Справа № 454/2120/13
Головуючий у 1 інстанції: Адамович М.Я.
Провадження № 22-ц/783/1288/14
Доповідач в 2-й інстанції: Павлишин О.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 лютого 2014 року колегія суддів
Судової палати у цивільних справах
Апеляційного суду Львівської області в
складі :

головуючого -
Павлишина О.Ф.,

суддів - Мікуш Ю.Р.,
Ніткевича А.В.,

з участю секретаря
Гацій І.І.,

з участю: представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3,
представника ДП «Львіввугілля» -
Хробак Г.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м.Львові цивільну справу за
апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ДП
«Львіввугілля» на рішення
Сокальського районного суду
Львівської області від 15 листопада 2013
року в справі за позовом ОСОБА_2 до ДП
«Львіввугілля» про стягнення
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров»я при виконанні
трудових обов»язків,-

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним рішенням суду позов
задоволено частково. Стягнуто з ДП
«Львіввугілля» в користь ОСОБА_2 2500 грн.
на відшкодування моральної шкоди,
спричиненої ушкодженням здоров»я при
виконані трудових обов»язків
внаслідок професійого захворювання.

Рішення суду оскаржили ОСОБА_2 та ДП
«Львіввугілля».

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 стверджує
про порушення норм матеріального та
процесуального права, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
неповне з»ясування обставин, що мають
значення для справи. Вважає правильним
висновок суду в частині
обов»язковості відшкодування ДП
«Львіввугілля» моральної шкоди, однак
не погоджується із розміром моральної
шкоди, яка визначена судом. Зазначає, що
5 років працював в шкідливих умовах
праці на підприємствах ДП
«Львіввугілля». Посилається на
висновок МСЕК від 21.11.1995 року, яким йому
встановлено вперше 3 групу
інвалідності по профзахворюванню та 50 %
втрати працездатності. Стверджує, що
профзахворювання призвело до того, що
він не може відновити здоров»я,
повністю соціально реабілітуватись,
докладає зусиль для організації свого
життя, оскільки з»явилась загальна
слабкість. Вважає, що судом не
враховано ступінь фізичних і моральних
страждань, їх тривалість, істотність
вимушених змін у життєвих стосунках,
наслідків, що наступили, внаслідок
ушкодження здоров»я. Зазначає, що
розмір моральної шкоди у сумі 28 675 грн. є
повністю обгрунтованим, розумним і
справедливим. Просить рішення суду
змінити в частині розміру моральної
шкоди та стягнути в його користь 28 675
грн.

В апеляційній скарзі ДП «Львівугілля»
стверджує про порушення норм
матеріального та процесуального права,
невідповідність висновків суду
обставинам справи, неповне з»ясування
обставин, що мають значення для справи.
Представник апелянта посилається на
те, що трудовий стаж позивача на
вугільній шахті складає 4 роки та 6
місяців. Зазначає, що правонаступником
шахти «Великомостівська» є ДК
«Укрвуглереструктуризація», яка і несе
відповідальність за боргові
зобов»язання шахти. Зазначає, що
позивач не звертався із заявою чи
вимогою про виплату моральної шкоди, а
тому не може стверджувати, що його
права порушені. Вважає, що необхідно
врахувати встановлені законодавством
обмеження максимального розміру
відшкодування моральної шкоди, які
були передбачені Правилами на день
встановлення потерпілому стійкої
втрати професійної працездатності.
Крім цього зазначає, що відшкодування
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків моральної шкоди
застрахованим і членам їх сімей
незалежно від часу настання страхового
випадку припиняється з 01.01.2008 року.
Просить рішення суду скасувати.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення
представника ДП «Львіввугілля» -
Хробак Г.В. на підтримання апеляційної
скарги ДП «Львіввугілля» та
заперечення доводів апеляційної
скарги ОСОБА_2, пояснення представника
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на підтримання
апеляційної скарги ОСОБА_2 та
заперечення доводів ДП «Львіввугілля»,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів вважає, що апеляційну скаргу ДП
«Львіввугілля» необхідно задовольнити
повністю, апеляційну скаргу ОСОБА_2
необхідно відхилити.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Однак вказаним вимогам закону рішення
суду першої інстанції не відповідає.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час
розгляду справи в апеляційному порядку
апеляційний суд перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Матеріалами справи встановлено, що
позивач з 29.11.1993 року по 11.03.1995 року
працював підземним електрослюсарем на
шахті №5 «Великомостівська»
Західно-Українського виробничого
об»єднання «Укрзахідвугілля».

Згідно з актом розслідування
професійного захворювання від 20.10.1994
року встановлено, що професійне
захворювання позивача виникло
внаслідок контакту з вугільно-породним
шахтним пилом в концентрації вище ГДК.

Відповідно до довідки МСКЕК від 21.11.1995
року позивачу вперше та безтерміново
встановлено 55% втрати професійної
працездатності та встановлено 3 групу
інвалідності.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.153 КЗпП України
на всіх підприємствах, в установах,
організаціях створюються безпечні і
нешкідливі умови праці. Забезпечення
безпечних і нешкідливих умов праці
покладається на власника або
уповноважений ним орган.

Згідно з ст.173 КЗпП України шкода,
заподіяна працівникам каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним
з виконанням трудових обов'язків,
відшкодовується у встановленому
законодавством порядку.

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено,
що відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя.

Відповідно до п.1 Правил відшкодування
власником підприємства, установи і
організації або уповноваженим ним
органом шкоди, заподіяної працівникові
ушкодженням здоров'я, пов'язаним з
виконанням ним трудових обов'язків,
затверджених постановою КМУ від 23.06.1993
року №472, власник підприємства,
установи і організації (надалі -
підприємство) або уповноважений ним
орган (надалі - власник) несе
матеріальну відповідальність за
шкоду, заподіяну працівникові
каліцтвом або іншим ушкодженням
здоров'я, пов'язаним з виконанням ним
трудових обов'язків (надалі -
ушкодження здоров'я), а також за
моральну шкоду, заподіяну
потерпілому внаслідок фізичного чи
психічного впливу небезпечних або
шкідливих умов праці. Власник
звільняється від відшкодування шкоди,
якщо доведе, що шкода заподіяна не з
його вини, а умови праці не є
причиною моральної шкоди.

Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного
Суду України "Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» роз'яснено, що судам
необхідно враховувати, що відповідно
до ст.237-1 КЗпП за наявності порушення
прав працівника у сфері трудових
відносин (незаконного звільнення або
переведення, невиплати належних йому
грошових сум, виконання робіт у
небезпечних для життя і здоров'я
умовах тощо), яке призвело до його
моральних страждань, втрати
нормальних життєвих зв'язків чи
вимагає від нього додаткових
зусиль для організації свого життя,
обов»язок по відшкодуванню моральної
шкоди покладається на власника або
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності, виду діяльності чи
галузевої належності. Умови
відшкодування моральної (немайнової)
шкоди, передбачені укладеним
сторонами контрактом, які погіршують
становище працівника порівняно з
положеннями ст.237-1 КЗпП чи іншим
законодавством, згідно зі ст.9 КЗпП є
недійсними.

Під моральною шкодою слід розуміти
втрати немайнового характеру
внаслідок моральних чи фізичних
страждань або інших негативних явищ,
заподіяних фізичній чи юридичній особі
незаконними діями або бездіяльністю
інших осіб.

Частково задовольняючи позов, суд
першої інстанції виходив з того,
позивачу в результаті його роботи в
шкідливих умовах праці завдано
моральну шкоду, яка спричинена
внаслідок професійного захворювання,
та, що обов»язок відшкодувати таку слід
покласти на роботодавця - ДП
«Львіввугілля», оскільки вперше втрата
працездатності у розмірі 55% позивачу
встановлена 21.11.1995 року, та, що останній
є інвалідом третьої групи, що призвело
до втрати ним нормальних життєвих
зв'язків та вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя.

Однак з таким висновком суду першої
інстанції колегія суддів не
погоджується у зв»язку з наступним.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що
суд сприяє всебічному і повному
з'ясуванню обставин справи: роз'яснює
особам, які беруть участь у справі, їх
права та обов'язки, попереджує про
наслідки вчинення або невчинення
процесуальних дій і сприяє здійсненню
їхніх прав у випадках, встановлених цим
Кодексом.

Згідно з ч. 1 ст.29 ЦПК України здатність
особисто здійснювати цивільні
процесуальні права та виконувати свої
обов'язки в суді (цивільна процесуальна
дієздатність) мають фізичні особи, які
досягли повноліття, а також юридичні
особи.

Відповідно до ст.30 ЦПК України
сторонами в цивільному процесі є
позивач і відповідач.

Позивачем і відповідачем можуть бути
фізичні і юридичні особи, а також
держава.

Відповідно до ст.ст.80, 91 ЦК України
юридичною особою, яка має цивільну
правоздатність і може бути стороною в
суді, є організація, створена і
зареєстрована у встановленому законом
порядку.

Як вбачається з матеріалів справи
позивач пред'явив позов до ДП
«Львіввугілля» про стягнення
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров»я внаслідок
професійного захворювання.

Однак, відповідно до наказу
Мінвуглепрому від 11.07.2000 року №248 «Про
ліквідацію ДВАТ «Шахти №5
«Великомостівська» ДХК
«Укрзахідвугілля» шахта №5
«Великомостівська» ліквідована та ДК
«Укрвуглереструктуризація» є
правонаступником майнових прав і
обов»язків вказаної шахти. (а.с.69)

А відтак, оскільки позивач перебував у
трудових відносинах з шахтою №5
«Великомостівська» ДХК
«Укрзахідвугілля», яка була окремою
юридичною особою, акт розслідування
професійного захворювання складено у
зв»язку з виконанням робіт у шкідливих
умовах саме на вказаній шахті, то ДП
«Львіввугілля» є неналежним
відповідачем у справі.

Суд першої інстанції на вказане уваги
не звернув та не вирішив питання про
заміну неналежного відповідача, і
розглянув справу по суті з участю
неналежного відповідача. В зв»язку з
цим рішення суду першої інстанції на
підставі п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України
підлягає скасуванню з ухваленням
нового рішення про відмову в
задоволенні позову ОСОБА_2 до ДП
«Львіввугілля» про стягнення
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров»я при виконанні
трудових обов»язків, що не позбавляє
позивача права звернутись з
відповідним позовом до належного
відповідача.

Керуючись п.2 ч.1 ст.307, п.4 ч.1 ст.309, ст.316
ЦПК України колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ДП «Львіввугілля»
задовольнити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Сокальського районного суду
Львівської області від 15 листопада 2013
року скасувати. Ухвалити нове рішення.
Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_2
до ДП «Львіввугілля» про стягнення
моральної шкоди, спричиненої
ушкодженням здоров»я при виконанні
трудових обов»язків.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення та може бути
оскаржено до Вищого спеціалізованого
суду України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання законної сили
рішенням апеляційного суду.

Головуючий : Павлишин О.Ф.

Судді : Мікуш Ю.Р.

Ніткевич А.В.