АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 210/2661/13-ц 22-ц/774/556/К/14
Справа № 210/2661/13-ц
Провадження № 22-ц/77/556/К/14
суддя Чайкіна О.В.
Категорія - 52 ( IV )
Суддя-доповідач - Михайлів
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

Головуючого - судді: Михайлів
Л.В.,

суддів:
Барильської А.П., Ляховської І.Є.,

при секретарі: Булах К.А.,

за участю: позивача - ОСОБА_2 його
представника- ОСОБА_3,

представника відповідача Публічного
акціонерного товариства "
АрселорМіттал Кривий Ріг "-Майстренко
Олександра Сергійовича,

представника третьої особи первинної
профспілкової організації
Всеукраїнської профспілки працівників
науки, виробництва та фінансів
Публічного акціонерного товариства "
АрселорМіттал Кривий Ріг» -Гапон
Сергія Георійовича,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційною скаргою
представника позивача ОСОБА_2- ОСОБА_3
на рішення Дзержинського районного
суду м. Кривого Рогу від 14 січня 2014 року
по цивільній справі за позовом ОСОБА_2
до Публічного акціонерного товариства
" АрселорМіттал Кривий Ріг ", треті
особи: первинна профспілкова
організація Всеукраїнської профспілки
працівників науки, виробництва та
фінансів Публічного акціонерного
товариства " АрселорМіттал Кривий Ріг ",
директор департаменту з персоналу
Публічного акціонерного товариства "
АрселорМіттал Кривий Ріг " Єфімчук І.П.,
про визнання розпорядження незаконним
і скасування розпорядження, поновлення
на роботі, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИЛА:

У квітні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до Публічного
акціонерного товариства "
АрселорМіттал Кривий Ріг "(надалі- ПАТ
«АрселорМіттал Кривий Ріг»), треті
особи: первинна профспілкова
організація Всеукраїнської профспілки
працівників науки, виробництва та
фінансів Публічного акціонерного
товариства " АрселорМіттал Кривий Ріг
"(надалі - ППО ВПП НВФ ПАТ «АМКР»),
директора департаменту з персоналу
Публічного акціонерного товариства "
АрселорМіттал Кривий Ріг " Єфімчук І.П.,
про визнання розпорядження незаконним
і скасування розпорядження, поновлення
на роботі, стягнення середнього
заробітку за час вимушеного прогулу,
стягнення моральної шкоди, посилаючись
на те, що з 1999 року він працював на
підприємстві відповідача, з 2000року
займав посаду контролера технічного
стану автомототранспорт них засобів
цеху пасажирського автотранспорту.

09 квітня 2013 року його звільнили із
займаної посади на підставі п.7 ст. 40
КЗпП України за появу на робочому місці
в нетверезому стані, це звільнення він
вважає незаконним, оскільки у
відповідача не було підстав для такого
звільнення.

Неодноразово уточнюючи позовні вимоги,
в останній редакції від 06.11.2013 року
позивач просив суд визнати
розпорядження № 210 від 11 березня 2013
року «Про відсторонення від роботи
ОСОБА_2.» незаконним та скасувати його,
поновити ОСОБА_2 на раніше займану
посаду, стягнути з відповідача на свою
користь середній заробіток за час
вимушеного прогулу з моменту
звільнення до дня поновлення на роботі
у сумі 19524,16 грн., моральну шкоду в сумі 22
940 грн., а також вирішити питання про
покладання обов'язку по відшкодуванню
шкоди на винну особу - Єфімчук І.П..

Рішенням Дзержинського районного суду
м.Кривого Рогу від 14 січня 2014 року у
задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено в
повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник
позивача ОСОБА_2- ОСОБА_3 ставить
питання про скасування рішення суду та
ухвалення нового рішення по суті
позовних вимог, посилаючись на
порушення судом норм матеріального та
процесуального права. Вважає, що
рішення суду необґрунтоване, не є
мотивованим, судом невірно з'ясовані
обставини, що мають значення для
справи.

Так, приймаючи оскаржуване рішення, суд
першої інстанції, зробив не вірний
висновок, щодо необґрунтованості
рішення профспілки про відмову у
наданні згоди на звільнення ОСОБА_2 з
займаної ним посади за п. 7 ст. 40 КЗпП
України, оскільки незгода з мотивами
відмови на звільнення не може бути
предметом оцінки суду і не дає власнику
право на звільнення працівника без
згоди профспілкового органу.

Крім того відповідно до вимог ч.3 ст.149
КЗпП України при обранні виду
стягнення роботодавець повинен був
врахувати ступінь тяжкості вчиненого
проступку, заподіяну ним шкоду,
обставини, за яких вчинено проступок та
попередню роботу працівника, оскільки
на момент звільнення ОСОБА_2 не мав
накладених на нього дисциплінарних
стягнень, що підтверджується
Постановою профкому ППОВПП НВФ ПАТ
«АМКР» від 01.04.2013р.

В запереченнях на апеляційну скаргу
ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» просить
апеляційну скаргу відхилити, а рішення
суду, як законне і обґрунтоване,
залишити без змін.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
позовних вимог та доводів апеляційної
скарги, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга частковому
задоволенню з наступних підстав

Згідно із ст. 213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Ухвалене рішення не відповідає
зазначеним вимогам.

Так судом встановлено, що позивач
ОСОБА_2 з травня 1999 року працював на
різних посадах на підприємстві
відповідача. 04.12.2000р. - переведений
контролером технічного стану
автомототранспортних засобів цеху
пасажирського автотранспорту в ПАТ
«АМКР» (а.с. 7-8).

В робочу зміну, приблизно о
07год.10хв. 09.03.2013 року ОСОБА_2 був
відсторонений від роботи за
розпорядженням директора департаменту
по персоналу Єфімчук І.П. у зв'язку з
підозрою у появі на роботі в
нетверезому стані, про що складено
відповідні доповідні записки (а.с. 47, 48,
50, 52).

Наказом № 305/л від 09.04.2013року ОСОБА_2
звільнено з підприємства з посади
контролера технічного стану
автомототранспортних засобів ЦПА за
появу на роботі в нетверезому стані за
п. 7 ст. 40 КЗпП України. (а.с. 9).

Відмовляючи позивачу в задоволенні
його позовних вимог суд першої
інстанції виходив із недоведеності
заявленого позову, наданий позивачем
висновок ОКЗ «Психоневрологічний
диспансер м. Кривий Ріг» не було
прийнято до уваги, оскільки обстеження
ОСОБА_2 було проведено після спливу
більш ніж восьми годин, з часу
виявлення стану сп'яніння на робочому
місці з та виходив з відсутності
порушень процедури звільнення з роботи
ОСОБА_2

Колегія суддів не може повністю
погодитись з такими висновками суду
першої інстанції з наступних підстав.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 40 КЗпП України
трудовий договір, укладений на
невизначений строк, а також строковий
трудовий договір до закінчення строку
його чинності можуть бути розірвані
власником або уповноваженим ним
органом за появу на роботі в
нетверезому стані, у стані
наркотичного або токсичного сп'яніння.

Згідно роз'яснень, викладених у пункті
25 Постанови Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06 листопада 1992 року "Про
практику розгляду судами трудових
спорів" із змінами, вирішуючи позови
про поновлення на роботі осіб, трудовий
договір з якими розірвано за п. 7 ст. 40
КзпП України, суди повинні мати на
увазі, що з цих підстав можуть бути
звільнені з роботи працівники за появу
на роботі у нетверезому стані, у стані
наркотичного або токсичного сп'яніння
в будь-який час робочого дня, незалежно
від того, чи були вини відсторонені від
роботи чи продовжували виконувати
трудові обов'язки.

Нетверезий стан працівника або
наркотичне чи токсичне сп'яніння
можуть бути підтверджені як медичним
висновком так і іншими видами доказів,
яким суд має дати відповідну оцінку.

Відповідно до положень ст. 57 ЦПК
України доказами є будь-які фактичні
дані, на підставі яких суд встановлює
наявність або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи. Ці дані
встановлюються на підставі пояснень
сторін, третіх осіб, їхніх
представників, допитаних як свідків,
показань свідків, письмових доказів,
речових доказів, зокрема звуко- і
відеозаписів, висновків експертів.

Згідно ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними є
докази, які містять інформацію щодо
предмета доказування.

Частиною 1 ст. 64 ЦПК України
передбачено, що письмовими доказами є
будь-які документи, акти, довідки,
листування службового або особистого
характеру або витяги з них, що містять
відомості про обставини, які мають
значення для справи.

Як вбачається із матеріалів справи,
факт появи позивача ОСОБА_2 на робочому
місці в стані алкогольного сп'яніння
підтверджений матеріалами справи, а
саме: актом про порушення від 09.03.2013р.
(а.с.52 оборот), Актом №1 від
представників цеху пасажирського
автотранспорту автоколон №10,
підписаний трьома його членами( а.с.50),
поясненнями свідка ОСОБА_11, який
підтвердив факт знаходження позивача в
стані алкогольного сп`яніння.

На підставі чого за розпорядженням №
210 від 11.03.2013 року ОСОБА_2 було
відсторонено від роботи за виявлення
на робочому місці у нетверезому стані.

Згідно із роз'ясненням Пленуму
Верховного Суду України, що міститься в
п.2 постанови "Про судове рішення у
цивільній справі" № 14 від 18 грудня 2009
року, рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК,
вирішив справу згідно з нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин
відповідно до ст. 8 ЦПК, а також
правильно витлумачив ці норми. Якщо
спірні правовідносини не врегульовані
законом, суд застосовує закон, що
регулює подібні за змістом відносини
(аналогія закону), а за відсутності
такого - суд виходить із загальних
засад законодавства (аналогія права).

З огляду на те, що ОСОБА_2 працював на
посаді контролера технічного стану
автомототранспортних засобів цеху
пасажирського автотранспорту ПАТ
"АрселорМіттал Кривий Ріг", законом не
передбачено інструкції на виявлення у
контролерів технічного стану
алкогольного сп`яніння, тому виходячи з
аналогії права, суд першої інстанції
правильно керувався "Інструкцію про
виявлення у водіїв транспортних
засобів ознак алкогольного,
наркотичного чи іншого сп'яніння або
перебування під впливом лікарських
препаратів, що знижують увагу та
швидкість реакції" затвердженої
Спільним Наказом МВС України та МОЗ
України №400/666 від 09.09.2009р.

Відповідно до п 2.9 зазначеної
Інструкції передбачено, що з метою
забезпечення достовірності
результатів огляду водіїв
транспортних засобів, які мають бути
оглянуті в закладах охорони здоров'я,
водій транспортного засобу повинен
бути доставлений до найближчого
закладу охорони здоров'я не пізніше
ніж протягом двох годин з моменту
виявлення підстав для його проведення .

З матеріалів справи вбачається,
що 09.03.2013 комісією у складі: начальника
структурного підрозділу ОСОБА_2,
ОСОБА_10, ОСОБА_12, було складено акт про
порушення, в якому зазначено, що о
07.30год ОСОБА_2 був виявлений на
робочому місці з ознаками
алкогольного сп'яніння: запах алкоголю
з ротової порожнини, виражене
тремтіння пальців рук, порушення мови,
від підпису якого позивач відмовився
(а.с.52 оборот).

Висновком обласного комунального
закладу "Психоневрологічний диспансер
м. Кривий Ріг" щодо результатів
медичного огляду з метою виявлення
стану алкогольного, наркотичного чи
іншого сп'яніння або перебування під
впливом лікарських препаратів, що
знижують увагу та швидкість реакції
№ 790 від 09.03.2013 року , проведеного о 15.15
год., за яким у ОСОБА_2 ознак сп'яніння
не виявлено.

Так суд першої інстанції, з яким
погоджується і колегія суддів,
оцінюючи висновок ОКЗ
"Психоневрологічний диспансер м.
Кривий Ріг" прийшов до вірного висновку
та не прийняв його до уваги, оскільки
обстеження було проведено після
спливу більш ніж восьми годин, з часу
виявлення стану сп'яніння на робочому
місці, і даний висновок протирічить
всім іншим доказам наявним в
матеріалах справи: актам, висновкам
підтвердженими підписами свідків.

Отже висновок суду першої інстанції
про законність розпорядження № 210 від
11.03.2013 року по цеху пасажирського
автомототранспортних засобів в ПАТ
«АМКР», щодо відсторонення від роботи
ОСОБА_2, колегія суддів вважає
обґрунтованим, а доводи апеляційної
скарги, в цій частині підлягають
відхиленню.

Проте вирішуючи питання про додержання
порядку звільнення ОСОБА_2 з роботи, суд
першої інстанції дійшов не вірного
висновку про те, що позивача було
звільнено без порушень діючого
законодавства, та не врахував
наступного.

У відповідності із вимогами ст. 43 КЗпП
України, звільнення працівника за
ініціативою власника або
уповноваженого ним органу, можливо за
попередньою згодою первинної
профспілкової організації, членом якої
є позивач.

Вирішуючи спір суд першої інстанції
дійшов висновку про те, що згідно п.7
ст.40 КЗпП України відповідач
правомірно звільнив позивача за появу
на роботі в нетверезому стані, при
цьому виходив із того, що вимоги ст.. 43
КЗпП України не є порушеними а відмова
первинної профспілкової організації у
наданні згоди на звільнення ОСОБА_2, є
необґрунтованою.

Колегія суддів не може погодитись з
таким висновком суду з наступних
підстав.

Згідно з ч. 7 ст. 43 КЗпП України рішення
виборного органу первинної
профспілкової організації
(профспілкового представника) про
відмову в наданні згоди на розірвання
трудового договору повинно бути
обґрунтованим. У разі якщо в рішенні
немає обґрунтування відмови в наданні
згоди на розірвання трудового
договору, власник або уповноважений
ним орган має право звільнити
працівника без згоди виборного органу
первинної профспілкової організації
(профспілкового представника).

Аналіз наведених норм діючого
законодавства свідчить про те, що
питання про надання згоди або відмови у
дачі згоди на розірвання трудового
договору з ініціативи роботодавця з
працівником, який є членом профспілки,
належить до виключної компетенції
первинної профспілкової організації і
підлягає самостійному вирішенню, з
урахуванням мети створення профспілки
-здійснення захисту трудових прав і
інтересів членів профспілки.

Згода профспілкового комітету на
звільнення працівника - це колегіальне
рішення профспілкового комітету
підприємства, установи, організації,
винесене на прохання власника або
уповноваженого ним органу, в якій
виражено волю профспілкового комітету
щодо звільнення з роботи працівника за
однією з передбачених законом підстав.

Щодо прийнятого рішення, то у
відповідності до статті 38 наведеного
Закону профспілкова організація
приймає його самостійно, на власний
розсуд і не зобов'язана надавати згоди
на розірвання трудового договору
навіть при обґрунтованому поданні про
звільнення.

Єдиною законодавчо встановленою
вимогою є наявність обґрунтування
рішення профкому про ненадання згоди
на розірвання трудового договору з
працівником за ініціативи роботодавця.

Вирішуючи спір, суд визнав рішення
профспілки про відмову в наданні згоди
на розірвання трудового договору
необґрунтованим і таким, що містить
надумані твердження.

Між тим, суд залишив поза увагою, що
роботодавцю надається право звільнити
працівника без згоди виборного органу
первинної профспілкової організації
(ч. 6 ст. 39 Закону "Про профспілки, їх
права та гарантії діяльності") тільки у
випадку відсутності обґрунтування
відмови у наданні згоди на звільнення.
Наявність обґрунтування, що має
недоліки, які стосуються його
всесторонності, повноти, відповідності
чи невідповідності фактичним
обставинам не дає підстав для висновку
про відсутність обґрунтування.

Як вбачається із виписки з протоколу №4
від 01 квітня 2013 року, первинна
профспілкова організація
Всеукраїнської профспілки працівників
науки, виробництва та фінансів
Публічного акціонерного товариства "
АрселорМіттал Кривий Ріг ", вирішила
відмовити у наданні згоди на
звільнення ОСОБА_2 за появу на робочому
місці в нетверезому стані з посиланням
на обставини скоєння вчиненого
проступку.

Члени профкому дійшли висновку, що
адміністрація упереджено ставиться до
працівника, у зв'язку з вимогами ОСОБА_2
до ПАТ «АрселлорМіттал Кривий Ріг»,
щодо нарахування останнім доплат.
Зауважень щодо роботи ОСОБА_2, раніше не
було.

У керівника цеху, де працював позивач
взагалі, жодних претензій та зауважень
по роботі не має, на засіданні профкому
він охарактеризував його, як
сумлінного працівника.

Колегія суддів вважає, що таке рішення
виборного органу Первинної
профспілкової організації має бути
визнане обґрунтованим, хоч воно і не
спростовує обставин, на які
посилається власник.

Крім того встановлено, що ОСОБА_2 є
членом виборного органу ППО ВПП НВФ ПАТ
«АрселорМіттал Кривий Ріг».

Відповідно до ч.3 ст. 252 КЗпП України,
звільнення членів виборного
профспілкового органу структурних
підрозділів, його керівників, крім
випадків додержання загального
порядку, допускається за наявності
попередньої згоди виборного органу,
членами якого вони є, а також вищого
виборного органу цієї професійної
спілки.

Як вбачається з матеріалів справи
адміністрація попередньо не
зверталась за отриманням згоди на
звільнення ОСОБА_2 до вищого виборного
органу профспілки, що є порушенням норм
трудового законодавства.

Розглянувши це питання за ухвалою
районного суду, під час розгляду
справи, на засіданні міського комітету
Всеукраїнської профспілки працівників
науки, виробництва та фінансів м.
Кривого Рогу Дніпропетровської
області 08 листопада 2013 року
постановлено про відмову
адміністрації у дачі згоди на
розірвання трудового договору з ОСОБА_2
за п.7 ст.40 КЗпП України.

На відміну від ст..43 КЗпП України, ст. 252
КЗпП України не передбачає отримання
згоди вищого виборного органу після
звільнення працівника.

Враховуючи викладене, колегія суддів
приходить до висновку, що підстави для
звільнення ОСОБА_2 з роботи відсутні, що
тягне поновлення працівника на роботі.

У зв'язку з цим наказ № 305/л від 09 квітня
2013 року про звільнення ОСОБА_2 з роботи
за порушення трудової дисципліни за п.7
ст.40 КЗпП України має бути визнанний
незаконним та скасованим, а позивач
ОСОБА_2 поновлений на посаді контролера
технічного стану автомототранспортних
засобів цеху пасажирського
автотранспорту Публічного
акціонерного товариства
«АрселорМіттал Кривий Ріг» з 10 квітня
2013 року.

Згідно ст.. 235 КЗпП України у разі
звільнення без законної підстави або
незаконного переведення на іншу роботу
працівник повинен бути поновлений на
попередній роботі органом, який
розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення
на роботі орган, який розглядає
трудовий спір, одночасно приймає
рішення про виплату працівникові
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи.

Враховуючи наведене, колегія суддів
приймає рішення про виплату ОСОБА_2
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу з 10 квітня 2013 року по 18 березня
2014 року включно.

Колегія суддів обчислює середній
заробіток позивача відповідно до
Порядку обчислення середньої
заробітної плати, затвердженої
Постановою Кабінету міністрів України
№ 100 від 08 лютого 1995 року, зі змінами.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач працював у дві зміни (денну та
нічну) по 12 годин кожна, із двома
вихідними по 24 години кожна.

При цьому норма тривалості робочого
часу позивача ОСОБА_2 не може
перевищувати 40 годин на робочий
тиждень.

Згідно матеріалів справи (довідки,
первинних документів нарахування
заробітної плати, табелів обліку
робочого часу ) встановлено, що у лютому
позивач відпрацював 101,25 годин, у
березні- 167,75 годин, йому нараховано
відповідно, з урахуванням в кожному
місяці 1/12 винагороди за підсумками
роботи за рік- 177,06 грн., 2037,85 грн. та 2360,22
грн.

Таким чином, його середнього динна
заробітна плата складає 16,34 грн., згідно
розрахунку:

(2 037,85 грн.+2 360,22 грн.) : (101,25 грн.+167,75 грн.) =
4 398,07 грн. : 269,00 грн.=16,34 грн.

Час вимушеного прогулу становить
1936 годин.

Середній заробіток позивача за
час вимушеного прогулу з 10 квітня 2013
року по 18 березня 2014 року включно (день
ухвалення рішення) дорівнює 31 634,24
грн.(16,34 грн.* 1936 год.)

Враховуючи викладене з
відповідача на користь позивача ОСОБА_2
слід стягнути заробітну плату за час
вимушеного прогулу у сумі 31 634,24 грн.,
сума визначена без утримання податків
та обов'язкових платежів.

Обговорюючи питання про відшкодування
моральної шкоди відповідачем, у
зв'язку з незаконним звільненням
ОСОБА_2, колегія суддів враховує
фактичні обставини справи, а саме
наявність у діях ОСОБА_2 проступку, який
і був причиною його звільнення з
роботи, скоєння якого не спростовано в
суді апеляційної інстанції, ступінь
вини відповідача у незаконному
звільненні позивача з роботи, а також
положення законодавства про
відшкодування моральної шкоди, що
передбачає відшкодування моральної
шкоди як грошима так і іншим майном або
в інший спосіб.

Колегія вважає, що в даному конкретному
випадку сам факт поновлення на роботі
ОСОБА_2, компенсує його моральні
страждання, а тому колегія суддів не
знаходить підстав для її відшкодування
грошима.

Щодо питання про покладення
матеріальної відповідальності на
Єфімчук І.П., як на особу яка винна в
незаконному звільнені ОСОБА_2, колегія
суддів вважає, що питання про
притягнення до матеріальної
відповідальності службової особи, яка
є винною в незаконному звільнені
працівника, має вирішуватись поза
межами спору про поновлення працівника
на роботі на підставі позову власника
або уповноваженого ним органу.

Крім того, процесуальним
законодавством не передбачено
покладення відповідальності на третю
особу якою є Єфімчук І.П.

Виходячи з наведеного, колегія суддів,
у зв'язку з ухваленням судом першої
інстанції рішення з порушенням норм
матеріального права, частково
задовольняє апеляційну скаргу та
скасовує рішення суду, відповідно до
п.4.ч1 ст.309 ЦПК України, в частині
відмови у задоволені позову про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу, стягнення моральної шкоди і
ухвалює в цій частині нове рішення,
яким визнає незаконним та скасовує
наказ ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг»
№305/л від 09 квітня 2013 року про
звільнення ОСОБА_2 за появу на роботі у
нетверезому стані за п.7 ст.40 КЗпП
України, та поновлює його на посаді
контролера технічного стану
автомототранспортних засобів цеху
пасажирського автотранспорту ПАТ
«АрселорМіттал Кривий Ріг» з 10 квітня
2013 року та стягує з відповідача на його
користь середню заробітну плату за час
вимушеного прогулу.

В частині позову про відшкодування
моральної шкоди відмовляє.

В частині відмови у задоволенні позову
ОСОБА_2 про визнання незаконним наказ №
210 від 11 березня 2013 року «Про
відсторонення від роботи ОСОБА_2»
рішення є законним та обґрунтованим.

Відповідно ст. 88 ЦПК України, стороні,
на користь якої ухвалено рішення, суд
присуджує з другої сторони понесені
нею і документально підтверджені
судові витрати, якщо позов задоволено
частково, судові витрати присуджуються
позивачеві пропорційно до розміру
задоволених позовних вимог. Якщо
позивача, на користь якого ухвалено
рішення, звільнено від сплати судового
збору, він стягується з відповідача в
дохід держави пропорційно до
задоволеної чи відхиленої частини
вимог.

У разі якщо суд апеляційної
інстанції змінює рішення або ухвалює
нове, суд відповідно змінює розподіл
судових витрат. Тому з відповідача ПАТ
«АрселорМіттал Кривий Ріг» на користь
держави колегія суддів стягує судовий
збір у сумі 474,51 грн., а саме 316,34 грн. за
розгляд справи в суді першої інстанції
та 158,17 грн. судового збору за розгляд
справи в суді апеляційної інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п.1,4 ч.1 309,
313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу представника
позивача ОСОБА_2- ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Дзержинського районного
суду м. Кривого Рогу від 14 січня 2014
року в частині відмови у задоволені
позову про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, стягнення
моральної шкоди скасувати та ухвалити
в цій частині нове рішення.

Позов ОСОБА_2 до Публічного
акціонерного товариства "
АрселорМіттал Кривий Ріг ", треті особи:
первинна профспілкова організація
Всеукраїнської профспілки працівників
науки, виробництва та фінансів
Публічного акціонерного товариства "
АрселорМіттал Кривий Ріг ", директор
департаменту з персоналу Публічного
акціонерного товариства "
АрселорМіттал Кривий Ріг " Єфімчук І.П.,
про визнання розпорядження про
звільнення незаконним і скасування
розпорядження, поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу, стягнення
моральної шкоди задовольнити частково.

Визнати незаконним та скасувати наказ
Публічного акціонерного товариства
«АрселорМіттал Кривий Ріг» №305/л від 09
квітня 2013 року про звільнення ОСОБА_2 за
п.7 ст.40 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_2 на посаді контролера
технічного стану автомототранспортних
засобів цеху пасажирського
автотранспорту Публічного
акціонерного товариства
«АрселорМіттал Кривий Ріг» з 10 квітня
2013 року.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг»
на користь ОСОБА_2 середню заробітну
плату за час вимушеного прогулу з 10
квітня 2013 року по 18 березня 2014 року,
включно в сумі 31 634,24 грн. без урахування
податків та обов'язкових платежів.

В іншій частині цих позовних вимог
відмовити.

Стягнути з Публічного акціонерного
товариства «АрселорМіттал Кривий Ріг»
на користь держави судовий збір у сумі
474,51 грн.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення суду в частині поновлення на
роботі та стягнення середньої
заробітної плати, за час вимушеного
прогулу в межах платежів за один місяць
допустити до негайного виконання.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене у касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: