській А.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Дніпропетровську
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
Фермерського господарства «Сокільське
2012» Юр'ївського району
Дніпропетровської області про
визнання недійсним договору оренди
нежитлових приміщень за апеляційною
скаргою ОСОБА_1 на рішення Юр'ївського
районного суду Дніпропетровської
області від 06 лютого 2014 року, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2012 року позивач
звернувся до суду з позовом про
визнання недійсним договору оренди
нежитлових приміщень, посилаючись на
те, що 11 червня 2011 року між ним та ФГ
«КОП» (після зміни найменування на
підставі рішення засновника № 3 від 09
листопада 2012 року - ФГ «Сокільське 2012»)
був укладений договір оренди
нежитлових приміщень терміном на 11
місяців, у відповідності до умов якого
господарство зобов'язувалося передати
позивачеві в користування нежитлові
приміщення, котрі є власністю
господарства, а саме - літній табір,
маточник для свиней: навіс літ. « 1,2,3»,
металева огорожа літ. « 4-9,12,13»,
вимощення літ. « 10, 11», маточник для
свиней під. літ. « 14»-цегла, що
розташовані за адресою АДРЕСА_1,
АДРЕСА_2, площа відповідно 343,3 кв. м.; 491,45
кв. м., що є 1/2 частиною «літнього
табору». Під час підписання договору та
складання акту приймання-передачі
вищезазначених нежитлових приміщень
позивач сплатив відповідачу орендну
плату за договором одним платежем за
весь термін оренди, шляхом передачі
орендодавцю 45000 гривень, на
підтвердження чого від господарства
позивачем була отримана квитанція до
прибуткового касового ордера. В жовтні
2011 року позивачеві стало відомо про те,
що відповідач не є власником переданих
йому в оренду нежитлових приміщень,
вказані приміщення є власністю ОСОБА_3
Вказуючи на те, що спірний договір був
укладений під впливом обману,
посилаючись на ст.16,216,230 ЦК України,
просив визнати договір оренди
нежитлових приміщень від 11 червня 2011
року недійсним та стягнути з
відповідача отримані за договором
грошові кошти в сумі 45000 гривень, а
також на відшкодування моральної шкоди
45000 гривень, і судові витрати по справі
(том 1, а.с.4-5).

Рішенням Юр'ївського районного суду
Дніпропетровської області від 06 лютого
2014 року в задоволенні позовних вимог
ОСОБА_1 про визнання недійсним договору
оренди нежитлових приміщень -
відмовлено (том 2, а.с.132-236).

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на неповне з'ясування
обставин, що мають значення для справи,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення судом
норм матеріального та процесуального
права, ставить питання про скасування
рішення суду та ухвалення нового, яким
задовольнити його позов в повному
обсязі (том 2, а.с. 244-246).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду в межах доводів апеляційної
скарги і заявлених позовних вимог,
колегія суддів вважає, що апеляційна
скарга не підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Судом 1 інстанції встановлено, що 11
червня 2011 року між ОСОБА_1 та ФГ «КОП»,
правонаступником якого є ФГ
«Сокольське-2012», укладено договір
оренди нежитлових приміщень терміном
дії - 11 місяців з моменту прийняття
об'єкта, що орендується, та сплатою
орендної плати за весь термін оренди у
розмірі 45000 грн. На підставі договору
оренди ОСОБА_1 сплатив ФГ «КОП» 45 000
гривень, про що отримав квитанцію до
прибуткового касового ордера (т.1, а.с.8).

Пунктом 1.1 договору оренди нежитлових
приміщень від 11 червня 2011 року
передбачено, що об'єктом оренди є
нежитлові приміщення, які є власністю
ФГ «КОП», а саме - літній табір, маточник
для свиней: навіс літ. « 1,2,3» - металевий,
огорожа літ. « 4-9,12,13», вимощення літ. « 10,
11», маточник для свиней літ. « 14» -цегла,
що розташовані за адресою АДРЕСА_1,
площею 343,3 кв. м АДРЕСА_2 площею 491,45
кв.м., що є 1/2 частиною «літнього
табору» (т. 1 а.с. 6-7). Згідно акту
приймання-передачі підписаного
сторонами 11 червня 2011 року,
орендодавець передав орендарю в оренду
нежитлові приміщення, зазначені в
договорі оренди, претензій один до
одного не мають (том 1, а.с. 11).

Згідно договору купівлі-продажу від 31
січня 2001 року (серія АВО 841712) ФГ «КОП»
придбало у власність у ТОВ «Дружба»
відгодівельний комплекс ВРХ ферму
1-7-цегляну загальною площею 3212,8 кв. м.
маточник для свиней № 2 ферма 1-4 -
цегляну загальною площею 871,2 кв. які
розташовані в АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 61).

У відповідності до договору
купівлі-продажу від 22 жовтня 2002 року №
380-Н, зареєстрованого Лозівським
філіалом Харківської товарної біржі,
ФГ «КОП» придбало у ТОВ «Дружба»:
шлакоблочну свиноферму літ. № 1
загальною площею 419,3 кв. м.,
цегельно-шлакоблочну кормокухню літ. №
2 загальною площею 167,25 кв. м., цегельну
насосну літ № 3, колодязь літ. № 4, 5,
металеву башту літ № 6. Придбані об'єкти
знаходяться за адресою АДРЕСА_3 (т. 2 а.с.
72).

Згідно договору купівлі-продажу від 31
січня 2001 року (серія АВО № 841713) ОСОБА_3
придбав у власність у ТОВ «Дружба»
літній табір, маточник для свиней № 1
ферму 1-4 цегляну загальною площею 982,9
кв. м. та конюшню ферма 1-3 цегляну
загальною площею 328,5 кв. м. з колодязем
К-бетон. Придбані об'єкти знаходяться
за адресою АДРЕСА_1 (т. 2 а.с. 46).

Відповідно довідки Олексіївської
сільської ради Юр'ївського району
Дніпропетровської області, датованої
2007 роком, літньому табору та маточнику
для свиней № 1 загальною площею 328,5
кв.м., що належать ОСОБА_3, на підставі
договору купівлі-продажу від 31 січня 2001
року присвоєна нова адреса: АДРЕСА_2, а
конюшні 1-4 загальною площею 982,9 кв.м. і
колодязю, які також належать ОСОБА_3 за
цим же договором - АДРЕСА_4 (т. 1 а.с. 122).
Згідно витягу з реєстру прав власності
на нерухоме майно (т. 1 а.с. 9), ОСОБА_3 є
власником маточника для свиней
збудованого з цегли та літнього табору,
які розташовані за адресою АДРЕСА_2.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер. Відповідно
до довідки КП Павлоградське МБТІ (т. 1
а.с. 126) та спадкової справи (т. 2 а.с. 75-123),
право власності на майно, придбане
ОСОБА_3 у ТОВ «Дружба» на даний час
зареєстроване за ОСОБА_3 Свідоцтво про
право на спадщину щодо цього майна
спадкоємцям ОСОБА_3 не видавалося.

У відповідності до статуту
Фермерського господарства «Сокільське
2012», єдиним його засновником є ОСОБА_4
(т. 1 а.с. 131-139).

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив із
того, що власне недбальство сторін при
укладенні договору не може бути
підставою для визнання такого
правочину недійсним з підстав,
передбачених ст. 230 ЦК України.

Вказані висновки відповідають
вимогам закону і підтверджуються
матеріалами справи.

Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна
із сторін правочину навмисно ввела
другу сторону в оману щодо обставин,
які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229
цього Кодексу), такий правочин
визнається судом недійсним. Обман має
місце, якщо сторона заперечує
наявність обставин, які можуть
перешкодити вчиненню правочину, або
якщо вона замовчує їх існування. Обман -
це певні винні, навмисні дії сторони,
яка намагається запевнити іншу сторону
про такі наслідки правочину, які
насправді наступити не можуть.

За змістом зазначеної норми закону
правочин може бути визнаний таким, що
вчинений під впливом обману, у випадку
навмисного цілеспрямованого введення
іншої сторони в оману стосовно фактів,
які впливають на укладення правочину.
Ознакою обману є умисел. Установлення у
недобросовісної сторони умислу ввести
в оману другу сторону, щоб спонукати її
до укладення правочину, є обов'язковою
умовою кваліфікації недійсності
правочину за ст. 230 ЦК України.

Наявність умислу в діях відповідача,
істотність значення обставин, щодо
яких особу введено в оману, і сам факт
обману повинна довести особа, яка діяла
під впливом обману. Обман щодо мотивів
правочину не має істотного значення (п.
20 постанови Пленуму Верховного Суду
України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними»). Згідно зі ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Проте, всупереч вищезазначеним
вимогам закону позивач не надав
належних доказів на підтвердження
доводів про наявність умислу в діях
відповідача, істотність значення
обставин, щодо яких особу введено в
оману та сам факт обману в розумінні ст.
230 ЦК України.

В обґрунтування своїх позовних вимог
ОСОБА_1 посилався на те, що при
укладанні договору оренди відповідачу
було відомо, що спірні нежитлові
приміщення йому не належать. Крім того,
в п. 1.1.1.3 договору оренди від 11 червня 2011
року зазначено, що на об'єкт оренди не
встановлено обмеження та обтяження або
інші права третіх осіб. Однак, судом
першої інстанції встановлено, що
позивач ОСОБА_1 особисто склав текст
договору оренди і акту
приймання-передачі, чого не
заперечував і у судовому засіданні
апеляційного суду.

З огляду на викладене, суд першої
інстанції правильно відмовив в
задоволенні позовних вимог, оскільки
позивачем не доведено факту обману та
наявність умислу в діях відповідача.

Посилання в апеляційній скарзі на те,
між сторонами була досягнута
домовленість щодо надання в оренду
об'єктів, ідентифікація яких була
наведена в тексті вказаного договору
зі слів гр. ОСОБА_4, як директора
підприємства, не свідчить про
наявність обману, оскільки відповідно
до п.19 Постанови Пленуму Верховного
Суду України "Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 06 листопада
2009 року N 9 «Помилка внаслідок власного
недбальства, незнання закону чи
неправильного його тлумачення однією
із сторін не є підставою для визнання
правочину недійсним».

Доводи апелянта про те, що спірне майно
належить іншій особі - спростовується
матеріалами справи. Крім того,
апеляційний суд враховує, що строк дії
договору оренди закінчився 11 травня 2012
року, а позивач звернувся до суду лише у
грудні 2012 року, тобто більше ніж через 6
місяців після закінчення дії договору.

Інші доводи апеляційної скарги
суттєвими не являються, судом 1
інстанції у досить повному обсязі
з'ясовані права та обов'язки сторін,
доводи сторін перевірені і їм дана
належна оцінка, неправильного
застосування норм матеріального права
або порушень норм процесуального
права, які є обов'язковою підставою для
скасування чи зміни рішення не
встановлено, справа розглянута у
рамках позовних вимог та на підставі
наданих доказів, апеляційний суд не
вбачає підстав для виходу за межі
апеляційної скарги, тому приходить до
висновку, що рішення суду є законним і
обґрунтованим, і його слід залишити без
змін.

Керуючись ст.. 307, 308 ЦПК України,
апеляційний суд, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - ВІДХИЛИТИ.

Рішення Юр'ївського районного суду
Дніпропетровської області від 06 лютого
2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення, але може бути оскаржена
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Судді: