АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження: 22ц/790/1899/14
Головуючий І інстанції -
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

головуючого-судді: Костенко Т.М.

суддів: Гальянової І.Г.,
Колтунової А.І.

при секретарі Старіковій К.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Харкові цивільну справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на
рішення Московського районного суду м.
Харкова від 16 січня 2014 року у
цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до
Харківської державної академії
дизайну і мистецтв про поновлення
строку звернення до суду, поновлення на
роботі, стягнення середньої заробітної
плати за час вимушеного прогулу, -

в с т а н о в и л а

26.11.2013 ОСОБА_2 звернувся до суду з
позовом до Харківської державної
академії дизайну і мистецтв про
поновлення на роботі та оплаті за час
вимушеного прогулу. В обгрунтування
позову зазначив, що перебував з
відповідачем у трудових відносинах за
контрактом з 01.09.2007 до 31.08.2012, який було
пролонговано з 01.09.2012 по 31.08.2013, в
результаті чого укладено новий
контракт № 183 від 01.09.2013. По закінченні
строку дії цього контракту наказом №
145-03 від 30 серпня 2013 р. його було
звільнено у зв'язку із закінченням
терміну дії контракту за ст. 36 п.2 КЗпП
України. Звільнення вважає незаконним
і необгрунтованим, оскільки відповідач
порушив вимогу ч.2 ст. 39-1 КЗпП України.
Трудові договори, що були переукладені
один чи декілька разів, за винятком
випадків, передбачених ч.2 ст. 23 КЗпП
України, вважаються такими, що укладені
на невизначений строк.

Позивач вважає, що пролонгація
контракту з ним означає, що трудовий
договір є таким, що укладений на
невизначений строк.

З 01 вересня 2013 року позивач не працює.
Згідно розрахунку позивача середній
заробіток його складає 5507 гривень 29
копійок, а тому просить поновити його
на посаді доцента кафедри
соціально-гуманітарних дисциплін
Харківської державної академії
дизайну і мистецтв, та стягнути з
відповідача на його користь середній
заработік за час вимушеного прогулу за
період з 01.09.2013 по 15.01.2014 - 23956 гривень 71
коп.

В судовому засіданні позивач та його
представник підтримали позов,
уточнення до позову щодо стягнення
суми, підтримали обгрунтування позову,
просили поновити строк звернення до
суду і задовольнити позов в повному
обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні не визнала позов в повному
обсязі, вважає його необґрунтованим,
просила в задоволені позову відмовити.
Крім того, вважає заяву про поновлення
строку звернення до суду
безпідставною, і просила відмовити в
задоволенні заяви.

Рішенням Московського районного суду
м. Харкова від 16 січня 2014 року в
поновленні строку звернення до суду та
в задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись із таким рішенням суду,
ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій
зазначає про порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
а також посилається на невідповідність
висновків суду фактичним обставинам
справи.

Судова колегія, заслухавши
суддю-доповідача, пояснення осіб, які
з'явились у судове засідання,
дослідивши матеріали справи, судова
колегія вважає, що апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, а
рішення суду зміненню з підстав,
передбачених п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК
України.

У відповідності до ст.11 та ч.1 ст.303 ЦПК
України суд першої інстанції розглядає
цивільні справи в межах заявлених
вимог, а апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
в суді першої інстанції.

Ухвалюючи рішення та відмовляючи
позивачу у задоволенні його позовних
вимог, суд першої інстанції виходив із
того, що звільнення позивача проведено
з дотриманням вимог трудового
законодавства та умов контракту.

Судова колегія погоджується з такими
висновками районного суду за таких
підстав.

Конституція України гарантує право
кожного громадянина на працю, яку він
вільно обирає або на яку вільно
погоджується, гарантує рівні
можливості у виборі роду трудової
діяльності та захист від незаконного
звільнення.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 21 КЗпПУкраїни
трудовий договір - це індивідуальна
угода між працівником і роботодавцем.
Контракт є особливою формою трудового
договору, в якому строк його дії, права,
обов'язки і відповідальність сторін (в
тому числі матеріальна), умови
матеріального забезпечення і
організації праці, умови розірвання
договору, в тому числі дострокового,
можуть встановлюватись угодою сторін.

Статтею 23 КЗпП України визначено, що
трудовий договір може бути:
1) безстроковим, що укладається на
невизначений строк; 2) на визначений
строк, встановлений за погодженням
сторін; 3) таким, що укладається на час
виконання певної роботи. Строковий
трудовий договір укладається у
випадках, коли трудові відносини не
можуть бути встановлені на
невизначений строк з урахуванням
характеру наступної роботи, або умов її
виконання, або інтересів працівника та
в інших випадках, передбачених
законодавчими актами.

Згідно із ст. 39-1 КЗпП України, якщо
після закінчення строку трудового
договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові
відносини фактично тривають і жодна із
сторін не вимагає їх припинення, дія
цього договору вважається продовженою
на невизначений строк. Трудові
договори, що були переукладені один чи
декілька разів, за винятком випадків,
передбачених частиною другою статті 23,
вважаються такими, що укладені на
невизначений строк.

Відповідно до ч. 3 ст. 54 Закону України
«Про освіту», педагогічні та
науково-педагогічні працівники
приймаються на роботу шляхом укладення
трудового договору, в тому числі за
контрактом.

Пунктом 10 Положення про обрання та
прийняття на роботу
науково-педагогічних працівників
вищих навчальних закладів третього і
четвертого рівнів акредитації,
затвердженого 24 грудня 2002 року наказом
Міністерства освіти і науки України №
744 визначено, що відповідно до чинного
законодавства при прийнятті на роботу
науково-педагогічних працівників може
укладатися безстроковий, строковий
трудовий договір, у тому числі
контракт. Термін строкового трудового
договору встановлюється за
погодженням сторін. Вносити пропозиції
щодо терміну трудового договору має
право кожна із сторін.

Сфера застосування контракту
визначається законами України.

Згідно п. 8 ст. 36 КЗпП України підставою
для припинення трудового договору є,
зокрема, та, яка передбачена
контрактом.

Відповідно до особливостей зазначеної
форми трудового договору, при
укладенні контракту законом надано
право сторонам самим установлювати їх
права, обов'язки та відповідальність,
зокрема, як передбачену нормами
Кодексу законів про працю України, так
і підвищену відповідальність
керівника та додаткові підстави
розірвання трудового договору.

Як вбачається з матеріалів справи 04
вересня 2007 року на підставі наказу
Харківської державної академії
дизайну і мистецтв № 181-03 ОСОБА_2
зарахований на посаду доцента кафедри
«СПД» з 01 вересня 2007 року. У
відповідності до наказу № 206-03 від
02.10.2007 року у зв'язку з проходженням по
конкурсу між Харківською державною
академією дизайну і мистецтв в особі
ректора Даниленко Віктора Яковича та
ОСОБА_2 укладено контракт про
призначення останнього на посаду
доцента кафедри „СПД" на строк з 01.09.2007
року по 01.09.2012 року.

На підставі наказу № 168-03 від 31 серпня
2012 року про продовження дії контракту,
укладеного з ОСОБА_2, на посаді доцента
терміном 1 рік з 01.09.2012 року по 31.08.2013
року на тих же умовах, між сторонами по
справі укладено контракт на строк з
01.09.2012 року по 31.08.2013 року.

Згідно п. 5.5 зазначеного контракту,
обов'язком Академії є звільнення
ОСОБА_2 по закінченню строку контракту.

З пункту 6.2.1. контракту вбачається, що
контракт припиняє дію після закінчення
строку дії контракту. При цьому ректор
академії і науково-педагогічний
працівник повинні за угодою сторін не
пізніше, як за два місяці визначитись у
такому: контракт припиняється,
контракт проводжується або
укладається на новий термін. Контракт
не може „переходити" в договір на
невизначений строк відповідно до
пункту 2 ст. 36 КЗпП України, коли жодна
із сторін не поставила питання про його
припинення та ст. 39 КЗпП України.

Наказом № 145-03 від 30 серпня 2013 року
ОСОБА_2 - доцента кафедри „СГД"
звільнено з 31.08.2013 року у зв'язку із
закінченням терміну дії контракту п.2
ст. 36 КЗпП України на підставі
контракту № 183 від 01.09.2012 року і згоди
керівника.

Відповідно до п. 10 Положення про
обрання та прийняття на роботу
науково-педагогічних працівників
вищих навчальних закладів третього і
четвертого рівнів акредитації,
затвердженого наказом МОНУ № 744 від
24.12.2002 року, а також п. 2 ч. 1 ст. 23 КЗпПУ
термін дії строкового трудового
договору встановлюється за
погодженням сторін.

Посилання представника апелянта на той
факт, що трудові відносини між ОСОБА_2
та відповідачем могли би
встановлюватись на невизначений строк
з урахуванням характеру роботи, умов її
виконання чи інтересів працівника,
спростовуються змістом п.п.3.8 та 3.9
Контракту від 01 вересня 2007 року, які
передбачають виконання певних
обов'язків науково-педагогічного
працівника саме під час начального
року.

Доказів недійсності умов контракту,
якими передбачений строк, на який його
укладено, не надано позивачем як до
районного суду так і до суду
апеляційної інстанції.

Крім того, із особистої заяви ОСОБА_2
від 30 серпня 2013 року вбачається, що він
просить ректора ХДАДМ продовжити з ним
трудові відносини в зв'язку із
закінченням терміну дії контракту,
укладеному з 01.09.2012 по 31.08.2013 року.

Згідно рішення Конституційного Суду
України від 9 липня 1998 року № 12-рп 98 у
справі про офіційне тлумачення ч. 3 ст. 21
КЗпПУ щодо застосування контрактної
форми трудового договору, незважаючи
на застереження, що містяться в Кодексі
законів про працю та інших актах
трудового законодавства і спрямовані
на захист прав громадян під час
укладання ними трудових договорів у
формі контрактів, сторонами в
контракті можуть передбачатися
невигідні для працівника умови:
зокрема, це як правило, тимчасовий
характер трудових відносин, підвищена
відповідальність працівника,
додаткові підстави розірвання
договору, тощо.

З урахуванням наведеного, районний суд
обґрунтовано відмовив позивачу у
задоволенні його вимог щодо поновлення
на роботі і стягненні середньої
заробітної плати за час вимушеного
прогулу.

Зазначені висновки суду відповідають
обставинам справи, які судом
установлені відповідно до вимог
процесуального закону, а також
узгоджуються з нормами матеріального
права, які судом правильно застосовані,
а тому і в цій частині рішення суду
залишається без змін.

З висновками ж районного суду про
відмову ОСОБА_2 у поновлені строку на
звернення до суду з вказаним позовом
погодитися не можна за таких підстав.

Згідно ч. 1 ст. 233 КЗпПУ працівник може
звернутися із заявою про вирішення
трудового спору безпосередньо до
районного, районного у місті, міського
чи міськрайонного суду в тримісячний
строк з дня, коли він дізнався або
повинен був дізнатися про порушення
свого права, а у справах про звільнення
- в місячний строк з дня вручення копії
наказу про звільнення або з дня видачі
трудової книжки.

Тобто початком перебігу місячного
строку для звернення особи до суду з
позовом про поновлення на роботі слід
вважати день вручення наказу про
звільнення або день видачі трудової
книжки.

Згідно зі ст. 234 КЗпПУ у разі пропуску з
поважних причин строків, установлених
ст. 233 цього Кодексу, суд може поновити
ці строки.

Позивач зазначив, що про своє порушене
право він дізнався, отримавши трудову
книжку 02 вересня 2013 року.

Після цього, як свідчать матеріали
справи, протягом вересня-жовтня 2013 року
позивач був хворий на гострий бронхіт
та продовжував лікування з приводу
серцево-судинної хвороби. Хворою була
також його дружина, яка також є людиною
похилого віку та потребувала допомоги.

Проте, суд першої інстанції
безпідставно відмовив у поновленні
строку на звернення до суду з позовом,
не врахувавши при цьому, що при
необґрунтованості вимог працівника
або власника по суті суд відмовляє
позивачу у задоволенні вимог саме з
цієї підстави.

Якщо вимоги позивача є обґрунтованими,
але строк, встановлений ст. 233 КЗпПУ,
пропущено без поважних причин, суд
також відмовляє у позові, але вже з
інших мотивів: у зв'язку з пропуском
встановленого строку.

З урахуванням наведеного судова
колегія вважає, що причини пропуску
строку, встановленого ст. 233 КЗпПУ є
поважними, а тому поновлює їх і
скасовує рішення суду першої інстанції
у частині відмови ОСОБА_2 у поновлені
строку на звернення до суду з вказаним
позовом.

Керуючись ст.. ст. 303, 304, п. 4 ч. 1 ст. 309, 313,
314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити
частково.

Рішення Московського районного суду м.
Харкова від 16 січня 2014 року змінити,
скасувавши його в частині відмови
ОСОБА_2 в поновленні строку звернення
до суду.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення суду апеляційної інстанції
набирає законної сили з моменту його
проголошення та може бути оскаржене до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий-суддя -

Судді -