РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.03.2014

Хмельницький міськрайонний суд
Хмельницької області

у складі: головуючого судді -
Заворотної О.Л.

при секретарі - Оніщуку В.В.,
Шкляруку М.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Хмельницький
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, третя особа перша Хмельницька
державна нотаріальна контора про
визнання договору дарування частки
квартири недійсним -

встановив :

В вересні 2013 року ОСОБА_1 звернулась до
суду із позовом до ОСОБА_2, третя особа
перша Хмельницька державна
нотаріальна контора про визнання
договору дарування частки квартири
недійсним, в обґрунтування якого
вказала, що є власником 1/2 квартири
АДРЕСА_1, на підставі договору
дарування від 04.08.2012р. Співвласником
цієї квартири є відповідач ОСОБА_2, якій
на підставі договору дарування від
25.03.1995 року, укладеного між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 належить1/2
частка квартири. ОСОБА_1 вважає що
ОСОБА_3 вказаний договір не підписував,
а отже вказаний договір є недійсним в
силу ст. 41,44,48 ЦК України (в ред.1963р.).

В судовому засіданні позивач,
представник позивача позові
підтримали та просили задоволити в
повному обсязі.

Представник відповідача в судовому
засіданні проти позов не визнав, надав
суду заперечення в яких вказав, що на
підставі договору дарування 25.03.1995р.,
посвідченого державним нотаріусом
першої Хмельницької державної
нотаріальної контори, ОСОБА_2 є
власником 1/2 частки квартири АДРЕСА_1.
Даний договір дарування не порушує
прав позивача, крім того представник
позивача заявив клопотання про
застосування строків позовної
давності, оскільки позивачу стало
відомо про укладення договору не 2003
році, а в 1995 році.

Представник третьої особи першої
Хмельницької державної нотаріальної
контори в судове засідання не з'явився,
подав до суду клопотання, в якому
справу просить слухати за відсутності
представника.

Суд заслухавши пояснення сторін,
дослідивши матеріали справи, встановив
наступні обставини справи та
відповідні їм правовідносини.

Відповідно до договору дарування від
25.03.1995 року, посвідченого державним
нотаріусом першої Хмельницької
державної нотаріальної
контори,зареєстрованого в реєстрі за
№5-1572, ОСОБА_3 подарував а ОСОБА_2
прийняла у дар 1/2 (одну другу) частину
квартири АДРЕСА_1. Ця частина квартири
належала дарителю ОСОБА_3 на підставі
свідоцтва про право власності на житло,
виданого 25.06.1993р. згідно розпорядження
від 25.06.1993р. за № 4078 та зареєстрованого
в Хмельницькому БТІ під № 9827.

ОСОБА_1 є власником 1/2 частини квартири
АДРЕСА_1 на підставі договору дарування
укладеного 04.08.2012р., посвідченого
приватним нотаріусом Хмельницького
міського нотаріального округу ОСОБА_5

Допитана в якості свідка в судовому
засіданні позивач ОСОБА_1 суду
пояснила, що в 1995 році ОСОБА_6
подарувала свою частку квартири онуку
ОСОБА_7, від імені онука договір
підписувала позивач. Проте в 1998 році за
рішенням Хмельницького міського суду
вказаний договір визнано недійсним на
підставі ст.56 ЦК України (в ред.1963р.).

Відповідно до ч. 1 ст. 41 ЦК України ( в
ред. 1963 року) угодами визнаються дії
громадян і організацій, спрямовані на
встановлення, зміну або припинення
цивільних прав або обов'язків.

Відповідно до ст. 44 ЦК України ( в ред. 1963
року) письмові угоди повинні бути
підписані особами, які їх укладають.

Відповідно до ст. 48 ЦК України ( в ред. 1963
року) недійсною є та угода, що не
відповідає вимогам закону, в тому
числі ущемлює особисті або майнові
права неповнолітніх дітей.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму ВСУ
від N 3 від 28.04.78р. «Про судову практику в
справах про визнання угод недійсними»
за правилами ст.48 ЦК угода визнається
недійсною при невідповідності її не
тільки законові, а й іншим актам,
виданим органами державної влади і
управління в межах наданої їм
компетенції. Стаття 48 ЦК
застосовується при порушенні
встановленого порядку вчинення
громадянами і організаціями дій,
спрямованих на встановлення, зміну чи
припинення цивільних прав і обов'язків,
при ущемленні угодою особистих або
майнових прав неповнолітніх дітей, а
також в інших випадках їх
невідповідності вимогам чинного
законодавства, якщо для них не
встановлені особливі правила
визнання угод недійсними (статті 45-47,
49-58 ЦК). У разі визнання угоди
недійсною за ст.48 ЦК суд повинен у
рішенні послатися і на нормативний
акт, вимогам якого угода не відповідає.

Відповідно до п. 4 Прикінцевих та
перехідних положень ЦК України (ред.
2003р.) щодо цивільних відносин, які
виникли до набрання чинності Цивільним
кодексом України, положення цього
Кодексу застосовуються до тих прав і
обов'язків, що виникли або продовжують
існувати після набрання ним чинності.

Відповідно до ст.ст. 203, 215 ЦК України
зміст правочину не може суперечити
цьому кодексу, актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства його моральним
засадам. Особа яка, вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Недійсним є правочин, що не відповідає
вимогам закону. Недійсними оспорювані
правочини можуть вважаться лише за
умови доведеності фактів, що свідчать
про порочність даного правочину.

Відповідно до висновку судової
почеркознавчої експертизи від 20.02.2014р.
№2380/2381/13-21 підпис від імені ОСОБА_3 в
графі «Даритель» договору дарування
частки квартири АДРЕСА_1 від 25.03.1995р.,
укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4,
зареєстрованого в реєстрі №5-1572,
виконано самим ОСОБА_3.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму
Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009
року «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними» відповідно до
частини першої статті 215 ЦК підставою
недійсності правочину є
недодержання стороною (сторонами)
вимог, які встановлені статтею 203 ЦК,
саме на момент вчинення правочину.

Відповідно до п. 3 ст. 215 ЦК України
вимога про визнання оспорюваного
правочину недійсним може бути
пред'явлена тільки особами,
визначеними у ЦК й інших законодавчих
актах, що встановлюють оспорюваність
правочинів - а саме, однією зі сторін,
або заінтересованою стороною, тобто
права яких вже порушені укладенням
договору. ОСОБА_1 не є особою, право
власності якої, на предмет договору
дарування порушено при укладенні цього
договору.

Враховуючи вищевикладене, позов ОСОБА_1
до ОСОБА_2, третя особа перша
Хмельницька державна нотаріальна
контора про визнання договору
дарування частки квартири від 25.03.1995р.
недійсним, задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 61, 88, 209, 212, 213, 215 ЦПК
України, ст.ст. 41,44,48 ЦК України (в ред.
1963р.), ст.ст. 203, 215 ЦК України (в ред. 2003р
постановою Пленуму Верховного Суду
України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову
практику розгляду цивільних справ про
визнання правочинів недійсними», суд -

вирішив:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа
перша Хмельницька державна
нотаріальна контора про визнання
договору дарування частки квартири
недійсним - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може
бути подана протягом 10 днів з дня його
проголошення до Апеляційного суду
Хмельницької області, через
Хмельницький міськрайонний суд.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом 10 днів з дня отримання копії
цього рішення.

Суддя: