Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/778/1411/14
Головуючий у 1 інстанції: Дюженко Л.А.
Суддя-доповідач: Савченко О.В.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

„18" березня 2014 року
м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах апеляційного суду
Запорізької області у складі:

головуючого: Савченко О.В.

суддів: Гончар М.С., Стрелець Л.Г.

при секретарі: Мосіній О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні цивільну справу за
апеляційною скаргою Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» на рішення
Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 24 грудня 2013 року у справі
за позовом ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» про розірвання
кредитного договору, -

В С Т
А Н О В И Л А:

У серпні 2013 року ОСОБА_2 звернувся
до суду з позовом до ПАТ КБ
«ПриватБанк» про розірвання
кредитного договору.

У позові зазначав, що 10 листопада
2006 року між ним та ВАТ КБ «ПриватБанк»,
правонаступником якого є ПАТ КБ
«ПриватБанк», був укладений кредитний
договір на суму 4 158 грн. 00 коп. на
споживчі потреби, зі сплатою відсотків
за користування кредитом у розмірі 25,8%
на рік, на строк до 12 травня 2008 року.

Позивач перебуває на обліку у
психіатричному диспансері, у зв"язку зі
станом здоров"я та значними витратами
на лікування, виконувати зобов'язання
за кредитним договором він не зміг.

Рішенням Ленінського районного
суду м. Запоріжжя від 29.04.2013 року, яке
набрало чинності 13.05.2013 року, з нього
було стягнуто заборгованість за
кредитним договором в сумі 7 000 грн. 00
коп., яка складається з: 4 158 грн. 00 коп.
заборгованості за кредитом, 503 грн. 69
коп. - процентів за користування
кредитом, 400 грн. 00 коп. - пені за
несвоєчасне виконання зобов'язань за
договором, 500 грн. 00 коп. - штраф
(фіксована частина), 1 438 грн. 31 коп. -
штраф (процентна складова), та судові
витрати.

20 червня 2013 року рішення суду
було виконано, він повністю сплатив
суму боргу та судові витрати, що
підтверджується відповідною
квитанцією.

У зв"язку з цим він двічі надсилав
до банку заяви про розірвання
кредитного договору, у задоволенні
яких йому було відмовлено.

Посилаючись на те, що оскільки ним
виконані всі зобов'язання, то це є
істотною зміною обставин, якими
сторони керувались при укладанні
кредитного договору, на підставі ст.ст.
651, 652 ЦК України просив суд розірвати
договір про надання кредиту
№ DNH4ТР42400888, укладений 10 листопада 2006
року між ним та ВАТ КБ «ПриватБанк»,
правонаступником якого є ПАТ КБ
«ПриватБанк».

Рішенням Ленінського районного
суду м. Запоріжжя від 24 грудня 2013 року
позов задоволено.

Розірвано кредитний договір про
надання кредиту № DNH4ТР42400888, укладений
10 листопада 2006 року між ОСОБА_2 та ВАТ КБ
«ПриватБанк», правонаступником якого є
Публічне акціонерне товариство
Комерційний банк «ПриватБанк».

Стягнуто з Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» судовий збір у сумі
229 грн. 40 коп.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ
«ПриватБанк», посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
суду скасувати та ухвалити нове, яким
у задоволені позовних вимог відмовити
в повному обсязі.

Заслухавши у засіданні
апеляційного суду доповідача,
пояснення учасників процесу,
перевіривши законність і
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції, колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів
справи та встановлено судом, 10
листопада 2006 року між ОСОБА_2 та ВАТ КБ
«ПриватБанк», правонаступником якого є
ПАТ КБ «ПриватБанк», був укладений
кредитний договір № DNH4ТР42400888 на суму 4
158 грн. на споживчі потреби, зі сплатою
відсотків за користування кредитом у
розмірі 25,8% на рік, на строк до 12 травня
2008 року.

Внаслідок неналежного
виконання ОСОБА_2 умов кредитного
договору, у нього виникла кредитна
заборгованість перед банком.

Рішенням Ленінського районного
суду м. Запоріжжя від 29 квітня 2013 року,
яке набрало законної сили 13.05.2013 року,
було частково задоволено позов ПАТ КБ
„ПриватБанк" до ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості, яка існувала станом на
04.05.2011 року.

З ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ
„ПриватБанк" було стягнуто суму боргу
у розмірі 7000 гр., з яких 4 158 грн. 00 коп.
заборгованість за кредитом, 503 грн. 69
коп. - проценти за користування
кредитом, 400 грн. 00 коп. - пеня за
несвоєчасне виконання зобов'язань за
договором, 500 грн. 00 коп. - штраф
(фіксована частина), 1 438 грн. 31 коп. -
штраф (процентна складова)(а.с.6).

Стягнута у судовому порядку
сума заборгованості була сплачена
ОСОБА_2 20.06.2013 року(а.с.7).

Ухвалюючи рішення про
задоволення вимог ОСОБА_2 щодо
розірвання крдитного договору, строк
дії якого був встановлений до 12 травня
2008 року, суд послався на те, що факт
виконання позивачем судового рішення
про стягнення заборгованості , що
існувала станом на 04.05.2011 року, призвів
до істотної зміни обставин і є
правовою підставою для розірвання
договору в порядку ст.652 ЦК України.

З вказаним висновком
погодитися не можна, оскільки суд,
встановивши фактичні обставини справи,
дійшов невірного висновку щодо
характер спірних правовідносин,
неправильно застосував до них норми
матеріального права.

Так, ст. 651 ЦК України
передбачені підстави для зміни або
розірвання договору. У судовому
порядку ці питання вирішуються, якщо
сторони договору не досягли згоди і
одна із заінтересованих сторін
звернулась з вимогами до суду з двох
підстав: має місце істотне порушення
договору другою стороною; наявні інші
випадки, встановлені договором або
законом(ч.2 ст. 651 ЦК).

Відповідно до матеріалів
справи, правовідносини сторін виникли
у зв"язку з укладанням кредитного
договору, які врегульовані ст.ст. 1054 -1057
ЦК України. При цьому поза увагою суду
залишилися положення ст.ст. 598-599, 653 ЦК
України, зі змісту яких вбачається, що
законодавець розрізняє поняття
„розірвання договору" і „припинення
зобов"язання/договору". Ці поняття не є
тотожними через відмінні підстави їх
виникнення та юридичні наслідки, які
породжені цими правовими явищами.
Розірвання договору слід розглядати як
один з видів припинення договору.

Відповідно до ч.2 ст. 653 ЦК
України у разі розірвання договору
зобов"язання сторін припиняються.

Таким чином, за загальним
правилом, розірвання договору припиняє
його дію лише на майбутнє і не скасовує
сам факт укладання та дії договору
включно до моменту його розірвання, а
також залишає в дії окремі його умови
щодо зобов"язань сторін, спеціально
передбачені для застосування на
випадок порушення зобов"язань і після
розірвання договору, виходячи з
характеру цього договору, за яким
кредитор повністю виконав умови
договору до його розірвання.

Судом також не враховано,
згідно з нормами ч.1 ст. 631 ЦК України
строком договору є час, протягом якого
сторони можуть здійснити свої права і
виконати свої обов"язки відповідно до
договору.

Якщо у зобов"язанні
встановлений строк його виконання, то
воно підлягає виконанню у цей строк(ч.1
ст. 530 ЦК України).

Кінцевим терміном повернення
ОСОБА_2 кредиту згідно договору від 10
листопада 2006 року було визначено 12
травня 2008 року і на вказану дату
будь-яких обов"язків перед позивачем,
який отримав кредитні кошти, банк не
мав.

Отже у даному випадку
розірвання договору, строк дії якого
закінчився і одна із сторін, а саме
банк, вже не має перед другою стороною
ніяких зобов"язань, є неможливим навіть
в силу встановлених ч.2 ст. 653 ЦК України
правових наслідків розірвання
договору.

Посилаючись же на факт
виконання ОСОБА_2 рішення Ленінського
районного суду м. Запоріжжя про
стягнення з позивача заборгованості за
кредитним договоом, як на підставу
розірвання договору, суд не врахував,
що вказане рішення було виконано 20
червня 2013 року, а отже у період до його
виконання відповідальність божника за
кредитним договором не припинялась.

Пунктом 17 постанови Пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ" від 30.03.2012 року № 5 з доповленнями
від 07.02.2014 року „Про практику
застосування судами законодавства при
вирішенні спорів, що виникають із
кредитних правовідносин", роз"яснено,
що зобов"язання припиняється з підстав,
передбачених договором або законом (ч.1
ст. 598 ЦК). Такі підстави, зокрема,
зазначені у ст.ст. 599-601, 604-609 ЦК.

Наявність судового рішення
про задоволення вимог кредитора, яке не
виконано боржником, не припиняє
правовідносин сторін кредитного
договору, не звільняє останнього від
відповідальності за невиконання
грошового зобов"язання та не позбавляє
кредитора права на отриманння сум,
передбачених ч.2 ст. 625 ЦК, оскільки
зобов"язання залишається невиконаним
належним чином відповідно до вимог
ст.ст. 526,599 ЦК.

Розглядаючи справу по суті,
суд на вказані обставини уваги не
звернув і послався на положення ч.2 ст.
625 ЦК України, відповідно до яких, якщо
сторони не досягли згоди щодо
приведення договору у відповідність з
обставинами, які істотно змінились, або
щодо його розірвання, договір може бути
розірваний, а з підстав, встановлених
ч.4 цієї статті,- змінений за рішенням
суду на вимогу заінтересованої сторони
за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладання договору
сторони виходили з того, що така зміна
обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена
причинами, які заінтересована сторона
не могла усунути після їх виникнення
при всій турботливості та обачності,
які він неї вимагалися;

3) 3) виконання договору порушило б
співвідношення майнових інтересів
сторін і позбавило б заінтересовану
сторону того, на що вона розраховувала
при укладанні договору;

4) із суті договору або звичаїв
ділового обороту не випливає, що ризик
зміни обставин несе заінтересована
сторона.

Як роз"яснено у п. 15 названої
вище постанови Пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ", при вирішенні спорів щодо
розірвання кредитного договору з
посиланням, зокрема, на світову
фінансову кризу чи на інші суттєві
обставини суд має враховувати
положення ч.2 ст. 652 ЦК України і
виходити з того, що закон пов"язує
можливість розірвання договору
безпосередньо не з наявністю істотної
зміни обставин, а з наявністю одночасно
чотирьох умов, визначених частиною
другою цієї статті, при істотній зміні
обставин.

Разом з тим, виконання
боржником судового рішення про
стягнення з нього заборгованості за
кредитним договором на користь
кредитора жодним чином не відноситься
до умов, визначених ч.2 ст. 652 ЦК України.

Таким чином, висновок суду
про наявність обставин для розірвання
кредитного договору суперечить
вимогам норм матеріального права та не
погоджується із встановленими судом
обставинами справи, у зв"язку з чим
рішення суду першої інстанції в
порядку ст. 309 ЦПК України підлягає
скасуванню з ухваленням нового
рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_2 до ПАТ КБ „ПриватБанк" про
розірвання кредитного договору слід
відмовити за безпідставністю.

Керуючись ст.ст. 307,309, 314, 317 ЦПК
України, колегія суддів,

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного
акціонерного товариства Комерційний
банк «ПриватБанк» задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м.
Запоріжжя від 24 грудня 2013 року по даній
справі скасувати та ухвалити нове
рішення, яким у задоволенні позову
ОСОБА_2 до Публічного акціонерного
товариства Комерційний банк
«ПриватБанк» про розірвання
кредитного договору - відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, проте може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів.

Головуючий:

Судді: