Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №0608/2-2256/12
Головуючий у 1-й інст.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ
УКРАЇНИ

11 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючої Талько О.Б.,

суддів: Косигіної Л.М., Григорусь Н.Й.,

при секретарі Трохимчук Ю.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі
апеляційну скаргу заступника
прокурора Житомирської області, який
діє в інтересах держави в особі
інспекції державного архітектурно -
будівельного контролю у Житомирській
області та Житомирської міської ради,
на рішення Житомирського районного
суду Житомирської області від 4 січня
2013 року у справі за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про визнання права власності на
нерухоме майно,-

В С Т А Н О В И Л А :

21 грудня 2012 року ОСОБА_1 звернувся до
суду з позовом, в якому зазначив, що 25
грудня 2005 року між ним та ОСОБА_2
укладений договір про спільну
діяльність. За умовами зазначеної
угоди сторони дійшли згоди щодо
спільного використання для здійснення
підприємницької діяльності належної
відповідачеві земельної ділянки,
площею 0,1031 га, розташованої в АДРЕСА_2, а
також будівлі автостоянки по АДРЕСА_1.
Договір містить умову про те, що
зобов'язання сторін породжують право
власності на вказане нерухоме майно.

На даний час ОСОБА_2 оспорює право
позивача на земельну ділянку та
будівлю автостоянки.

Враховуючи вищезазначене, ОСОБА_1
просив суд визнати за ним право
власності на вказану земельну ділянку
та будівлю автостоянки.

Рішенням Житомирського районного
суду Житомирської області від 4 січня
2012 року позов задоволено частково.

Визнано за фізичною особою -
підприємцем ОСОБА_1 право власності на
будівлю автостоянки, яка розташована в
АДРЕСА_1 на земельній ділянці
комерційного призначення, кадастровий
номер :05:009:0011, та складається з
будинку охорони (літ. А ); металевих
воріт, площею 10,8 кв. м.; огорожі на
основі залізобетонних плит, площею 379,6
кв.м.; асфальтового дворового покриття,
площею 1589 кв.м.; бетонного
маслозбірника, об'ємом 4 куб. м.

В задоволенні решти позовних
вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі заступник
прокурора Житомирської області,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення суду в
частині задоволених позовних вимог,
ухваливши нове, яким відмовити у
задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання
за ним права власності на будівлю
автостоянки.

Апелянт, зокрема, посилається на
ту обставину, що позивачем не надано
доказів про прийняття в експлуатацію
спірної будівлі автостоянки. Окрім
того, рішення про передачу ОСОБА_1
земельної ділянки для будівництва
автостоянки уповноваженим органом не
приймалось. На даний час позивач
позбавлений права користуватись
земельною ділянкою по АДРЕСА_1,
оскільки строк дії договору оренди
землі закінчився 15 вересня 2007 року.

Апелянт також зауважив, що позов
пред'явлений до неналежного
відповідача.

В наданих до суду письмових
запереченнях ОСОБА_1 зазначив, що
згідно з договором оренди, укладеним
між ним та виконкомом Житомирської
міської ради 15 вересня 1997 року, об'єкти,
збудовані землекористувачем на
орендованій земельній ділянці, є
власністю останнього.

Позивач також зазначив, що проект
будівництва автостоянки був
затверджений
архітектурно-планувальним бюро при
Управлінні містобудування та
архітектури, а також зареєстрований в
інспекції державного
архітектурно-будівельного контролю. В
подальшому ним був отриманий звіт про
проведення технічного обстеження
будівельних конструкцій та інженерних
мереж автостоянки. Позивач звертався
до уповноваженого органу із заявою про
прийняття в експлуатацію будівлі
автостоянки, проте йому було
відмовлено з тих підстав, що договір
оренди земельної ділянки припинив свою
дію, а форма звіту про проведення
технічного обстеження об'єкта, є
неналежною.

Окрім того, на даний час власником
спірної будівлі автостоянки є інша
юридична особа та скасування рішення
суду першої інстанції призведе до
порушення її прав.

Дослідивши матеріали справи та
заслухавши пояснення осіб, які
з'явились в судове засідання, колегія
суддів приходить до висновку про те, що
апеляційна скарга підлягає до
задоволення, виходячи з наступного.

При вирішенні даного спору суд
першої інстанції, посилаючись на
ст.ст.328,376,392 ЦК України, прийшов до
висновку про наявність підстав для
визнання за позивачем права власності
на будівлю автостоянки, яка
використовувалась сторонами для
здійснення підприємницької
діяльності. При цьому, судом взято до
уваги звіт про проведення технічного
обстеження спірної будівлі
автостоянки, який містить висновок про
можливість її безпечної експлуатації.

Колегія суддів не погоджується з
таким висновком.

Матеріали справи свідчать, що 15
вересня 1997 року між виконавчим
комітетом Житомирської міської ради та
ОСОБА_1 був укладений договір оренди
землі, за умовами якого позивачеві
надано в оренду строком на 10 років
земельну ділянку, площею 0,1637 га,
розташовану по АДРЕСА_1, для розміщення
автомобільної стоянки.

12 вересня 1997 року інспекцією
державного архітектурно-будівельного
контролю надано дозвіл на виконання
будівельних робіт відповідно до
проектної документації, узгодженої та
зареєстрованої 28 серпня 1997 року.

25 грудня 2005 року між сторонами
укладений договір про спільну
діяльність,відповідно до якого вони
дійшли згоди щодо спільного
використання для здійснення
підприємницької діяльності належної
відповідачеві земельної ділянки,
площею 0,1031 га, розташованої в АДРЕСА_2, а
також будівлі автостоянки по АДРЕСА_1.

Право власності у порядку
передбаченому частиною третьою статті
376 ЦК України, може бути визнано лише на
новозбудоване нерухоме майно або
нерухоме майно, яке створено у зв'язку
зі знесенням попередньої будівлі та
відповідно до будівельних норм і
правил є завершеним будівництвом.

Визнання права власності на
незавершений об'єкт самочинного
будівництва не допускається, оскільки
це суперечить змісту ст.ст. 376,331 ЦК
України.

За правилами ст. 39 Закону України
«Про регулювання містобудівної
діяльності» прийняття в експлуатацію
закінчених будівництвом об'єктів
здійснюється шляхом реєстрації
органом державного
архітектурно-будівельного контролю на
безоплатній основі поданої замовником
декларації про готовність об'єкта до
експлуатації.

Відповідно до роз'яснень, які
містяться у пунктах 15,16 постанови
Пленуму Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ «Про практику
застосування судами статті 376
Цивільного кодексу України (про
правовий режим самочинного
будівництва)» від 30 березня 2012 року,
виходячи зі змісту частини третьої
статті 376 ЦК України, при доведенні
визначених нею умов суд, може визнати
право власності на самочинно збудоване
майно за особою, яка його збудувала,
якщо після закінчення будівництва
земельну ділянку цій особі було
передано у власність або надано у
користування.

Позов особи, яка самочинно
збудувала нерухоме майно на земельній
ділянці, власником або користувачем
якої є інша особа, про визнання права
власності на цю нерухомість може бути
задоволено судом на підставі частини
третьої статті 376 ЦК України, якщо буде
встановлено, що власник або користувач
земельної ділянки не заперечує проти
цього, будівництво не порушує права
інших осіб і відповідає будівельним,
архітектурним, санітарним, екологічним
та іншим нормам і правилам, державним
стандартам.

Судом встановлено, що договір
оренди земельної ділянки по АДРЕСА_1
припинив свою дію 15 вересня 2007 року.
Будь-яких доказів, які б підтвердили
факт передачі позивачеві вказаної
земельної ділянки у власність чи в
користування після завершення
будівництва, матеріали справи не
містять.

Звертаючись до суду з даним
позовом, ОСОБА_1 не надав належних та
допустимих доказів того, що будівля
автостоянки прийнята в експлуатацію.

Наявний в матеріалах справи
експертний звіт про проведення
технічного обстеження конструкцій та
інженерних мереж спірної будівлі не
свідчить про те, що будівельні роботи
здійснені відповідно до будівельних,
архітектурних, санітарно-екологічних
норм і відповідають державним
стандартам.

Окрім того, земельна ділянка, на
якій розташована спірна будівля
автостоянки, перебуває у комунальній
власності. Разом з тим, позов
пред'явлений до ОСОБА_2, який є
неналежним відповідачем.

Враховуючи вищезазначене,
рішення суду в частині визнання за
позивачем права власності на будівлю
автостоянки підлягає скасуванню з
ухваленням нового,- про відмову у
задоволенні цих позовних вимог.

Рішення суду в частині відмови у
задоволенні позовних вимог про
визнання права власності на земельну
ділянку, площею 0,1031, розташовану в с.
Глибочиця, не оскаржується, а тому й не
переглядається.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 304, 307, 309,313,
314, 316 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу заступника
прокурора Житомирської області, який
діє в інтересах держави в особі
інспекції державного архітектурно-
будівельного контролю у Житомирській
області та Житомирської міської ради,
задовольнити.

Рішення Житомирського районного
суду Житомирської області від 4 січня
2013 року в частині визнання за фізичною
особою - підприємцем ОСОБА_1 права
власності на будівлю автостоянки, що
розташована в АДРЕСА_1, та складається
із будинку охорони (літ. А ); металевих
воріт, площею 10,8 кв. м.; огорожі на
основі залізобетонних плит, площею 379,6
кв.м.; асфальтового дворового покриття,
площею 1589 кв.м.; бетонного
маслозбірника, об'ємом 4 куб. м.,-
скасувати та ухвалити в цій частині
нове рішення про відмову у задоволенні
цих позовних вимог.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуюча
Судді: