Київський районний суд м. Полтави
Справа № 552/8926/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем україни

14 березня 2014 року Київський
районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді Яковенко Н.Л.,

при секретарі Лукомській А.В.,

за участю

позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м.
Полтава цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про визнання права
власності на автомобіль, треті особи -
Київський відділ державної виконавчої
служби Полтавського міського
управління юстиції, ОСОБА_4, ОСОБА_5,
ОСОБА_6,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 19 грудня 2013 року
звернувся в Київський районний суд м.
Полтави з позовом до ОСОБА_3 про
визнання права власності на
автомобіль.

В поданій до суду позовній заяві
позивач посилався на те, що 25 травня 2013
року придбав у ОСОБА_5 транспортний
засіб - автомобіль марки DAEWOO, LANOS 1,5 ЗНГ,
реєстраційний номер НОМЕР_1, сплатив
суму, еквівалентну 5700 доларів США, що
підтверджується довіреністю. На
підтвердження укладеного договору
купівлі-продажу на його ім'я було
видано нотаріально посвідчену
довіреність.

Зазначав, що зазначеним автомобілем
безперешкодно користувався до 11
листопада 2013 року, коли був зупинений
працівниками Державтоінспекції та
дізнався, що на автомобіль накладено
арешт та він знаходиться в розшуку.

Просив суд визнати його право
власності на автомобіль марки DAEWOO, LANOS
1,5 ЗНГ, реєстраційний номер НОМЕР_1, шасі
(кузов) НОМЕР_2, НОМЕР_3.

В судовому засіданні позивач та
представник позивача повністю
підтримали подану до суду позовну
заяву, посилаючись на викладені в ній
обставини.

Представник позивача в судовому
засіданні наполягав на тій обставині,
що нормами чинного законодавства
України не передбачено обов'язкової
умови для виникнення права власності
на транспортний засіб як укладення
письмового договору та здійснення
державної реєстрації в органах
Державтоінспекції. Вважає, що право
власності виникає в силу фактичного
володіння транспортним засобом та
передачі свідоцтва про реєстрацію
автомобіля.

Інші особи в судове засідання не
з'явилися, будучи належним чином
повідомлені судом про час та місце
розгляду справи.

Суд, заслухавши пояснення позивача та
представника позивача, дослідивши
зібрані в справі докази, приходить до
наступних висновків.

Судом встановлено, що автомобіль марки
DAEWOO, LANOS 1,5 ЗНГ, реєстраційний номер
НОМЕР_1, шасі (кузов) НОМЕР_2, НОМЕР_3
згідно із свідоцтвом про реєстрацію
НОМЕР_4 зареєстрований за відповідачем
ОСОБА_3.

Також встановлено, що ОСОБА_3 згідно з
довіреністю від 08 листопада 2011 року
уповноважив ОСОБА_4 та ОСОБА_7 бути його
представником при вирішенні питань,
пов'язаних з продажем чим обміном,
укладенням цивільно-правових
договорів, а також використання
спірного транспортного засобу.

Відповідно до довіреності від 25
березня 2012 року ОСОБА_4, діючи від імені
ОСОБА_3, уповноважив ОСОБА_6 та ОСОБА_5
продати автомобіль ОСОБА_3, марки DAEWOO,
LANOS 1,5 ЗНГ, реєстраційний номер НОМЕР_1.

25 травня 2013 року ОСОБА_4, діючи від імені
ОСОБА_3, згідно з довіреністю
уповноважив позивача ОСОБА_1 або ОСОБА_8
бути його представником при вирішенні
питань, пов'язаних з продажем чи
обміном зазначеного транспортного
засобу.

В поданій до суду позовній заяві,
обґрунтовуючи свої вимоги про
визнання права власності на
транспортний засіб, позивач
посилається на фактичне укладення
договору купівлі-продажу, що на його
думку підтверджується наявністю
довіреності та розпискою про передачу
коштів.

Разом з тим, за змістом положень ст. 10, 11
ЦПК України цивільне судочинство
здійснюється на засадах змагальності
сторін, суд розглядає цивільні справи в
межах заявлених вимог і на підставі
наданих сторонами та іншими учасниками
процесу доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України
доказами є будь-які фактичні дані, на
підставі яких суд встановлює наявність
або відсутність обставин, що
обґрунтовують вимоги і заперечення
сторін, та інших обставин, які мають
значення для вирішення справи.

З огляду на зміст ч. 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК
України кожна сторона повинна довести
ті обставини, на які вона посилається
як на підставу своїх вимог і заперечень
та доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Статтею 328 ЦК України передбачено, що
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів. Право власності
вважається набутим правомірно, якщо
інше прямо не випливає із закону або
незаконність набуття права власності
не встановлена судом.

Відповідно до абз. 1 п. 7 Правил
державної реєстрації та обліку
автомобілів, автобусів, а також
самохідних машин, сконструйованих на
шасі автомобілів, мотоциклів усіх
типів, марок і моделей, причепів,
напівпричепів та мотоколясок,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України від 7 вересня 1998 року
№1388, власники транспортних засобів та
особи, що експлуатують такі засоби на
законних підставах, або їх
представники (далі - власники)
зобов'язані зареєструвати
(перереєструвати) транспортні засоби
протягом десяти діб після придбання
(одержання) або митного оформлення, або
тимчасового ввезення на територію
України, або виникнення обставин, що є
підставою для внесення змін до
реєстраційних документів.

Пунктом 8 вищевказаних Правил
визначено, що державна реєстрація
(перереєстрація) транспортних засобів
проводиться на підставі заяв
власників, поданих особисто, і
документів, що посвідчують їх особу,
підтверджують правомірність
придбання, отримання, ввезення, митного
оформлення (далі - правомірність
придбання) транспортних засобів,
відповідність конструкції
транспортних засобів установленим
вимогам безпеки дорожнього руху, а
також вимогам, які є підставою для
внесення змін до реєстраційних
документів.

Як встановлено дослідженими в справі
доказами, встановлений у законодавстві
України спеціальний порядок набуття у
власність спірного транспортного
засобу, сторонами у справі не було
дотримано.

У матеріалах справи відсутні докази
того, що позивач ОСОБА_1 та/чи
відповідач ОСОБА_3 звертались до
реєстраційних органів
Державтоінспекції щодо питання зняття
чи постановки на облік спірного
транспортного засобу, та отримували
відмову у такій перереєстрації
автомобіля за відсутності письмового
укладеного між сторонами договору
купівлі-продажу.

Більш того, обставина того, що
письмовий договір купівлі-продажу не
укладався, а до органів
Державтоінспекції сторони не
зверталися підтверджено позивачем в
судовому засіданні.

Згідно з розпискою від 25 травня 2013 року
ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_1 кошти в сумі
5700 доларів США за проданий автомобіль
DAEWOO, LANOS, 2004 року випуску.

В цей же день, в день написання
розписки про отримання коштів, 25
травня 2013 року, ОСОБА_4, діючи від імені
ОСОБА_3, згідно з довіреністю
уповноважив позивача ОСОБА_1 або ОСОБА_8
бути його представником при вирішенні
питань, пов'язаних з продажем чи
обміном спірного транспортного
засобу.

Зазначені обставини свідчать про те, що
позивач ОСОБА_1 особисто, а відповідач
ОСОБА_3 через уповноважених
представників, маючи можливість
укласти договір купівлі-продажу,
натомість посвідчили в нотаріальній
конторі довіреність на право
розпорядження спірним автомобілем.

Із змісту наданих до суду довіреностей
вбачається, що позивача було наділено
правомочностями на розпорядження
належним відповідачеві автомобілем,
що, з огляду на положення ст. 237, ч. 3 ст. 238
ЦК України, не допускає перехід права
власності до особи, на ім'я якої таку
довіреність видано.

Розписка про отримання грошових коштів
та наявні у справі довіреності, на
відміну від договору купівлі-продажу,
не є правовим оформленням переходу
права власності на автомобіль, тому суд
приходить до висновку про відсутність
правових підстав для визнання за
позивачем право власності на спірний
автомобіль, та вважає безпідставними
доводи про наявність між сторонами
укладеного договору купівлі-продажу та
наявність підстав для переходу від
відповідача до позивача права
власності на автомобіль.

Твердження представника позивача
ОСОБА_2 про те, що згідно з Правилами
дорожнього руху, затвердженими
постановою Кабінету Міністрів України
від 10 жовтня 2001 року № 1306, право
власності на автомобіль виникає в силу
передачі позивачу свідоцтва про
реєстрацію транспортного засобу та
фактичного володіння транспортним
засобом ґрунтується на вільному
тлумаченні останнім норм
законодавства.

Пунктом 2.2. Правил дорожнього руху,
затверджених постановою Кабінету
Міністрів України від 10 жовтня 2001 року
№ 1306, надано право власнику
транспортного засобу передавати такий
засіб у користування іншій особі, що
має посвідчення водія на право
керування транспортним засобом
відповідної категорії, передавши їй
реєстраційний документ на цей
транспортний засіб.

Тобто зазначена норма передбачає
виключно можливість у такий спосіб
передачі права користування та жодним
чином не регулює можливість переходу
права власності шляхом передання
реєстраційного документа на
транспортний засіб.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України у
зв'язку з відмовою в задоволенні
позовних вимог понесені позивачем
судові витрати не підлягають
відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 209, 213-215 ЦПК України,
суд, -

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1
до ОСОБА_3 про визнання права
власності на автомобіль відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до
апеляційного суду Полтавської області
через Київський районний суд м. Полтави
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів з дня
проголошення рішення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги, рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Головуючий суддя
Н.Л.Яковенко

14.03.2014