АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 березня 2014 року
м. Київ

Колегія суддів судової палати з
цивільних справ Апеляційного суду м.
Києва в складі:

головуючого: Соколової В.В.

суддів: Усика Г.І., Нежури
В.А.,

при секретарі Охневській Т.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на
рішення Святошинського районного суду
міста Києва від 02.12.2013 в справі за
позовом ОСОБА_2 в інтересах
малолітнього ОСОБА_3 до ОСОБА_1 , ОСОБА_4
ОСОБА_5 про визнання факту батьківства
та визнання права власності на 1/16
квартири, -

В С Т А Н О В И Л А

Справа № 2-4829/11 № апеляційного
провадження:22-ц-796/1720/2014Головуючий у
суді першої інстанції: Лук’яненко
Л.М.Доповідач у суді апеляційної
інстанції: Соколова В.В.ОСОБА_2
звернулась до суду з вказаним позовом,
мотивуючи свої вимоги тим, що
ІНФОРМАЦІЯ_3 помер ОСОБА_8, з яким вони
мешкали однією сім'єю без укладення
шлюбу з кінця 1995 року по день його
смерті в АДРЕСА_1 , та ІНФОРМАЦІЯ_2 у них
народився син ОСОБА_3. В зв'язку з тим, що
вони не перебували в зареєстрованому
шлюбі, і він юридично перебував у шлюбі
з відповідачем - ОСОБА_1, тому їх син був
зареєстрований за її прізвищем - ОСОБА_3
, а по-батькові дали біологічного
батька - ОСОБА_3. Так як у відповідності
до ст.1261 ЦК України, діти є спадкоємцями
першої черги, то і ОСОБА_3 має право на
спадщину поряд з іншими спадкоємцями
першої черги: дружиною та двома дітьми
спадкодавця від шлюбу.

Враховуючи, що ОСОБА_2 та ОСОБА_8 спільно
проживали, вели спільне господарство,
разом виховували та утримували сина
ОСОБА_3, всі друзі вважали саме ОСОБА_2
дружиною , а сина ОСОБА_3 спільним сином,
просить встановити батьківство ОСОБА_8
щодо сина ОСОБА_3 та визнати за ОСОБА_3
право власності на 1/16 частини квартири
АДРЕСА_2 в порядку спадкування за
законом.

Рішенням Святошинського районного
суду міста Києва від 02.12.2013 задоволені
заявлені позовні вимоги.

Встановлений факт батьківства ОСОБА_8
громадянина України ІНФОРМАЦІЯ_1 , який
помер ІНФОРМАЦІЯ_3 стосовно ОСОБА_3
ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Визнано за ОСОБА_3 право власності на 1/16
квартири АДРЕСА_2

Не погоджуючись з вказаним судовим
рішенням, відповідачем ОСОБА_1 подано
апеляційну скаргу, посилаючись на те,
що рішення суду ухвалено з
порушеннями норм матеріального та
процесуального права, що призвело до
неправильного вирішення справи.
Зокрема, апелянт зазначає, що суд
першої інстанції не сприяв всебічному
і повному з'ясуванню обставин справи,
розглянув справу однобічно, з
порушенням основних засад
змагальності і диспозитивності.
Апелянт не погоджується з тим, що як
зазначено в мотивувальній частині
рішення вона повідомила суд про те, що в
липні 2006 року ОСОБА_8 пішов від неї,
оскільки ніяких речей він не збирав,
постійно приходив додому, давав гроші,
вітав з усіма святами, юридично
залишався у шлюбі та ночував вдома.
Взв'язку з цим вважає, що її чоловік не
проживав спільно та не вів спільне
господарство з ОСОБА_2 до 2008 року, а міг
лише допомагати їй в утриманні сина
ОСОБА_3.

Посилання позивача на положення ч.2,3
ст.53 КпШС України, на думку апелянта,
лише надають їй право звернутися до
суду про визнання батьківства, та в
судовому засіданні жоден з допитаних
свідків не зазначив чітко, що ОСОБА_8 є
батьком ОСОБА_3, а лише свідчили про
ставлення до нього як до сина, а чи є
ОСОБА_8 біологічним батьком ОСОБА_3
встановлено не було, належних доказів,
яким може буди лише висновок
судово-генетичної експертизи суду не
було представлено. Крім цього після
народження дитини ОСОБА_8 та ОСОБА_2 не
подали спільної заяви про встановлення
батьківства.

На підставі викладеного, просить
рішення суду першої інстанції
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким відмовити у задоволенні заявлених
позовних вимог.

Представник відповідачів ОСОБА_1,
ОСОБА_4 в судовому засіданні підтримав
апеляційну скаргу з підстав викладених
у ній, просили рішення суду скасувати
та ухвалити нове про відмову в
задоволенні заявлених позовних вимог.

Позивач та її представник заперечували
проти доводів апеляційної скарги,
вважають рішення суду законним і
обґрунтованим, просив відмовити у
задоволенні апеляційних вимог, а
рішення суду першої інстанції залишити
без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
сторін, перевіривши матеріали справи,
обговоривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів приходить до висновку,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню частково з наступних
підстав.

Задовольняючи позовні вимоги, суд
першої інстанції виходив з положень
ч.2,3 ст.53 КпШС та вважав, що в ході
розгляду справи на підставі показів
свідків та пояснень сторін доведено, що
ОСОБА_8 спільно проживав та вів спільне
господарство з позивачем , спільно
виховував та утримував з нею сина
ОСОБА_3, всі його друзі, колеги вважали
позивача повноправною дружиною, а
ОСОБА_3 їх спільним сином, а тому він має
право на спадкування після його смерті
за законом, як спадкоємець першої
черги.

Проте погодитись з такими висновками
суду першої інстанції в повному обсязі
колегія суддів апеляційного суду не
вважає за можливе.

Як роз'яснив Верховний Суд України у п. 3
Постанови Пленуму № 3 від 15.05.2006 «Про
застосування судами окремих норм
Сімейного кодексу України при розгляді
справ щодо батьківства, материнства та
стягнення аліментів» при розгляді
справ про встановлення батьківства
щодо дитини, яка народилася до 1 січня
2004 р., необхідно застосовувати
відповідні норми КпШС України, беручи
до уваги всі докази, що достовірно
підтверджують визнання відповідачем
батьківства, в їх сукупності, зокрема,
спільне проживання й ведення
спільного господарства відповідачем
та матір'ю дитини до її народження,
спільне виховання або утримання ними
дитини.

Згідно з положеннями ст. 53 КпШС України
походження дитини від батьків, які не
перебувають між собою в шлюбі,
встановлюється шляхом подачі
спільної заяви батьком і матір'ю
дитини в державні органи реєстрації
актів громадянського стану.

В разі народження дитини у батьків,
які не перебувають у шлюбі, при
відсутності спільної заяви батьків
батьківство може бути встановлене в
судовому порядку за заявою одного з
батьків або опікуна (піклувальника)
дитини, особи, на утриманні якої
знаходиться дитина, а також самої
дитини після досягнення нею
повноліття.

При встановленні батьківства суд
бере до уваги спільне проживання та
ведення спільного господарства
матір'ю дитини і відповідачем до
народження дитини, або спільне
виховання чи утримання ними дитини,
або докази, що з достовірністю
підтверджують визнання відповідачем
батьківства.

Виходячи з наведеного визначальним при
встановленні батьківства в судовому
порядку є встановлення факту спільного
проживання та ведення спільного
господарства матір'ю і батьком дитини
до її народження , або спільне
виховання чи утримання ними дитини,
або докази, що з достовірністю
підтверджують визнання відповідачем
батьківства.

Перевіряючи обставини справи судом
встановлено, що ОСОБА_3 народився
ІНФОРМАЦІЯ_2, про що в книзі реєстрації
актів громадянського стану про
народження Відділу РАГС Радянського
району м. Києва 18.02.1998 зроблений
відповідний запис № 101. Батьками ОСОБА_3
вказані ОСОБА_8 та ОСОБА_2.

З актового запису № 101 від 18.02.1998,
складеного Відділом РАГС Радянського
району м. Києва, вбачається, що
відомості про батька внесені за
вказівкою заявника, яким був ОСОБА_13
(а.с.238) Тобто дані про батька були
внесені до актового запису в порядку
визначеному ч. 2 ст. 55 КпШС України.

Відповідно до відомостей актового
запису про народження та Державного
реєстру актів цивільного стану
громадян зміни в графі батька відсутні
(а.с.235-237).

ОСОБА_8 помер ІНФОРМАЦІЯ_3, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
від 28.07.2010 виданого відділом реєстрації
смерті у м. Києві (а.с.41).

На час смерті ОСОБА_8 перебував у шлюбі
з ОСОБА_1, який був зареєстрований
27.08.1977, що підтверджується свідоцтвом
про шлюб виданим 27.08.1977 Бабинецькою
селищною радою, Бородянського району,
Київської області (а.с.44).

Згідно з довідками КП з утримання
житлового фонду Святошинського району
м. Києва ОСОБА_8 з 20.06.1975 був
зареєстрований та постійно проживав у
АДРЕСА_2. Разом з ним поживали його
дружина ОСОБА_1, син ОСОБА_14 та дочка
ОСОБА_4 (а.с.42-58).

Під час розгляду справи в суді
ІНФОРМАЦІЯ_4 помер ОСОБА_14 (а.с.109).
Ухвалою Святошинського районного суду
м. Києва від 09.09.2013 залучено до участі у
справі його спадкоємця - дружину
ОСОБА_15 (а.с.163).

На сьогоднішній день розповсюджено
проживання сім'єю без реєстрації шлюбу.
Жінка та чоловік мають статус сім'ї, але
не мають статусу подружжя, однак ст. ст.
74, 91 СК закріплюють аналогічні права
для осіб, які знаходяться у фактичних
шлюбних відносинах так і для подружжя
(право спільної сумісної власності та
право на утримання).

Разом з тим, згідно з ч. 2 ст. 6 КпШС
України визнається тільки шлюб,
укладений у державних органах
реєстрації актів громадянського стану.
В порядку ст. 17 цього Кодексу
перешкодою до укладення шлюбу є
укладення шлюбу між особами, з яких
хоча б одна перебуває вже в іншому
шлюбі.

Положеннями ст.25 СК України визначена
одношлюбність: жінка та чоловік можуть
перебувати лише в одному шлюбі. А
згідно з ч.9 ст.7 СК України сімейні
відносини регулюються на засадах
справедливості, добросовісності та
розумності, відповідно до моральних
засад суспільства.

Враховуючи викладене, висновок суду
першої інстанції про те, що ОСОБА_8
спільно проживав та вів спільне
господарство з позивачем є таким , що не
відповідає вимогам чинного
законодавства, оскільки перебування
ОСОБА_8 у зареєстрованому шлюбі і
одночасне його спільне проживання
однією сім'єю з позивачем суперечить
моральним засадам суспільства, а тому
не може бути встановлено в судовому
порядку. В зв'язку з викладеним, колегія
суддів вважає необхідним виключити з
мотивувальної частини рішення
посилання на спільне проживання та
ведення господарства ОСОБА_8 з
позивачем ОСОБА_2.

Разом з тим, слід погодитись з
висновками суду першої інстанції, що в
ході розгляду справи був підтверджений
факт спільного виховання та утримання
дитини позивачем та ОСОБА_8, а також
доведено визнання ОСОБА_8 свого
батьківства відносно ОСОБА_3. Про це
свідчить визнання позову відповідачем
ОСОБА_15, яка була дружиною покійного
сина ОСОБА_8 - ОСОБА_14, а також покази
свідків ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, які
стверджували що малолітній ОСОБА_3
називав покійного ОСОБА_8 батьком, що
між ним існував тісний психологічний
зв'язок, що ОСОБА_8 приймав безпосередню
участь у вихованні та утриманні ОСОБА_3.
Вказане не було спростовано в ході
розгляду справи, крім того відповідач
ОСОБА_1 в поясненнях наданих суду
першої інстанції 16.10.2013 визнала, що їй
було відомо, в тому числі і зі слів
ОСОБА_8, про існування дитини тій
сім′?ї.

Вирішуючи спір між сторонами по справі,
суд першої інстанції також визнав в
порядку спадкування за ОСОБА_3 право
власності на 1/16 частину квартири
АДРЕСА_2

Проте, такий висновок суду є
передчасним з огляду на наступне.

Відповідно до п.23 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30 травня 2008
року «Про судову практику у справах про
спадкування» № 7 свідоцтво про право на
спадщину видається за письмовою заявою
спадкоємців, які прийняли спадщину в
порядку, установленому цивільним
законодавством. За наявності умов для
одержання в нотаріальній конторі
свідоцтва про право на спадщину вимоги
про визнання права на спадщину
судовому розглядові не підлягають. У
разі відмови нотаріуса в оформленні
права на спадщину особа може
звернутися до суду за правилами
позовного провадження.

Визнання права власності на спадкове
майно в судовому порядку є винятковим
способом захисту, що має
застосовуватися, якщо існують
перешкоди для оформлення спадкових
прав у нотаріальному порядку.

Отже, у разі якщо відсутність умов для
одержання в нотаріальній конторі
свідоцтва про право на спадщину не
підтверджена належними доказами, а
саме відмовою нотаріуса у видачі
свідоцтва про право на спадщину, це є
підставою для відмови у позові.

З матеріалів спадкової справи
вбачається, що позивач по справі не
отримала відмови нотаріуса у видачу їм
свідоцтва про право на спадщину, а тому
підстав для визнання права власності в
порядку спадкування немає.

Підсумовуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що рішення суду
першої інстанції в частині
задоволених позовних вимог про
визнання права власності в порядку
спадкування підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні даних позовних вимог.
Необхідним, як вказано раніше, є і
виключення з мотивувальної частини
рішення посилання на спільне
проживання та ведення господарства
ОСОБА_8 з позивачем ОСОБА_2. В решті
рішення суду відповідає обставинам
справи та вимогам чинного
законодавства.

Враховуючи вищевикладене та керуючись
ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 319 ЦПК
України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 -
задовольнити частково.

Рішення Святошинського районного суду
міста Києва від 02.12.2013- скасувати в
частині задоволених позовних вимог
про визнання за ОСОБА_3 права власності
на 1/16 частину квартири АДРЕСА_2 в
порядку спадкування та ухвалити нове,
яким відмовити у задоволенні даних
позовних вимог .

Виключити з мотивувальної частини
рішення посилання на те, що ОСОБА_8
спільно проживав та вів спільне
господарство з позивачем…всі його
друзі, колеги вважали позивача
повноправною дружиною (друге речення
абзацу 2 на а.с.248).

В іншій частині рішення суду залишити
без змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: