Апеляційний суд
Житомирської області
Справа №293/1932/13-ц
інст. Слободенюк Н.Є.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ апеляційного суду Житомирської
області в складі:

головуючого судді
Галацевич О.М.

суддів
Матюшенка І.В., Борисюка Р.М.,

з участю секретаря судового засідання
Ходаківської О.О.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Житомирі
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2 про усунення перешкод в
користуванні власністю шляхом
виселення,

за апеляційною скаргою ОСОБА_1,

на рішення Черняхівського районного
суду Житомирської області від 16 грудня
2013 року,-

встановила:

У жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовом, у якому просила усунути
перешкоди у користуванні власністю
шляхом виселення ОСОБА_2 та її
малолітньої доньки з належного їй на
праві власності будинку, у який остання
вселилась та проживає без її дозволу.

Рішенням Черняхівського
районного суду Житомирської області
від 16 грудня 2013 року у задоволенні
позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на невідповідність
висновків суду обставинам справи,
неправильне застосування судом першої
інстанції норм матеріального права
просить рішення суду скасувати і
ухвалити нове, яким позов задовольнити.
На її думку суд не врахував, що
відповідачка не була членом її сім'ї, не
вела з нею спільного господарства, з
нею не проживала, згоди на її вселення
вона не давала. Крім того, підставою для
виселення у позові вона зазначала
самоправне зайняття ОСОБА_2 належного
їй будинку, перешкоджання їй, як
власнику, у користуванні належним
майном, проте суд безпідставно
послався на інші підстави, визначені
ст. 116 ЖК України, зазначивши, що доказів
руйнування або псування відповідачкою
будинку вона не надала.

Заслухавши пояснення представника
апелянта, відповідача, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги, колегія суддів
приходить до висновку, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню з
наступних підстав.

Ухвалюючи рішення про відмову у
задоволенні позову, суд першої
інстанції виходив з того, що позивач не
надала доказів, які б свідчили про
самоправне зайняття відповідачкою
належного їй будинку або систематичне
руйнування, псування житла, що могло
бути підставою для виселення останньої
за нормами ст. 116 ЖК України.

Колегія суддів не погоджується
з таким висновком, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України
правом власності є право особи на річ
(майно), яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб. Власник володіє,
користується, розпоряджається своїм
майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК
України).

Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право
власності є непорушним. Ніхто не може
бути протиправно позбавлений цього
права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 391 ЦК України передбачено, що
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Звертаючись до суду з позовом, позивач
обґрунтовувала свої вимоги
вищевказаними нормами ЦК України,
згідно яких вона як власник вимагала
усунення перешкод відповідачкою у
здійсненні нею права користування та
розпорядження своїм майном.

Як вбачається з матеріалів справи,
будинок АДРЕСА_2 належить на праві
приватної власності ОСОБА_1 на
підставі договору купівлі-продажу від
27.12.2004 року (а.с.5-7). ОСОБА_2 вселилася у
спірний будинок у 2006 році за згодою
сина позивачки ОСОБА_3 в якості
співмешканки, де проживає на даний час
разом з малолітньою дочкою ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1. ОСОБА_3 перебуває у
розшуку.

Зазначені обставини підтверджуються
поясненнями представника позивачки,
частково поясненнями відповідачки,
постановою про відмову у порушенні
кримінальної справи від 08.06.2012 року за
заявою ОСОБА_1 щодо самоправного
зайняття належного їй будинку ОСОБА_2
(а.с. 8).

Крім того, ОСОБА_2 перебуває у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5,
зареєстрована в АДРЕСА_1, рішення суду
щодо втрати права користування даним
житлом не надала. Остання не довела, що
вселилася до належного позивачці
будинку за її згодою.

Вирішуючи спір, та застосовуючи до
спірних правовідносин ст.ст. 116, 157 ЖК
України, суд першої інстанції не
врахував, що ОСОБА_2 не набула у
встановленому законом порядку право на
житло у спірному будинку, не була
членом сім'ї позивачки, не вела з нею
спільного господарства, з нею не
проживала, вселилася до належного
позивачці на праві власності будинку
без її згоди, як власника, перешкоджає
позивачці у здійсненні права
користування та розпорядження своїм
майном.

Заперечення ОСОБА_2 щодо
належності спірного будинку сину
апелянта - ОСОБА_3 є необґрунтованими,
оскільки належними та допустимими
доказами не підтверджені. Договір
купівлі-продажу, на підставі якого
будинок належить ОСОБА_1, недійсним в
судовому порядку не визнавався.

За таких обставин, рішення суду першої
інстанції, підлягає скасуванню, як
таке, що ухвалене з порушенням норм
матеріального права з ухваленням
нового рішення про задоволення позову.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317
ЦПК України, колегія суддів,-

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Черняхівського районного суду
Житомирської області від 16 грудня 2013
року скасувати, ухваливши нове про
задоволення позову.

Усунути перешкоди ОСОБА_1 у
користуванні її власністю - будинком
АДРЕСА_2 шляхом виселення ОСОБА_2 та її
малолітньої дочки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1
з зазначеного будинку без надання
іншого житла.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1
судовий збір в сумі 344,10 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і з цього ж
часу може бути оскаржене в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий
Судді: