Головуючий суду 1 інстанції -
Доповідач - Ступіна Я.Ю.
Провадження № 22ц/782/846/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2014 р. Колегія суддів
судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Луганської області у
складі:

головуючого Ступіної Я. Ю.,

суддів: Коновалової В. А., Темнікової В.
І.,

при секретарі Булгаковій М.Е.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Луганську
апеляційну скаргу Луганської міської
ради на рішення Жовтневого районного
суду м.Луганська від 07 лютого 2014 р. у
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
Луганської міської ради, за участю
третіх осіб: МКП "Центрожилком" та
Жовтневого районного відділу у м.
Луганську УДМС у Луганській області
про визнання права користування
житловим приміщенням,-

в с т а н о в и л а:

У грудні 2013 р. позивач звернувся до суду
з позовом, в якому просив визнати за ним
право на проживання та користування
квартирою, розташованою за адресою:
АДРЕСА_1, в обґрунтування якого
посилався на такі обставини.

Він в 2003 р. вселився у зазначену
квартиру за згодою наймача цієї
квартири - його тітки ОСОБА_3,
зареєстрував своє постійне місце
проживання за цією адресою та з того
часу утримує житло, несе витрати з
оплати комунальних послуг. У 2013 році
почавши процес приватизації квартири
йому стало зрозуміло, що представники
відповідача та створеного ним МКП
«Центржилком» оспорюють та не визнають
його право на проживання в спірній
квартирі, нічим це не мотивуючи.

Оскільки 24.10.2011р. між ним та МКП
«Луганськ-житло» було укладено договір
найму цієї квартири, що є підставою для
користування житловим приміщенням, він
просив задовольнити його позов.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Луганська від 07.02.2014 р. позов
задоволено: визнано за позивачем право
на проживання та користування
квартирою АДРЕСА_1.

В апеляційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
просив скасувати рішення суду та
ухвалити нове рішення, яким відмовити
позивачу у задоволенні позову.

В судовому засіданні представник
Луганської міської ради Лесніков М.В.
підтримав апеляційну скаргу, просив її
задовольнити.

Представник третьої особи МКП
"Центрожилком" Душкін Р.В. не
заперечував проти задоволення
апеляційної скарги.

Інші особи, які беруть участь у справі,
в судове засідання не з'явилися, що
згідно ч. 2 ст. 305 ЦПК України не
перешкоджає розглядові справи,
оскільки про час і місце розгляду
справи були повідомлені належним
чином.

Обговоривши доводи апеляційної скарги,
заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, перевіривши матеріали справи,
колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених статтею 61
цього Кодексу. Докази подаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі. Доказуванню
підлягають обставини, які мають
значення для ухвалення рішення у
справі і щодо яких у сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі,
виникає спір. Доказування не може
ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує, зокрема,
такі питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин; 5) чи
слід позов задовольнити або в позові
відмовити; 6) як розподілити між
сторонами судові витрати.

Як встановлено судом і як вбачається з
матеріалів справи, квартира №34, яка
розташована за адресою: м. Луганськ,
вул. 30 лєт Побєди, будинок №21
відноситься до державного житлового
фонду, а житловий будинок знаходиться
на балансі третьої особи МКП
«Центржилком», яка також надає послуги
з утримання будинку і споруд та
прибудинкової території.

В цій квартирі зареєстрована ОСОБА_3, як
дружина ОСОБА_6, на ім'я якого видано
ордер №026190 від 01.11.1973 р.; останній є
власником особового рахунку,
відкритого на цю квартиру, хоча не
зареєстрований в ній.

Згідно ксерокопії паспорту позивача
02.12.2003 р. було зареєстровано його місце
проживання у цій квартирі, але запис
закреслено.

Згідно ксерокопії договору від 24.10.2011р.
між МКП «Луганськ-житло» та позивачем
було укладено договір найму цієї
квартири на підставі обмінного ордеру
№ 3824 від 20.02.2000 р.

Згідно наданих позивачем ксерокопій
квитанцій ним оплачено комунальні
послуги за травень-липень 2013 р. і
листопад 2013 р.

Задовольняючи позов, суд виходив з
того, що є доведеним факт вселення
позивача у спірну квартиру як члена
сім'ї наймача у грудні 2003 року зі згоди
своєї тітки ОСОБА_3, оскільки головний
наймач ОСОБА_6 помер до його вселення,
та факти ведення позивачем з ОСОБА_3
сумісного господарства, їх сумісного
бюджету та постійного проживання
позивача і користування спірною
квартирою після тимчасового від'їзду
останньої до РФ по цей час.

З такими висновками суду погодитися не
можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Тобто право особи захищається
пред'явленням позову до тієї особи, яка
словами чи діями порушує, не визнає або
оспорює її права, свободи чи інтерес.

Позивач просив захистити його право
користування спірною квартирою,
посилаючись на ті обставини, що у 2013
році почавши процес приватизації
квартири йому стало зрозуміло, що
представники відповідача та
створеного ним МКП «Центржилком», яке
залучено до участі у справі в якості
третьої особи, а не відповідача,
оспорюють та не визнають його право на
проживання в спірній квартирі.

Проте доказів того, що відповідач і
зазначена третя особа не визнають або
оспорюють його право позивач суду не
надав.

В порушення вимог ст.ст. 214, 215 ЦПК під
час ухвалення рішення суд не визначив
відповідні правовідносини, які виникли
між сторонами, не зазначив чи були
порушені, не визнані або оспорені
права, за захистом яких звернувся
позивач, відповідачем та третьою
особою.

Згідно ч.1 ст. 9 ЖК УРСР громадяни мають
право на одержання у безстрокове
користування у встановленому порядку
жилого приміщення в будинках
державного чи громадського житлового
фонду або в будинках
житлово-будівельних кооперативів.

Згідно ч.1 ст. 5 ЖК державний житловий
фонд перебуває у віданні місцевих Рад
народних депутатів (житловий фонд
місцевих Рад).

Згідно ст. 24 ЖК для експлуатації
державного і громадського житлового
фонду створюються
житлово-експлуатаційні організації,
діяльність яких здійснюється на основі
господарського розрахунку.
Житлово-експлуатаційні організації
забезпечують схоронність житлового
фонду і належне його використання,
високий рівень обслуговування
громадян, а також контролюють
додержання громадянами правил
користування жилими приміщеннями,
утримання жилого будинку і придомової
території.

Відповідно до ст. 65 ЖК наймач вправі в
установленому порядку за письмовою
згодою всіх членів сім'ї, які
проживають разом з ним, вселити в
займане ним жиле приміщення свою
дружину, дітей, батьків, а також інших
осіб. На вселення до батьків їх
неповнолітніх дітей зазначеної згоди
не потрібно. Особи, що вселилися в жиле
приміщення як члени сім'ї наймача,
набувають рівного з іншими членами
сім'ї права користування жилим
приміщенням, якщо при вселенні між
цими особами, наймачем та членами його
сім'ї, які проживають з ним, не було
іншої угоди про порядок користування
жилим приміщенням.

Відповідно до ст. 64 ЖК члени сім'ї
наймача, які проживають разом з ним,
користуються нарівні з наймачем усіма
правами і несуть усі обов'язки, що
випливають з договору найму жилого
приміщення. Повнолітні члени сім'ї
несуть солідарну з наймачем майнову
відповідальність за зобов'язаннями, що
випливають із зазначеного договору. До
членів сім'ї наймача належать дружина
наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї
наймача може бути визнано й інших осіб,
якщо вони постійно проживають разом з
наймачем і ведуть з ним спільне
господарство. Якщо особи, зазначені в
частині другій цієї статті, перестали
бути членами сім'ї наймача, але
продовжують проживати в займаному
жилому приміщенні, вони мають такі ж
права і обов'язки, як наймач та члени
його сім'ї.

Згідно роз'яснень Пленуму Верховного
Суду України в п. 9 постанови „Про деякі
питання, що виникли в практиці
застосування судами Житлового кодексу
України" N 2 від 12.04.85 вирішуючи спори про
право користування жилим приміщенням
осіб, які вселилися до наймача, суд
повинен з'ясувати, чи дотриманий
встановлений порядок при їх вселенні,
зокрема: чи була письмова згода на це
всіх членів сім'ї наймача, чи приписані
вони в даному жилому приміщенні, чи
було це приміщення постійним місцем їх
проживання, чи вели вони з наймачем
спільне господарство, тривалість часу
їх проживання, чи не обумовлювався
угодою між цими особами, наймачем і
членами сім'ї, що проживають з ним,
певний порядок користування жилим
приміщенням. При цьому, як роз'яснив
Пленум Верховного Суду України в п.15
постанови від 1 листопада 1996 р. N 9 "Про
застосування Конституції України при
здійсненні правосуддя", наявність чи
відсутність прописки сама по собі не
може бути підставою для визнання права
користування жилим приміщенням за
особою, яка там проживала чи вселилась
туди як член сім'ї наймача (власника)
приміщення, або ж для відмови їй у
цьому. Однак відсутність письмової
згоди членів сім'ї наймача на вселення
сама по собі не свідчить про те, що
особи, які вселилися, не набули права
користування жилим приміщенням, якщо
за обставинами справи безспірно
встановлено, що вони висловлювали таку
згоду.

Вирішуючи спір по суті, суд неповно
з'ясував обставини, що мають значення
для справи.

В матеріалах справи відсутні докази
того, коли саме позивач вселився в
спірну квартиру; що на момент вселення
позивача в спірну квартиру була
письмова згода на це ОСОБА_3 та що її
чоловік ОСОБА_6 на цей момент помер; чи
був зареєстрований позивач в спірній
квартирі 02.12.2003 р. чи ні з огляду на те,
що штамп в паспорті про реєстрацію
позивача закреслено; чи було це
приміщення постійним місцем
проживання позивача, чи вів позивач з
наймачем спільне господарство,
тривалість часу їх проживання, чи не
обумовлювався угодою між позивачем та
наймачем певний порядок користування
жилим приміщенням та чи є ОСОБА_3 тіткою
позивача, як це він зазначив.

Крім того, обставини, що мають значення
для справи, які суд вважав
встановленими, є недоведеними.

Так, на порушення вимог ст.ст. 60, 212 ЦПК
суд неправильно взяв до уваги як
достовірні докази, на підставі яких
встановив вище зазначені факти:

- ксерокопію акту про проживання,
згідно з яким позивач постійно
проживає у спірній квартирі, здійснює
всі витрати по утриманню та поточному
ремонту квартири з 2003 р., оскільки цей
акт не завірений відповідною посадовою
особою, а самі особи, які підписали акт,
не були допитані судом як свідки, як це
передбачено ст.ст. 50, 63, 159 ч.1, 180 ЦПК;

- покази свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, які є друзями та
знайомими позивача, оскільки про
обставини справи їм відомо зі слів
самого позивача;

- телеграму, надіслану на адресу суду
від імені ОСОБА_3, оскільки з неї не
вбачається, що вона надіслана саме цією
особою, а, крім того, за вимогами ст. 59
ЦПК - не є допустимим доказом, оскільки
ця особа не була залучена до участі в
справі в якості третьої особи або як
свідок і не допитана в порядку,
передбаченому ст. 132 ЦПК. При цьому
судом не встановлено, що заважає
позивачу зареєструватися у спірній
квартирі при відсутності у нього спору
з наймачем ОСОБА_3 щодо його права
користування спірною квартирою.

- ксерокопію договору найму спірної
квартири від 24.10.2011р. між МКП
«Луганськ-житло» та позивачем,
оскільки позивач не є наймачем спірної
квартири.

Щодо ксерокопій квитанцій, наданих
позивачем, про оплату ним комунальних
послуг за травень-липень 2013 р. і
листопад 2013 р., то їх недостатньо для
встановлення факту постійної сплати
позивачем як членом сім'ї наймача
комунальних послуг та виконання ним
інших обов'язків по утриманню квартири
з 2003 р.

Посилання позивача на те, що підставою
для користування житловим приміщенням
в спірній квартирі є договір найму цієї
квартири, укладений 24.10.2011р. між ним та
МКП «Луганськ-житло», є
необґрунтованими.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст. 61 ЖК
користування жилим приміщенням у
будинках державного і громадського
житлового фонду здійснюється
відповідно до договору найму жилого
приміщення. Договір найму жилого
приміщення в будинках державного і
громадського житлового фонду
укладається в письмовій формі на
підставі ордера на жиле приміщення
між наймодавцем -
житлово-експлуатаційною організацією
(а в разі її відсутності - відповідним
підприємством, установою,
організацією) і наймачем -
громадянином, на ім'я якого видано
ордер.

Згідно ст. 83 ЖК угода про обмін жилими
приміщеннями набирає чинності з
моменту одержання ордерів, що
видаються виконавчими комітетами
місцевих Рад народних депутатів
(частина перша статті 58).

Оскільки згідно зазначеного договору
його було укладено на підставі
обмінного ордеру № 3824 від 20.02.2000 р., то
це спростовує посилання позивача щодо
його вселення у спірну квартиру в 2003 р.
в якості члена сім'ї наймача ОСОБА_3 за
її згодою.

Крім того, сам ордер на ім'я позивача
відсутній у третьої особи МКП
"Центрожилком", як відсутній у цієї
особи інший екземпляр цього договору.

Ці докази позивачем не надані також і
суду.

Тобто позивачем не доведено факт
вселення в спірну квартиру на підставі
обмінного ордеру.

Сам факт проживання позивача у спірній
квартирі не свідчить про набуття ним
права користування спірною квартирою,
оскільки позивачем не підтверджено
правові підстави його вселення в цю
квартиру.

Таким чином у суду були відсутні
підстави для задоволення позову.

За таких обставин колегія суддів
вважає за необхідне апеляційну скаргу
задовольнити, рішення суду скасувати і
ухвалити нове рішення, яким в
задоволені позову відмовити за
необгрунтованністю.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 9, 61, 64, 65, 83 ЖК УРСР, ст.ст. 303, 307, 309,
316, 319, 325 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу Луганської міської
ради задовольнити повністю.

Рішення Жовтневого районного суду
м.Луганська від 07 лютого 2014 р.
скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_2 до
Луганської міської ради про визнання
права користування житловим
приміщенням відмовити за
необгрунтованістю.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь
Луганської міської ради у рахунок
повернення сплаченого судового збору
121,80 грн.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, однак може
бути оскаржене протягом двадцяти днів
з дня його проголошення безпосередньо
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ шляхом подання
касаційної скарги.

Головуючий:

Cудді: