У х в а л а

іменем україни

28 січня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Амеліна В.І., Гончара В.П., Савченко В.О.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні справу за позовом публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором; за зустрічним позовом ОСОБА_4 до публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» про визнання поруки припиненою, за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» (далі - ПАТ «ВТБ Банк») на рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 23 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2012 року ПАТ «ВТБ Банк» звернулося до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 24 квітня 2008 року між банком та сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Тарасовецька платхофабрика» укладено договір про відкриття кредитної відновлювальної лінії у сумі 6 800 000 грн строком на 60 місяців зі сплатою 15,75% річних. У період з 11 липня 2008 року по 7 липня 2009 року укладено додаткові угоди № 1-6, якими змінено п. 4.4 кредитного договору щодо сплати позичальником комісійної винагороди та передбачено строк користування кредитом до 23 квітня 2013 року. 9 липня 2010 року та 25 червня 2011 року укладено договори № 7 та № 8 про внесення змін до кредитного договору та викладено кредитний договір в новій редакції. На забезпечення виконання умов кредитного договору між банком та ОСОБА_4 укладено договір поруки. Посилаючись на те, що позичальник систематично не виконував свої зобов'язання за кредитним договором, позивач просив стягнути з ОСОБА_4 як з поручителя заборгованість у сумі 6 469 107 грн 89 коп.

У грудні 2012 року ОСОБА_4 пред'явив зустрічний позов, у якому просив визнати припиненою поруку за договором поруки від 9 липня 2010 року, укладеним між ним та ПАТ «ВТБ Банк» на забезпечення виконання кредитного договору, посилаючись на те, що 25 червня 2011 року між банком та позичальником укладено договір № 8 про внесення змін до кредитного договору, відповідно до якого було збільшено обсяг його відповідальності без його згоди.

Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 травня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Чернівецької області від 23 липня 2014 року, у задоволенні позову ПАТ «ВТБ Банк» відмовлено, зустрічний позов ОСОБА_4 задоволено.

Визнано припиненою з 25 червня 2011 року поруку ОСОБА_4 за договором поруки від 9 липня 2010 року, укладеним між ВАТ «ВТБ Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВТБ Банк», та ОСОБА_4

Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ПАТ «ВТБ Банк» просить скасувати зазначені судові рішення та ухвалити нове, яким первісний позов задовольнити, а у задоволенні зустрічного позову відмовити, посилаючись на порушення судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

Відповідно до п. 22 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30 березня 2012 року № 5 відповідно до частини першої статті 559 ЦК України припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання.

Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим.

Відмовляючи у задоволенні первісного позову та задовольняючи зустрічний позов, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, встановивши фактичні обставини справи та давши належну оцінку наявним у справі доказам, дійшов обґрунтованого висновку про те, що обсяг відповідальності поручителя було збільшено додатковою угодою до кредитного договору № 24.003/08-КЛ від 24 квітня 2008 року, відповідно до якої договір було викладено в новій редакції, при цьому банк не надав належних та допустимих доказів того, що поручитель дав згоду на такі зміни, а договором поруки не передбачено, що зміни до кредитного договору можуть вноситись без згоди поручителя.

Встановлено і це вбачається з матеріалів справи, що оскаржувані судові рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Докази та обставини, на які посилається заявник в касаційній скарзі, були предметом дослідження судів попередніх інстанцій та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судами були дотримані норми процесуального права.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій.

Керуючись ч. 3 ст. 332 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «ВТБ Банк» відхилити.

Рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 23 травня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Чернівецької області від 23 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Колегія суддів: В.І. Амелін

В.П. Гончар

В.О. Савченко