УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 березня 2014 року суддя Іллічівського
районного суду м. Маріуполя Донецької
області Іванченко А. М., ознайомившись
із позовною заявою ОСОБА_2 до
Публічного акціонерного товариства
«ММК ім. Ілліча» про зобов»язання
відповідача вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

18 лютого 2014 року до Іллічівського
районного суду м. Маріуполя надійшла
позовна заява ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства «ММК ім.
Ілліча» про зобов»язання відповідача
вчинити певні дії, а саме зобов»язати
відповідача провести розрахунок та
виплатити індексацію заробітної плати
за період з 01.01.2003 року по 01.12.2013 року та
середній заробіток, відповідно до ст..
117 КЗпП України.

Суддя, дослідивши позовну заяву ОСОБА_2,
ухвалою від 19 лютого 2014 року залишив її
без руху тому, що вона не відповідала
вимогам ст.119 ЦПК України та зазначив
наступне.

Згідно ч. 1 ст. 119 ЦПК України, позовна
заява повинна містить зміст позовних
вимог, ціну позову щодо вимог майнового
характеру, виклад обставин, якими
позивач обґрунтовує свої вимоги,
зазначення доказів, що підтверджують
кожну обставину, наявність підстав для
звільнення від доказування.

Зазначені вимоги позивачем при подачі
позовної заяви не були додержані.

Позивач звернувся до суду з позовом про
стягнення індексації по заробітній
платі (предмет позову), хоча просить
зобов»язати відповідача вчинити певні
дії (зміст позову)

Зміст позовних вимог - це спосіб
захисту права, який обирає позивач.
Зміст позову має відповідати його
предмету (що конкретно вимагає
позивач). Від змісту позовної заяви
залежать дії суду при вирішенні
питання про відкриття провадження у
справі і проведення підготовчих дій, а
також позиція відповідача, який також
має право на судовий захист.

За змістом ст.ст. 4, 11 ЦПК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі. Суд не
має права обирати спосіб захисту на
власний розсуд, оскільки це є виключним
правом позивача.

Позивач звернувся до суду з позовом про
стягнення індексації та компенсації
заробітної плати (предмет позову), хоча
просить зобов'язати відповідача
вчинити певні дії (зміст позову).

З урахуванням принципу
диспозитивності, передбаченого ст. 11
ЦПК, та з метою дотримання вимог
діючого законодавства позивачка
повинна привести у відповідність
предмет та зміст заявлених вимог.

Відповідно до ч.1 ст. 121 ЦПК України
суддя, встановивши, що позовну заяву
подано без додержання вимог,
викладених у статтях 119 і 120 ЦПК України,
постановляє ухвалу, в якій
зазначаються підстави залишення заяви
без руху, про що повідомляє позивача і
надає йому строк для усунення
недоліків, який не може перевищувати
п'яти днів з дня отримання позивачем
ухвали.

Ухвалою суду від 19 лютого 2014 року
позивачу було надано строк для
усунення недоліків до 03.03. 2014 року, між
тим у визначений термін недоліки,
вказані в ухвалі суду позивач не
усунув. Також у додатку до позовної
заяви позивач вказує що надав до суду
розрахунки по виплаті індексації та
середнього заробітку. Але при отримані
судом позовної заяви дані розрахунки
були відсутні, про що складено акт від
18.02.2014 року

Суд, ще раз звертає увагу позивача, що
він не усунув недоліки позовної заяви
щодо невідповідності предмету й змісту
позовних вимог.

У Вашій позовній заяві відсутні
відомості про розмір невиплачених сум
індексації та компенсації, розрахунок
яких, відповідно до ст. 10 ЦПК України, є
обов'язком позивача. Суд не вправі
перекладати цей обов'язок на
відповідача шляхом зобов'язання
останнього надати відповідні
розрахунки в порядку витребування
доказів, оскільки витребувані можуть
бути лише ті письмові (речові) докази,
які об'єктивно існують на момент
розгляду питання про їх забезпечення у
якості відповідних предметів
матеріального світу. Спонукання
відповідача до створення письмових
доказів є неприпустимим, як таке, що
порушує принцип змагальності сторін.

У цьому зв'язку слід зауважити, що ані
норми процесуального законодавства
(ст. ст. 60, 61 ЦПК), ані матеріальний закон
(КЗпП) не містять правила про
презумпцію неправомірності діянь
роботодавця. Відповідно до загальних
положень цивільного права будь-яка
презумпція може стосуватися лише вини
відповідача, на якого в такому випадку
покладається обов'язок доведення
власної невинуватості (правомірності),
інші обставини, що мають значення для
правильного вирішення справи, повинен
доводити позивач. В даному випадку, при
обранні законного способу захисту
порушеного права, саме позивач
відповідно до вимог п. 5 ч. 2 ст. 119 ЦПК
України має навести розрахунки
відповідних сум, як обставин, що
обґрунтовують позовні вимоги.

При цьому позивач не позбавлений
можливості одержання вихідних даних
для проведення таких розрахунків: в
порядку ст. 49 КЗпП України; шляхом
звернення до суду із заявою про
забезпечення доказів, необхідних на
етапі для складання позовної заяви;
одержання відомостей у відділі
персоніфікації районного управління
ПФУ тощо.

Беручи до уваги, що позов подано з
порушенням вимог ст.119 ЦПК України,
керуючись ч.2 ст.121 ЦПК України суддя, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства «ММК ім.
Ілліча» про зобов»язання відповідача
вчинити певні дії - вважати не поданою
та повернути позивачу.

На ухвалу може бути подана апеляція в
апеляційний суд Донецької області
через Іллічівський райсуд м. Маріуполя.
Апеляційна скарга подається протягом 5
днів з дня її проголошення.

У разі якщо ухвалу було постановлено
без участі особи, яка її оскаржує,
апеляційна скарга подається протягом
п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя: А. М. Іванченко