22-ц/775/1590/2014(м)
РІШЕННЯ

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 грудня 2014 року
м. Маріуполь

Апеляційний суд
Донецької області у складі :

головуючого -
судді Супрун М.Ю.

суддів:
Осипчук О.В., Мироненко І.П.,

при секретарі:
Брежнєві Д.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Маріуполі цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до
комунального підприємства
«Маріупольське трамвайно-тролейбусне
управління» про поновлення на роботі,
стягнення середнього заробітку за час
вимушеного прогулу та моральної шкоди

за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на
рішення Жовтневого районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 03
жовтня 2014 року, -

В С Т А Н О
В И В :

В жовтні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з зазначеним позовом до
комунального підприємства
«Маріупольське трамвайно-тролейбусне
управління» (далі - КП «МТТУ»), в якому
після уточнення позовних вимог просила
визнати незаконним та скасувати наказ
про її звільнення, поновити її на
роботі з 15 жовтня 2013 року, стягнути з
відповідача на її користь середній
заробіток за час вимушеного прогулу,
починаючи з 16 жовтня 2013 року до
ухвалення судового рішення,
відшкодувати їй моральну шкоду в сумі
2000 грн.

В обґрунтування позовних вимог
посилалася на те, що з 04 вересня 2012
року вона була прийнята на посаду
диспетчера (лінійного) міської
диспетчерської служби в КП «МТТУ».
Наказом начальника КП «МТТУ» №292 від 31
липня 2013 року «Про реорганізацію
Міської диспетчерської служби КП
«МТТУ» остання була розділена на два
структурних підрозділи: Міську
диспетчерську службу та Службу руху та
контролю. У зв'язку із скороченням
штату, наказом № 334л від 15 жовтня 2013
року вона була звільнена з посади.
Вважає, що її звільнення було проведено
з порушенням вимог діючого
законодавства, оскільки на
підприємстві відповідача
реорганізація не передбачала собою
скорочення штату працівників
підприємства, крім того, профспілка на
її звільнення згоди не давала. Крім
того, з огляду на те, що вона була обрана
до виборного органу профспілкової
організації «Захист справедливості»,
підприємством, в порушення вимог ст.252
КЗпП України та ст.41 Закону України
«Про профспілки, їх права та гарантії
діяльності», не було отримано згоди на
її звільнення у виборному органі цієї
профспілкової організації.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 03
жовтня 2014 року відмовлено у
задоволенні позову ОСОБА_1

Позивачка не погодилась з таким
судовим рішенням та подала апеляційну
скаргу, в якій посилаючись на
порушення судом першої інстанції норм
матеріального та процесуального права,
просила рішення суду скасувати та
ухвалити нове, яким задовольнити її
позовні вимоги. В обґрунтування
доводів апеляційної скарги, зокрема,
послалась на те, що суд не дав належної
оцінки тому, що на її звільнення не було
згоди профспілкової організації,
членом якої вона є, а саме профспілки
«Захист справедливості», а згода іншої
профспілкової організації - КП «МТТУ»
не має значення для справи, оскільки
вона не входила до складу її членів.

В судовому засіданні апеляційного суду
позивачка ОСОБА_1 та її представник
ОСОБА_2, діюча на підставі довіреності,
підтримали доводи апеляційної скарги,
просили її задовольнити.

Представники відповідача Темір І.К.,
Киктева М.О., Ляшенко С.С. діючі за
довіреностями, в судовому засіданні
апеляційної інстанції заперечували
проти задоволення апеляційної скарги,
просили її відхилити, рішення суду
першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді апеляційної
інстанції, пояснення позивачки та
представників сторін, дослідивши
матеріали цивільної справи,
перевіривши доводи скарги,
апеляційний суд вважає, що скарга
підлягає частковому задоволенню з
наступних підстав.

Згідно п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України,
підставами для скасування рішення суду
першої інстанції і ухвалення нового
рішення або зміни рішення є
невідповідність висновків суду
обставинам справи, порушення або
неправильне застосування норм
матеріального або процесуального
права.

У відповідності до ч. 1 ст. 303 ЦПК
України, під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Судом встановлено, що з 04 вересня 2012
року ОСОБА_1 була прийнята на посаду
диспетчера (лінійного) міської
диспетчерської служби в КП «МТТУ».
(а.с. 28-30).

Наказом начальника КП «МТТУ» №292
від 31 липня 2013 року «Про реорганізацію
Міської диспетчерської служби КП
«МТТУ» остання була розділена на два
структурних підрозділи: Міську
диспетчерську службу та Службу руху та
контролю (а.с. 11).

Наказом №79л від 01 серпня 2013 року
ОСОБА_1 було повідомлено про її
майбутнє звільнення 15.10.2013 року (а.с.
12-13).

Наказом КП «МТТУ» №334л від 15
жовтня 2013 року позивачку звільнено з
роботи на підставі статті 40 п.1 КЗпП
України.

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог, суд першої інстанції виходив з
того, що процедура звільнення ОСОБА_1
була проведена з дотриманням вимог
діючого законодавства про працю, в тому
числі зі згоди профспілки, яка утворена
і діє на підприємстві, і членом якої є
позивачка.

Проте з такими висновками суду першої
інстанції погодитись не можна.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Таким вимогам закону оскаржуване
судове рішення не відповідає.

Так, статтею 43 КЗпП України
передбачено, що розірвання трудового
договору з підстав, передбачених
пунктами 1 (крім випадку ліквідації
підприємства, установи, організації), 2 -
5, 7 статті 40 пунктами 2 і 3 статті 41 цього
Кодексу, може бути проведено лише за
попередньою згодою виборного органу
(профспілкового представника)
первинної профспілкової організації,
членом якої є працівник. Якщо працівник
одночасно є членом кількох первинних
профспілкових організацій, які діють
на підприємстві, в установі,
організації, згоду на його звільнення
дає виборний орган тієї первинної
профспілкової організації, до якої
звернувся власник або уповноважений
ним орган.

Як роз'яснено в п.15 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 06.11.1992 року
№ 9 "Про практику розгляду судами
трудових спорів" розірвання трудового
договору з ініціативи власника або
уповноваженого ним органу
допускається лише за попередньою
згодою профспілкового органу, крім
випадків, передбачених статтями 43 і 43-1
КЗпП.

Звільнення погоджується з органом
профспілки, яка утворена і діє на
підприємстві, і членом якої є
працівник.

Апеляційним судом встановлено, що на
звільнення ОСОБА_1 адміністрацією
відповідача була отримана згода
профспілкового комітету КП «МТТУ», що
вбачаться із витягу з протоколу №58 від
14 жовтня 2013 року (а.с.96).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги
ОСОБА_1 зазначала, що вона не була
членом профспілкового комітету КП
«МТТУ», а з 11 вересня 2013 року вступила
до професійної спілки «Захист
справедливості», яка згоду на її
звільнення не давала.

Рішенням Жовтневого районного суду м.
Маріуполя від 03 березня 2014 року, був
частково задоволений позов ОСОБА_1 до
КП «МТТУ» про витребування
безпідставно набутого майна, стягнуто
з відповідача на користь позивачки
грошову суму (профспілкові внески) в
розмірі 310,99 грн. Ухвалюючи це судове
рішення, суд виходив з того, що з ОСОБА_1
підприємством безпідставно
утримувались профспілкові внески,
оскільки факт членства ОСОБА_1 в
профспілці КП «МТТУ» не був
підтверджений у судовому засіданні. (
а.с.150-151).

У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України,
обставини, встановлені судовим
рішенням у цивільній, господарській
або адміністративній справі, що
набрало законної сили, не доказуються
при розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Виходячи з викладеного, суд першої
інстанції не узяв до уваги, те, що
судовим рішенням, що набрало законної
сили, встановлено відсутність членства
ОСОБА_6 в профспілковій організації КП
«МТТУ», а тому згода на звільнення
позивачки цією організацією не має
правового значення для звільнення
останньої.

В свою чергу, первинна
профспілкова організація ВПС «Захист
справедливості» працівників КП «МТТУ»,
членом якої є позивачка, відмовила в
задоволенні подання відповідача та
відмовила у наданні згоди на
звільнення ОСОБА_1 (а.с.163-169)

Вирішуючи спір, суд першої інстанції на
вказане уваги не звернув та не
дотримався встановленого ст. 212 ЦПК
України принципу оцінки доказів,
відповідно до якого суд на підставі
всебічного, повного й об'єктивного
розгляду обставин справи аналізує і
оцінює докази як кожен окремо, так і в
їх сукупності, у взаємозв'язку, в
єдності і протиріччі, і ця оцінка
повинна спрямовуватися на
встановлення достовірності чи
відсутності обставин, які
обґрунтовують доводи і заперечення
сторін; доводи ОСОБА_1 про те, що вона не
є членом профспілковій організації КП
«МТТУ», яка дала згоду на її звільнення,
належним чином не перевірив, не звернув
уваги на обставини, встановлені
рішенням Жовтневого районного суду м.
Маріуполя від 03 березня 2014 року та
обмежився лише доказами, наданими
відповідачем, таким чином обмеживши
права позивача.

З урахуванням наведеного, колегія
судді дійшла висновку, що позивачка
була звільнена без дотримання вимог
діючого законодавства про працю, а саме
без згоди профспілкового органу, тому
наказ КП «МТТУ» №334л від 15 жовтня 2013
року про звільнення ОСОБА_1 підлягає
визнанню незаконним з поновленням її
на роботі.

Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при
винесенні рішення про поновлення на
роботі орган, який розглядає трудовий
спір, одночасно приймає рішення про
виплату працівникові середнього
заробітку за час вимушеного прогулу
або різниці в заробітку за час
виконання нижчеоплачуваної роботи, але
не більш як за один рік. Якщо заява про
поновлення на роботі розглядається
більше одного року не з вини
працівника, орган, який розглядає
трудовий спір, виносить рішення про
виплату середнього заробітку за весь
час вимушеного прогулу.

Правила обчислення середнього
заробітку передбачені Порядком
обчислення середньої заробітної плати,
затвердженим постановою Кабінету
Міністрів України від 08 лютого 1995 року
№ 100 (далі - Порядок).

Зокрема, згідно абз. 3 п. 2 Порядку,
середньомісячна заробітна плата
обчислюється виходячи з виплат за
останні два календарні місяці роботи,
що передують події, з якою пов'язана
виплата, тобто, передують дню
звільнення працівника з роботи.

Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку
основою для визначення загальної суми
заробітку, що підлягає виплаті, є
середньоденна (середньогодинна)
заробітна плата працівника, яка згідно
з п. 8 цього Порядку визначається
діленням заробітної плати за фактично
відпрацьовані протягом двох місяців
робочі (календарні) дні на число
відпрацьованих робочих днів (годин), а у
випадках, передбачених чинним
законодавством - календарних днів за
цей період.

Після визначення середньоденної
заробітної плати, як розрахункової
величини для нарахування виплат
працівнику, здійснюється нарахування
загальної суми середнього заробітку,
яка обчислюється шляхом множення
середньоденної заробітної плати на
середньомісячне число робочих днів у
розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8
Порядку).

Середньоденний заробіток позивачки
складає 146,53 грн, кількість робочих днів
- 277 дні, що відповідає розрахункам
сторін.

Таким чином, загальний розмір
середнього заробітку позивачки за час
затримки розрахунку при звільненні,
який підлягає стягненню на її користь,
складає 41907,58 грн.

Крім того, оскільки порушення трудових
прав позивачки призвели до її
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків і вимагають від неї
додаткових зусиль для організації
свого життя, у відповідності до ст.237-1
КЗпП України, з відповідача на користь
позивачки також необхідно стягнути
моральну шкоду.

Визначаючи розмір грошового
відшкодування ОСОБА_1 моральної шкоди в
сумі 500,00 грн, апеляційний суд враховує
характер правопорушення підприємства
відповідача, глибину фізичних та
душевних страждань позивачки, вимоги
розумності і справедливості.

Таким чином, апеляційна скарга
підлягає частковому задоволенню, а
рішення суду першої інстанції у
зв'язку з невідповідністю висновків
суду обставинам справи, порушенням
норм матеріального права - скасуванню
з ухваленням нового рішення про
часткове задоволення позову.

Керуючись ст. ст. 307, 309, 315-316 ЦПК України,
апеляційний суд, -

В И Р І Ш И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.
Маріуполя Донецької області від 03
жовтня 2014 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до комунального
підприємства «Маріупольське
трамвайно-тролейбусне управління» про
поновлення на роботі, стягнення
середнього заробітку за час вимушеного
прогулу та моральної шкоди
задовольнити частково.

Визнати незаконним наказ комунального
підприємства «Маріупольське
трамвайно-тролейбусне управління»
№334л від 15 жовтня 2013 року про
звільнення ОСОБА_1.

Поновити ОСОБА_1 з 15 жовтня 2013 року на
посаді диспетчера (лінійного) міської
диспетчерської служби комунального
підприємства «Маріупольське
трамвайно-тролейбусне управління».

Стягнути з комунального підприємства
«Маріупольське трамвайно-тролейбусне
управління» на користь ОСОБА_1 середній
заробіток за час вимушеного прогулу в
сумі 41907,58 грн без вирахування податків
та обов'язкових платежів та моральну
шкоду в розмірі 500 грн.

Стягнути з комунального підприємства
«Маріупольське трамвайно-тролейбусне
управління» в дохід держави судовий
збір в розмірі 419,07 грн.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з дня її проголошення.
Касаційна скарга на неї може бути
подана до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання нею законної сили.

Судді: