АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 553/5184/13-ц
Номер провадження 22-ц/786/1038/14
Головуючий у 1-й інстанції Тимчук Р.І.
Доповідач Кривчун Т. О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 березня 2014 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Полтавської області у складі:

Головуючого: судді Кривчун Т.О.,

Суддів: Карнауха П.М., Пилипчук Л.І.

при секретарі - Філоненко О.В.

за участю: позивача ОСОБА_1.

представника відповідача ОСОБА_2

третьої особи ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Полтаві
апеляційну скаргу ОСОБА_4

на рішення Ленінського районного суду
м. Полтави від 29 січня 2014 року

по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_4,
третя особа ОСОБА_3 про визнання майна
особистою власністю одного з подружжя.

Колегія суддів, заслухавши доповідь
судді-доповідача, -

В С Т А Н О В И Л А :

У грудні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до
суду з вказаним позовом до ОСОБА_4, в
якому просила визнати автомобіль NISSAN
Qashqai ДНЗ НОМЕР_1 особистою приватною
власністю ОСОБА_1 як таке, що набуте за
час шлюбу, але за кошти, які належали їй
особисто.

В обґрунтування позовних вимог
посилається на те, що, під час
перебування у шлюбі з ОСОБА_4, зважаючи
на відсутність у них значних доходів,
отримала від свого батька, ОСОБА_3
грошові кошти на придбання автомобіля
NISSAN Qashqai, уклавши при цьому договір
дарування грошових коштів, та, в день
укладення договору купівлі-продажу
автомобіля батько в касі оплатив його
вартість. Тому вважає, що майно було
набуте нею за кошти, які належали їй
особисто.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Полтави від 29 січня 2014 року позов
задоволено.

Визнано автомобіль NISSAN Qashqai ДНЗ НОМЕР_1
особистою приватною власністю ОСОБА_1
як таке, що набуте за час шлюбу, але за
кошти, які належали їй особисто.

Вирішено питання судового збору.

Не погоджуючись з рішенням місцевого
суду, ОСОБА_4 подав на нього апеляційну
скаргу, в якій, посилаючись на неповне
з»ясування судом обставин, що мають
значення для справи, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення судом норм матеріального та
процесуального права, просить рішення
скасувати та ухвалити нове рішення,
яким визнати автомобіль NISSAN Qashqai ДНЗ
НОМЕР_1 спільною власністю подружжя,
придбаною за спільні кошти.

В обґрунтування доводів скарги
посилається на те, що, дійсно 04.10.2011р.
позивачка ОСОБА_1 придбала автомобіль
NISSAN Qashqai ДНЗ НОМЕР_1, однак це було
зроблено за кошти її батька, ОСОБА_3 та
його, відповідача, кошти, хоча суд
першої інстанції неправомірно оцінив
як допустимий доказ нотаріально не
посвідчений згідно вимог Закону
договір дарування грошей, укладений
між ОСОБА_3 та ОСОБА_1, на підставі якого
дійшов хибного висновку про те, що
автомобіль було придбано позивачкою
лише за подаровані кошти її батька.

Зазначає, що місцевий суд
необґрунтовано визнав недостатніми
його докази (про майновий стан,
платоспроможність, пояснення свідків,
наявність значної суми коштів у його
батьків, зокрема, на депозитних
рахунках, які потім були зняті та
передані йому та ін.), натомість,
повністю прийняв пояснення та докази
позивачки, хоча на момент придбання
автомобіля у них були нормальні шлюбні
стосунки і, окрім майнового внеску у
сумі 60000,00грн. він, дійсно, не брав
особистої участі у купівлі та
реєстрації автомобіля, оскільки не мав
наміру ним користуватися та
сподівався, що ним буде користуватися
дружина. Однак, коли на початку 2013 року
шлюбні стосунки почали руйнуватися,
після його звернення до суду з заявою
про розірвання шлюбу позивачка, 23.04.2013
року, з метою уникнення поділу
спільного майна, без його відому,
перереєструвала спірний автомобіль на
свого батька, ОСОБА_3

Вказує, що на час розірвання шлюбу
жодних договорів дарування грошових
коштів, зокрема, того, на який
посилається позивачка, не існувало, не
було його і протягом розгляду справи
про поділ майна подружжя, яка
знаходилася у провадженні суду в
період із червня по грудень 20123 року.

У поданих суду письмових запереченнях
на апеляційну скаргу представник
позивача просить у задоволенні
апеляційної скарги відмовити, а
рішення місцевого суду залишити без
змін.

Зазначає, що ОСОБА_4 не підтвердив те, що
отримав від своїх батьків 50000,00грн., які
передав ОСОБА_3 на придбання
автомобіля, а надані виписки з рахунків
на ім»я сторонніх осіб не містять
інформації про предмет доказування.

Вказує, що заробітна плата відповідача
згідно довідки за 1998-2011р.р. фактично
унеможливлює придбання автомобіля
вартістю 250000,00грн. за спільні кошти
подружжя.

У судовому засіданні представник
відповідача доводи апеляційної скарги
підтримав та прохав її задовольнити.

Позивач та третя особа у судовому
засіданні прохали апеляційну скаргу
відхилити, рішення суду залишити без
змін, підтвердивши доводи, наведені у
письмових запереченнях на апеляційну
скаргу.

Колегія суддів, вивчивши матеріали
справи, перевіривши законність та
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та позовних вимог, заявлених у
суді першої інстанції, вислухавши
пояснення осіб, які беруть участь у
справі, дійшла висновку, що апеляційна
скарга підлягає частковому
задоволенню з таких підстав.

У відповідності до ст.213 ЦПК України,
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Зазначеним вимогам рішення суду першої
інстанції не відповідає.

Місцевим судом установлено та
підтверджується матеріалами справи, що
з 02.06.2001 року по 24.05.2013 року ОСОБА_1 та
ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому
шлюбі (а.с.22,28,69).

У період шлюбу, а саме 04.10.2011 року ОСОБА_1
уклала з ТОВ «САН МОТОРС» Договір
купівлі-продажу автомобіля марки NISSAN
№305/2011 (далі-Договір), за яким Продавець
зобов»язався передати Покупцеві, а
Покупець прийняти у власність і
оплатити автомобіль Qashqai +2SV 2.0 MT 2WD
(а.с.52-58).

Згідно Розділу 2 Договору ціна
автомобіля встановлюється в
національній валюті України в сумі
еквівалентній 29790,00 доларів США.
Покупець оплачує вартість автомобіля
на підставі рахунку-фактури в гривнях
шляхом внесення на розрахунковий
рахунок або в касу продавця в розмірі
100% від вартості автомобіля, що
становить 237506,00грн.

Оплату вартості автомобіля в
зазначеній сумі було проведено 04.10.2011
року, що підтверджується фіскальним
чеком (а.с.59).

Згідно Акту приймання-передачі №305-11-N
від 04.10.2011 року Продавець передав, а
Покупець прийняв новий автомобіль NISSAN
Qashqai +2 в повній комплектації і технічно
-справному стані (а.с.67).

Згідно довідки ВРЕР ДАІ з
обслуговування м. Полтави та
Полтавського району від 17.07.2013р. №11/2-2215
автомобіль NISSAN Qashqai, ДНЗ НОМЕР_1 з
12.10.2011р. по 23.04.2013 року був
зареєстрований за ОСОБА_1, а з 23.04.2013
року та станом на 16.07.2013 року даний
автомобіль зареєстрований на ім»я
ОСОБА_3 (а.с.118).

Факт реєстрації вказаного
автомобіля за ОСОБА_3 підтверджується
також наявним у матеріалах справи
Свідоцтвом про реєстрацію
транспортного засобу серії НОМЕР_2,
виданим 23.04.2013 року (а.с.10).

Відповідно до Звіту з незалежної
оцінки майна від 02.09.2013 року ринкова
вартість легкового автомобіля NISSAN Qashqai,
2011 року випуску, становить 157000,00грн.
(а.с.73-90).

Як убачається з позовної заяви, ОСОБА_1,
в обгрунтування позовних вимог
посилається на те, що грошові кошти на
придбання вказаного автомобіля вона
отримала від свого батька, ОСОБА_3, у
зв»язку з чим між ними 04.10.2011 року було
укладено Договір дарування грошових
коштів, за яким батько передав їй у дар
грошові кошти в сумі 250000,00 гривень
(а.с.98).

Задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив із того, що спірний
автомобіль не є об»єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
незважаючи на те, що він був придбаний в
період шлюбу, а є особистою власністю
ОСОБА_1, оскільки був придбаний за
кошти, які належали їй.

Однак із таким висновком не можна
погодитись з урахуванням наступного.

У відповідності до ч.1 ст.60, ч.1 ст.70
Сімейного кодексу України, майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини (навчання, ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми, хвороба
тощо) самостійного заробітку (доходу).

У разі поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

З матеріалів справи вбачається,
що автомобіль NISSAN Qashqai, ДНЗ НОМЕР_1, 2011
року випуску, був куплений ОСОБА_1 04.10.2011
року, під час проживання у
зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 та
оформлений на своє ім»я.

Доводи позивача стосовно того, що
спірний автомобіль був придбаний за
кошти, які належали особисто їй на
підставі Договору дарування грошових
коштів від 04.10.2011 року колегія суддів
оцінює критично виходячи з наступного.

Згідно ст.193 ЦК України види майна, що
вважаються валютними цінностями, та
порядок вчинення правочинів з ними
встановлюються законом.

Статтею 190 ЦК України передбачено, що
майном як особливим об'єктом
вважаються окрема річ, сукупність
речей, а також майнові права та
обов'язки.

За змістом статей 179, 181 ЦК України річчю
є предмет матеріального світу, щодо
якого можуть виникати цивільні права
та обов'язки. Рухомими речами є речі,
які можна вільно переміщувати у
просторі.

Відповідно до п.5 статті 719 ЦК
України договір дарування валютних
цінностей на суму, яка перевищує
п'ятдесятикратний розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, укладається у письмовій
формі і підлягає нотаріальному
посвідченню.

Згідно Декрету КМУ «Про систему
валютного регулювання і валютного
контролю» від 19.02.1993 року N15-93 "валютні
цінності"- це валюта України - грошові
знаки у вигляді банкнотів,
казначейських білетів, монет і в інших
формах, що перебувають в обігу та є
законним платіжним засобом на
території України (п.1 ст.1 Декрету).

У відповідності до статті 192 ЦК України
законним платіжним засобом,
обов'язковим до приймання за
номінальною вартістю на всій території
України, є грошова одиниця України -
гривня.

Аналіз наведених норм свідчить
про те, що договір дарування грошових
коштів від 04.10.2011 року між ОСОБА_1 та
ОСОБА_3 підлягав нотаріальному
посвідченню, однак, всупереч вимогам
Закону цього зроблено не було.

У відповідності до ч.1 ст.203 ЦПК
України зміст правочину не може
суперечити цьому Кодексу, іншим актам
цивільного законодавства, а також
інтересам держави і суспільства, його
моральним засадам.

Нормою ч.ч.1,2 ст.215 Цивільного кодексу
України встановлено, що підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою третьою, пятою, шостою
статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його
недійсність встановлена законом
(нікчемний правочин). У цьому разі
визнання такого правочину недійсним
судом не вимагається.

Аналогічні роз»яснення містить п.25
Постанови Пленуму Верховного суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» від 06.11.2009 року,
згідно якого необхідно розмежовувати
види недійсності правочинів: нікчемні
правочини - якщо їх недійсність
встановлена законом (частина перша
статті 219, частина перша статті 220,
частина перша статті 224 тощо), та
оспорювані - якщо їх недійсність прямо
не встановлена законом, але одна із
сторін або інша заінтересована особа
заперечує їх дійсність на підставах,
встановлених законом (частина друга
статті 222, частина друга статті 223,
частина перша статті 225 ЦК тощо).

Нікчемний правочин є недійсним
через невідповідність його вимогам
закону та не потребує визнання його
таким судом. Оспорюваний правочин може
бути визнаний недійсним лише за
рішенням суду.

Згідно ч.1 статті 220 ЦК України у разі
недодержання сторонами вимоги закону
про нотаріальне посвідчення договору
такий договір є нікчемним.

Статтею 236 ЦПК України передбачено, що
нікчемний правочин або правочин,
визнаний судом недійсним, є недійсним з
моменту його вчинення.

З урахуванням наведеного укладений між
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договір дарування
грошових коштів від 04.10.2011р. не
відповідає вимогам закону, а саме п.5
статті 719 ЦК України, а, отже, містить
ознаки нікчемного правочину, що, у
відповідності до вимог ч.1 ст.215 ЦК
України є підставою недійсності
правочину.

Відтак, при ухваленні рішення суд
першої інстанції порушив норми
матеріального права, не застосувавши
закон, який підлягав застосуванню, а
тому в цій частині доводи апеляційної
скарги є слушними і такими, що
заслуговують на увагу.

Аналіз наявних у справі доказів дає
підстави для висновку про те, що на
момент відчуження 23.04.2013 року ОСОБА_1
автомобіля NISSAN Qashqai, ДНЗ НОМЕР_1 ОСОБА_3
даний транспортний засіб був придбаний
за спільні кошти та належав до спільної
сумісної власності подружжя ОСОБА_1 та
ОСОБА_4, у разі підтвердження
допустимості і достовірності наданих
позивачем доказів, це могло бути
підставою для збільшення частки одного
з подружжя у спільному майні, без зміни
при цьому його статусу саме як
спільного майна подружжя.

Посилання у позовній заяві та у
запереченнях на скаргу про те, що
заробітна плата ОСОБА_4 за період
1998-2011р.р. становила 63313,81грн., є
безпідставним та не відповідає наявним
у справі доказам, оскільки, згідно
довідки про заробітну плату зазначена
сума становить дохід відповідача лише
за 2011 рік, за 2010 рік його дохід становив
33430,42грн., за 2009 рік-25939,38грн., за 2008
рік-26451,60грн., що підтверджує можливість
придбання спірного автомобіля за
спільні кошти подружжя (а.с.72).

Однак, на момент звернення ОСОБА_1 з
позовом до суду 19.12.2013 року автомобіль
уже належав третій особі ОСОБА_3, чиє
право власності ніким не оспорюється.

З огляду на наведене позовні вимоги до
відповідача ОСОБА_4 є безпідставними.

Таким чином, суд першої інстанції,
задовольняючи позов, неповністю
з"ясував обставини, які мають значення
для справи, неправильно застосував
норми матеріального права, тому
висновки суду не можна визнати такими,
що відповідають обставинам справи.

За таких обставин рішення суду першої
інстанції не відповідає вимогам ст.213
ЦПК України щодо законності і
обгрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст.309 ЦПК
України є підставою для його
скасування та ухвалення нового рішення
про відмову у задоволенні позовних
вимог.

З матеріалів справи також вбачається,
що при зверненні з позовом до суду
ОСОБА_1 не було сплачено судовий збір.
26.12.2013 року позивач звернулася з заявою,
в якій просила відстрочити сплату
судового збору до винесення рішення у
справі, враховуючи її майновий стан та
те, що вона самостійно виховує
малолітню доньку.

Ухвалою судді від 26.12.2013 року
відстрочено ОСОБА_1 сплату судового
збору до ухвалення рішення суду (а.с.30).

Згідно квитанції 4453.325.4 від
27.01.2014р. ОСОБА_1 сплачено 15,00грн.
судового збору (а.с.100).

З огляду на те, що ціна позову
становить 157000,00грн. сума судового збору
має становити 1570,00грн., відтак, доплаті
підлягає 1555,00грн. судового збору, які
необхідно стягнути з позивача в дохід
держави.

Окрім того, у відповідності до
вимог статті 88 ЦПК України з ОСОБА_1
необхідно стягнути на користь ОСОБА_4
785,00грн. сплаченого судового збору.

Згідно із п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України за
наслідками розгляду апеляційної
скарги на рішення суду першої
інстанції апеляційний суд має право
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення по
суті позовних вимог.

Відповідно до п.п.2,3,4 ч.1 ст.309 ЦПК
України підставами для скасування
рішення суду першої інстанції і
ухвалення нового рішення або зміни
рішення є недоведеність обставин, що
мають значення для справи, які суд
вважав встановленими, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
порушення або неправильне
застосування норм матеріального або
процесуального права.

Керуючись ст.ст.303,307, п.п.1,3,4 ч.1 ст.309,316,317
ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4, -
задовольнити частково.

Рішення Ленінського районного суду м.
Полтави від 29 січня 2014 року скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким у
задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до
ОСОБА_4 про визнання майна особистою
власністю одного з подружжя, -
відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 1555,00 (одну тисячу
п»ятсот п»ятдесят п»ять гривень 00коп.)
грн. судового збору в дохід держави.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_4 785,00
(сімсот вісімдесят п»ять гривень 00коп.)
грн. сплаченого судового збору.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення та може бути
оскаржене безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

ГОЛОВУЮЧИЙ:
/підпис/ Т.О. Кривчун

СУДДІ:
/підпис/ П.М. Карнаух

/підпис/ Л.І. Пилипчук

ЗГІДНО:

Суддя Апеляційного суду

Полтавської області:
Т.О. Кривчун