АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Апеляційне провадження № 22-ц/796/3746/2014
Головуючий в суді 1 інстанції -
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 березня 2014 року колегія суддів
судової палати з розгляду цивільних
справ Апеляційного суду м. Києва в
складі:

головуючого судді Ящук
Т.І.

суддів
Немировської О.В., Чобіток А.О.

при секретарі
Лужецькій І.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Києві справу
за апеляційною скаргою ОСОБА_2, яка
подана його представником ОСОБА_3, на
ухвалу Солом'янського районного суду м.
Києва від 10 січня 2014 року про
забезпечення позову Публічного
акціонерного товариства «Кредобанк»
до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,

встановила:

В грудні 2013 року позивач ПАТ
«Кредобанк» звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення
заборгованості за кредитним
договором, разом з заявою про
забезпечення вказаного позову шляхом
накладення арешту на майно та кошти
відповідачів.

Ухвалою Солом'янського районного суду
м. Києва від 10 січня 2014 року заяву ПАТ
«Кредобанк» про забезпечення позову
задоволено.

Накладено арешт на майно, що належить
відповідачу ОСОБА_2 і знаходиться у
нього або в інших осіб, в межах суми
позову - 2 219 997 грн. 30 коп.

Накладено арешт на майно, що належить
відповідачці ОСОБА_4 і знаходиться у
неї або в інших осіб, в межах суми
позову - 2 219 997 грн. 30 коп.

Не погоджуючись з ухвалою, представник
ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подав апеляційну
скаргу, в якій просить скасувати ухвалу
суду та постановити нову, якою в
задоволенні заяви ПАТ «Кредобанк» про
забезпечення позову - відмовити,
посилаючись на порушення та
неправильне застосування судом першої
інстанції норм процесуального права.

Зазначав, що суд першої інстанції в
оскаржуваній ухвалі не зазначив, на яке
саме майно накладається арешт, не
мотивував, чому обрано такий спосіб
забезпечення як накладення арешту на
майно, який є неспівмірним із
заявленими вимогами, а не накладення
арешту на грошові кошти, що
передбачено ч. 5 ст. 153 ЦПК України.

Крім того, суд повинен був
пересвідчитись в тому, що між
сторонами дійсно виник спір та існує
реальна загроза невиконання чи
утруднення виконання рішення суду,
з'ясувати обсяг позовних вимог, дані
про особу відповідача, а також
відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати особа,
яка звернулась з такою заявою, позовним
вимогам. При встановленні зазначеної
відповідності суд повинен врахувати,
що вжиті заходи не повинні
перешкоджати господарській діяльності
юридичної особи або фізичної особи, яка
здійснює таку діяльність. Однак, судом
першої інстанції вказані положення
взяті до уваги не були.

Крім того, суд першої інстанції не
звернув уваги на наявність договорів
іпотеки, укладених з метою
забезпечення виконання зобов'язання
божника за кредитним договором. Також
посилався на те, що ОСОБА_2 є приватним
підприємцем та здійснює
підприємницьку діяльність відповідно
до видів діяльності, зазначених в
Держкомстаті. Вважає, що накладення
арешту на майно відповідача потягне за
собою неможливість виконання останнім
своїх кредитних зобов'язань перед
банком.

Заслухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення осіб, що з'явились в судове
засідання, вивчивши матеріали справи і
перевіривши доводи апеляційної скарги,
колегія суддів дійшла висновку, що
апеляційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач ПАТ «Кредобанк» звертаючись до
суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4
просить стягнути солідарно з
відповідачів заборгованість за
кредитним договором від 28.12.2007 року у
розмірі 2219 997 грн. 30 коп.

Одночасно з поданням позовної заяви
представник ПАТ «Кредобанк» -
ПетровО.Е. подав заяву про забезпечення
позову, в якій просить в порядку ст. 151-153
ЦПК України вжити заходів
забезпечення позову шляхом накладення
арешту на майно та кошти ОСОБА_2 та
ОСОБА_4

Суд першої інстанції, постановляючи
ухвалу про вжиття заходів забезпечення
позову, керувався положеннями ст. 151- 153
ЦПК України та виходив з того, що вимоги
позивача мають майновий характер і
сума позову є значною, а тому невжиття
заходів забезпечення позову може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду.

Однак, погодитись у повному обсязі з
такими висновками суду неможливо.

Згідно зі ст. 151 ЦПК України,
забезпечення позову допускається на
будь-якій стадії розгляду справи, якщо
невжиття заходів може утруднити або
зробити неможливим виконання рішення
суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 152 ЦПК України,
позов забезпечується, зокрема,
накладенням арешту на майно або
грошові кошти, що належать
відповідачеві і знаходяться у нього
або в інших осіб; забороною вчиняти
певні дії; встановленням обов'язку
вчинити певні дії; передачею речі, яка є
предметом спору, на зберігання іншим
особам. Види забезпечення позову мають
бути співмірними із заявленими
позивачем вимогами.

Співмірність передбачає
співвідношення судом негативних
наслідків від вжиття заходів до
забезпечення позову з тими негативними
наслідками, які можуть настати в
результаті невжиття цих заходів, з
урахуванням відповідності права чи
законного інтересу, за захистом яких
заявник звертається до суду, вартості
майна, на яке він заявляє клопотання
накласти арешт, чи майнових наслідків
заборони відповідачу здійснювати
певні дії.

Відповідно до роз'яснень п.4 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від 22
грудня 2006 року №9 «Про практику
застосування судами цивільного
процесуального законодавства при
розгляді заяв про забезпечення позову»
розглядаючи заяву про забезпечення
позову суд (суддя) має з урахуванням
доказів, наданих позивачем на
підтвердження своїх вимог,
пересвідчитися, зокрема, в тому, що між
сторонами дійсно виник спір та існує
реальна загроза невиконання чи
утруднення виконання можливого
рішення суду про задоволення позову;
з'ясувати обсяг позовних вимог, дані
про особу відповідача, а також
відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати особа,
котра звернулася з такою заявою,
позовним вимогам.

Зі змісту заяви представника ПАТ
«Кредобанк» вбачається, що заявник
просив накласти арешт на майно та кошти
відповідачів, проте суд першої
інстанції, накладаючи арешт на майно
відповідачів, зазначив про повне
задоволення заяви, не обґрунтувавши
при цьому відмову у задоволенні заяви
в частині накладення арешту на кошти
відповідачів.

Колегія суддів вважає, що при вирішенні
питання про забезпечення позову судом
першої інстанції порушено норми
процесуального права, оскільки заява
про забезпечення позову заявником
належним чином не обґрунтована,
оскільки вказано про будь-яке майно
та кошти відповідачів, на які заявник
просить накласти арешт, що є не
співмірним із заявленими вимогами, при
цьому не надано доказів на
підтвердження належності відповідачам
певного майна.

Суд першої інстанції, накладаючи арешт
на майно, що належить відповідачам, не
зазначив, на яке саме майно
накладається арешт, у зв'язку з чим
неможливо визначити співмірність із
заявленими позивачем вимогами.

Між тим, як вбачається з матеріалів
справи, на забезпечення виконання
зобов'язань боржника ОСОБА_2 за даним
кредитним договором між банком та
ОСОБА_5 було укладено договір іпотеки №
434-07/2 від 28.12.2007 року, предметом якого є
земельна ділянка, площею 1,0 га, яка
знаходиться за адресою: с. Скрипки
Васильківського району Київської
області. Пунктом 1.4 договору іпотеки
визначено, що експертна вартість
предмету іпотеки становить 3 383 500 грн.,
заставна вартість - 2 706 800 грн.

Крім того, відповідно до п.1.1 договору
іпотеки № 434-07/1 від 28.12.2007 року,
укладеного між ОСОБА_2 та банком,
вбачається, що в іпотеку банку передано
господарську споруду, площею 98,6 кв.м.,
яка знаходиться за адресою АДРЕСА_1,
ринкова вартість якої становить 2 231 226
грн.

Відповідно до наданих представником
апелянта висновків про вартість майна,
складених ТОВ «Бюро оцінок» станом на
13.02.2014 року, ринкова вартість
вищевказаного майна становить
відповідно - 2 293 280 грн. та 2 131 700 грн.

Разом з тим, заява представника ПАТ
«Кредобанк» не містить обґрунтування,
яка існує реальна загроза невиконання
чи утруднення виконання можливого
рішення суду про задоволення позову,
при наявності вищевказаного
забезпечення.

Судом першої інстанції зазначені
обставини також перевірені не були.

Відповідно до п.3 ч. 1 ст. 312 ЦПК України,
розглянувши скаргу на ухвалу суду
першої інстанції, апеляційний суд
скасовує ухвалу і передає питання на
новий розгляд до суду першої інстанції,
якщо останній порушив порядок,
встановлений для його вирішення.

Враховуючи вищевикладене, колегія
суддів дійшла висновку, що оскаржувану
ухвалу суду від 10 січня 2014 року
неможливо визнати законною і
обґрунтованою, ухвала постановлена з
порушенням норм процесуального права,
тому підлягає скасуванню з передачею
питання на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 312-315, 317, 218 ЦПК
України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 -
задовольнити частково.

Ухвалу Солом'янського районного суду м.
Києва від 10 січня 2014 року - скасувати,
питання передати на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та оскарженню не
підлягає.

Головуючий : Судді: