У х в а л а

і м е н е м у к р а ї н и

5 березня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду

цивільних і кримінальних справ у
складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Гулька Б.І.,
Лесько А.О.,

Хопти С.Ф., Червинської М.Є.,

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4,
Чорногузівської сільської ради
Вижницького району Чернівецької
області, третя особа - відділ
Держкомагенства у Вижницькому районі
Чернівецької області, про усунення
перешкод у користуванні земельною
ділянкою та зобов'язання вчинити дії за
касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення
апеляційного суду Чернівецької
області від 21 листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним позовом, посилаючись на
те, що їй на праві власності належить Ѕ
частина житлового будинку АДРЕСА_1,
який знаходиться на земельній ділянці
площею 0,1980 га.

Позивач зазначала, що у травні 2012 року
відповідач, який є її сусідом, без
погодження з нею, перемістив частину
огорожі на її частину земельної
ділянки. Фактичні межі земельної
ділянки відповідача не відповідають
межам земельної ділянки, визначеним
кадастровим планом та державним актом
на право приватної власності на
земельну ділянку, не відповідає акту
встановлення зовнішніх меж земельної
ділянки в натурі, унаслідок чого
частина земельної ділянки, якою вона
користується, використовується
відповідачем, на її частині земельної
ділянки розміщена незавершена
будівництвом будівля, яка будується
відповідачем.

У зв'язку з цим позивач, уточнивши
позовні вимоги, просила суд зобов'язати
відповідача привести межі його
земельної ділянки у відповідність до
державного акту на право приватної
власності на земельну ділянку по
АДРЕСА_1; знести частину
незавершеної будівництвом будівлі літ.
«Б», «В», яка виходить за межі його
земельної ділянки відповідно до п. 3.25
Державних будівельних норм;
зобов'язати відповідача не чинити їй
перешкод у користуванні земельною
ділянкою, а також стягнути з
відповідача понесені нею судові
витрати.

Рішенням Вижницького районного суду
Чернівецької області від 12
вересня 2013 року позов ОСОБА_3
задоволено частково. Зобов'язано
ОСОБА_4: привести межі належної йому
земельної ділянки у відповідності до
державного акту на право приватної
власності на земельну ділянку по
АДРЕСА_1 в частині накладення
земельної ділянки, площею 0,0003 га, що
виходить за межі його земельної
ділянки; знести частину незавершеної
будівництвом будівлі під літ. «Б», «В»,
яка виходить за межі його земельної
ділянки відповідно до п. 3.25 Державних
будівельних норм. Вирішено питання
розподілу судових витрат. У решті
позовних вимог відмовлено.

Рішенням апеляційного суду
Чернівецької області від 21 листопада
2013 року рішення районного суду
скасовано та ухвалено нове рішення про
відмову у позові.

У касаційній скарзі ОСОБА_3,
посилаючись на неправильне
застосування судом норм матеріального
права та порушення норм процесуального
права, просить скасувати рішення
апеляційного суду та залишити в силі
рішення суду першої інстанції.

Колегія суддів вважає, що касаційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального права чи порушення норм
процесуального права.

Задовольняючи частково позов, суд
першої інстанції виходив із того, що
позивач є власником Ѕ частини
житлового будинку, відтак, до неї
перейшло право користування
відповідною частиною земельної
ділянки; висновком судової
земельно-технічної експертизи
встановлено, що фактичні межі
земельної ділянки відповідача не
відповідають межам земельної ділянки,
визначеним кадастровим планом та
державним актом на право приватної
власності на земельну ділянку;
розташування будівлі на межі земельної
ділянки позивачки не відповідає
вимогам Державних будівельних норм
щодо дотримання відстані від найбільш
виступної конструкції стіни до межі
сусідньої земельної ділянки.

Скасовуючи рішення суду першої
інстанції та відмовляючи в позові,
апеляційний суд виходив із того, що
позивач не є законним власником чи
законним користувачем спірної
земельної ділянки, відтак, вона не
довела, що її права порушені; висновки
судової будівельно-технічної
експертизи не відповідають обставинам
справи і є неналежним доказом у справі.

Проте повністю з таким висновком
апеляційного суду погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам рішення
апеляційного суду не відповідає.

Судом встановлено, що згідно договору
купівлі-продажу від 6 лютого 2001 року
ОСОБА_3 є власником Ѕ частини житлового
будинку АДРЕСА_1 з відповідною частиною
належних до нього надвірних будівель
та споруд.

Згідно акту від 20 листопада 2012 року,
складеного комісією Чорногузівської
сільської ради, убачається, що даною
комісією зроблено обмір земельної
ділянки, на якій розміщений будинок по
АДРЕСА_1, у результаті обмірів площа
земельної ділянки становить 0,1980 га.

Вказані обставини встановлені
постановою Вижницького районного суду
Чернівецької області від 29 січня 2013
року, що набрала законної сили, якою
зобов'язано Чорногузівську сільську
раду Вижницького району Чернівецької
області винести на розгляд чергової
сесії та повторно розглянути питання
щодо надання у власність ОСОБА_3
земельної ділянки, площею 0,10 га, для
обслуговування належної їй Ѕ частини
житлового будинку та відповідної
частини господарських будівель і
споруд, яка знаходиться у АДРЕСА_1.

З копії витягу з рішення 21 сесії 6
скликання
№ 324-21/13 Чорногузівської сільської
ради Вижницького району Чернівецької
області від 19 лютого 2013 року «Про
розгляд заяв громадян, клопотань»
убачається, що розглянувши заяву
ОСОБА_3 про надання їй у приватну
власність земельної ділянки площею 0,10
га, для обслуговування Ѕ частини
житлового будинку, власником якого
вона є згідно договору купівлі-продажу
від 6 лютого 2001 року, який розташований
по АДРЕСА_1 та постанову Вижницького
районного суду Чернівецької області
від 29 січня 2013 року, сільська
рада вирішила відкласти розгляд заяви
ОСОБА_3 у зв'язку з відсутністю заяви
співвласника житловою будинку ОСОБА_5

Згідно державного акту на право
приватної власності на земельну
ділянку від 24 липня 2006 року, виданого на
підставі рішення 22 сесії 4 скликання
від 24.11.2005 року №3-22/05 Чорногузівської
сільської ради Вижницького району,
ОСОБА_4 є власником земельної ділянки
площею 0,2254 га, розташованої у
АДРЕСА_1, цільове призначення якої - для
будівництва та обслуговування
житлового будинку, господарських
будівель і споруд.

Висновком судової земельно-технічної
експертизи від 16 липня 2013
року № 860 встановлено, що згідно
ситуаційного плану земельних ділянок
ОСОБА_4 і ОСОБА_3 по їх фактичному
користуванню, має місце накладання
земельної ділянки площею 0,0003 га ОСОБА_4,
що виходить за межі ділянки, яка
знаходиться у його власності згідно
державного акту на право приватної
власності на земельну ділянку.

Також встановлено, що розташування
збудованої будівлі ОСОБА_4 у АДРЕСА_1 на
межі земельної ділянки
ОСОБА_3 по АДРЕСА_1 не відповідає п. 3.25
Державних будівельних норм, у якому
вказано, що для догляду за будівлями і
здійснення їх поточного ремонту
відстань до межі сусідньої ділянки від
найбільш виступної конструкції стіни
треба приймати не менше 1,0 м.

Відповідно до ч. 2 ст. 120 ЗК України, якщо
жилий будинок, будівля або споруда
розміщені на земельній ділянці, що
перебуває у користуванні, то в разі
набуття права власності на ці об'єкти
до набувача переходить право
користування земельною ділянкою, на
якій вони розміщені, на тих самих
умовах і в тому ж обсязі, що були у
попереднього землекористувача.

У разі набуття права власності на жилий
будинок, будівлю або споруду кількома
особами право на земельну ділянку
визначається пропорційно до часток
осіб у праві власності жилого будинку,
будівлі або споруди (ч. 4 ст.
120 ЗК України).

У п. 18 постанови
Пленуму Верховного Суду України від 16
квітня 2004 року № 7 «Про практику
застосування судами земельного
законодавства при розгляді цивільних
справ» судам роз'яснено, що, вирішуючи
спори про право власності на земельну
ділянку, суди мають виходити з того, що
при переході права власності на
будівлі та споруди за
цивільно-правовими угодами,
укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з
положеннями чинної до цієї дати статті
30 ЗК України до набувача від
відчужувача переходить належне йому
право власності або право користування
земельною ділянкою, на якій
розташовані будівлі та споруди, якщо
інше не передбачалось у договорі
відчуження. Після 31 грудня 2001 року в
таких випадках право

власності на земельну ділянку або її
частини могло переходити

відповідно до статті 120 ЗК України 2001
року на підставі цивільно-правових

угод, а право користування - на підставі
договору оренди,

укладених відповідно відчужувачем або
набувачем.

У порушення ст. ст. 212 - 214, 316 ЦПК України
апеляційний суд, відмовляючи у позові
на тій підставі, що позивачка не
отримала державний акт на право
приватної власності на земельну
ділянку, а тому не може вимагати
усунення перешкод у користуванні нею,
тобто, що вона є неналежним позивачем,
на зазначені вимоги закону уваги не
звернув, законність та обгрунтованість
рішення суду першої інстанції по суті
не перевірив, оскільки, вказавши, що
експертиза не відповідає обставинам
справи, не вказав яким саме.

За таких обставин рішення апеляційного
суду не відповідає вимогам
ст. 213 ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу
ст. 338 ЦПК України є підставою для його
скасування з передачею справи на новий
розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ України

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення апеляційного суду
Чернівецької області від 21 листопада
2013 року скасувати, справу
передати на новий розгляд до суду
апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
Д.Д.
Луспеник

Судді
Б.І.
Гулько

А.О. Лесько

С.Ф. Хопта

М.Є. Червинська