Єдиний унікальний номер 219/2969/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/2327/2014
Головуючий у 1 інстанції Тверський С.М.
Доповідач Корчиста О.І.
04 березня 2014 року Апеляційний суд
Донецької області в складі:
суддів: Хейло
Я.В., Корчистої О.І.
розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Донецьку
апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення
Артемівського міськрайонного суду
Донецької області від 28 січня 2014 року
по цивільній справі за позовною заявою
ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи
такою, що втратила право користування
Рішенням Артемівського
міськрайонного суду Донецької області
від 28 січня 2014 року в задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання особи такою, що втратила право
на користування жилим приміщенням,
відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1,
посилаючись на неповноту та
неправильність встановлення судом
обставин, які мають значення для справи
внаслідок необґрунтованої відмови у
прийнятті доказів, неправильного їх
дослідження та оцінки, зазначаючи, що
судом також було порушено та
неправильно застосовано норми
матеріального та процесуального права,
просив рішення Артемівського
міськрайонного суду Донецької області
від 28 січня 2014 року скасувати та
ухвалити нове рішення, яким його
позовні вимоги задовольнити в повному
обсязі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
його представник ОСОБА_3 доводи
апеляційної скарги підтримали та
просили її задовольнити.

В судове засідання відповідач ОСОБА_2
не з`явився, надіслав до суду заяву, в
якій зазначив, що бути присутнім в
судовому засіданні не має можливості.

Відповідно до частини 2 ст. 305 ЦПК
України неявка сторін або інших осіб,
які беруть участь у справі, належним
чином повідомлених про час і місце
розгляду справи, не перешкоджає
розглядові справи.

Заслухавши суддю-доповідача,
дослідивши матеріали справи та
перевіривши наведені в скарзі доводи,
апеляційний суд вважає, що апеляційна
скарга ОСОБА_1 не підлягає задоволенню
за наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК
України рішення суду повинно бути
законним і обґрунтованим, ухваленим на
основі повно і всебічно з'ясованих
обставин, на які сторони посилаються як
на підставу своїх вимог і заперечень,
підтверджених тими доказами, які були
досліджені в судовому засіданні.

Згідно із роз'ясненням Пленуму
Верховного Суду України, що міститься в
п.2 постанови «Про судове рішення у
цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009
року, рішення є законним тоді, коли суд,
виконавши всі вимоги цивільного
судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК,
вирішив справу згідно з нормами
матеріального права, що підлягають
застосуванню до даних правовідносин
відповідно до ст.8 ЦПК, а також
правильно витлумачив ці норми. Якщо
спірні правовідносини не врегульовані
законом, суд застосовує закон, що
регулює подібні за змістом відносини
(аналогія закону), а за відсутності
такого - суд виходить із загальних
засад законодавства (аналогія права).

Обґрунтованим вважається
рішення, ухвалене на основі повно і
всебічно з'ясованих обставинах, на які
сторони посилаються, як на підставу
своїх вимог та
заперечень,підтверджених доказами, які
були досліджені у судовому засіданні і
які відповідають вимогам закону про їх
належність та допустимість, або
обставин, що не підлягають доказуванню,
а також, якщо рішення містить вичерпні
висновки суду, що відповідають
встановленим на підставі достовірних
доказів обставинам, які мають значення
для вирішення справи.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під
час розгляду справи в апеляційному
порядку апеляційний суд перевіряє
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції в межах доводів
апеляційної скарги та вимог, заявлених
у суді першої інстанції.

Судом першої інстанції
встановлено, що ОСОБА_1, на підставі
договору дарування квартири від 25
березня 2009 року є власником квартири
АДРЕСА_1.

Також встановлено, що
відповідач ОСОБА_2 є батьком позивача
по справі та згідно медичних
документів з квітня 2012 року по березень
2013 року періодично знаходився на
лікуванні у травматолога та терапевта.

Відмовляючи у задоволенні
позовних вимог ОСОБА_1 про визнання
ОСОБА_2 таким, що втратив право
користування жилим приміщенням, суд
першої інстанції виходив з того, що
позов ОСОБА_1 було подано передчасно,
оскільки вказаний позов було подано до
суду 02 квітня 2013 року, а в обгрунтування
позовної заяви зазначає, що відповідач
ОСОБА_1 не проживає в спірній квартирі з
травня 2012 року, тобто річний строк не
проживання у жилому приміщенні,
передбачений ч.2 ст. 405 ЦК України, не
сплинув.

Колегія суддів погоджується з
такими висновками суду першої
інстанції, оскільки вони відповідають
вимогам закону та фактичним
обставинам.

Згідно зі ст. 391 ЦК України,
власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Відповідно до ст. 405 ЦК України,
члени сім'ї власника житла, які
проживають разом з ним, мають право на
користування цим житлом відповідно до
закону. Житлове приміщення, яке вони
мають право займати, визначається його
власником. Член сім'ї власника житла
втрачає право на користування цим
житлом у разі відсутності члена сім'ї
без поважних причин понад один рік,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ним і власником житла або законом.

Матеріалами справи
підтверджується посилання позивача, що
відповідач ОСОБА_2 не проживає в
АДРЕСА_1 з травня 2012 року.

Зі змісту позовної заяви (а.с. 2-3)
вбачається, що ОСОБА_1 звернувся із
зазначеним позовом до суду 02 квітня 2013
року.

За таких обставин, строк, який
визначений у ч. 2 ст. 405 ЦК України для
визнання члена сім'ї власника житла
таким, що втратив право на користування
цим житлом, та який становить один рік,
на момент подання ОСОБА_1 позовної
заяви до суду першої інстанції не
сплинув, а тому суд першої інстанції
дійшов до обґрунтованого висновку про
відмову у задоволенні позову.

Таким чином, вирішуючи спір, суд
першої інстанції встановив права і
обов`язки сторін, що брали участь у
справі, обставини справи, перевірив
доводи і заперечення сторін, дав їм
належну правову оцінку і зробив вірний
правовий висновок. Рішення ухвалене з
дотриманням судом норм матеріального і
процесуального права.

Оскільки судом апеляційної
інстанції не встановлено порушень норм
матеріального або процесуального
закону, які могли б потягти за собою
скасування правильного по суті і
справедливого рішення суду, апеляційна
скарга підлягає відхиленню, а рішення
суду першої інстанції залишенню без
змін.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України,
апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Артемівського міськрайонного
суду Донецької області від 28 січня 2014
року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення і
може бути оскаржена в касаційному
порядку безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді