Єдиний унікальний номер 259/1266/13-ц
Номер провадження 22-ц/775/879/2014
Справа № 22ц/775/879/2014
Єдиний унікальний номер 0531/1266/13-ц
Головуючий в 1 інстанції Добнєв С.
Доповідач Канурна О.Д.
03 лютого 2014 року
Апеляційний суд Донецької
головуючого: Санікової О. С.
суддів: Кіянової С.В.,
при секретарі Забавіній М.О.
розглянувши у відкритому
судовому засіданні в м. Донецьку
апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2, в
інтересах якого діє ОСОБА_1, ОСОБА_3, в
інтересах якої діє ОСОБА_4 на рішення
Куйбишевського районного суду м.
Донецька від 29 листопада 2013 року у
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2,
треті особи: ОСОБА_1, УГІРФО ГУ МВС
України в Донецькій області в особі
ВГІРФО Куйбишевського РВ ДМУ ГУМВС
України в Донецькій області про
усунення перешкод у здійсненні права
власності, виселення та зняття особи з
реєстраційного обліку та зобов'язання
вчинити певні дії, зустрічний позов
ОСОБА_2, ОСОБА_1, третя особа: приватний
нотаріус Донецького міського
нотаріального округу ОСОБА_5 про
визнання договору купівлі продажу
частково недійним, визнання права
власності за кожним по 1/3 частині
квартири, усунення перешкод в
користуванні жилим приміщенням,-
Рішенням Куйбишевського районного
суду м. Донецька від 29 листопада 2013 року
у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_2,
треті особи: ОСОБА_1, УГІРФО ГУ МВС
України в Донецькій області в особі
ВГІРФО Куйбишевського РВ ДМУ ГУМВС
України в Донецькій області про
усунення перешкод у здійсненні права
власності, виселення та зняття особи з
реєстраційного обліку та зобов'язання
вчинити певні дії відмовлено у повному
обсязі.

У задоволенні зустрічного позову
ОСОБА_2, ОСОБА_1, третя особа: приватний
нотаріус Донецького міського
нотаріального округу ОСОБА_5 про
визнання договору купівлі продажу
частково недійсним, визнання права
власності за кожним по 1/3 частини
квартири, усунення перешкод в
користуванні жилим приміщенням
відмовлено у повному обсязі.

З вказаним рішенням суду не
погодились ОСОБА_1, ОСОБА_2, в інтересах
якого діє ОСОБА_1 і оскаржили його в
апеляційному порядку. В обгрунтування
апеляційної скарги посилаються на те,
що висновки суду першої інстанції не
відповідають обставинам справи.
Просять суд апеляційної інстанції
скасувати рішення суду першої
інстанції і ухвалити нове рішення, яким
визнати частково недійсним в частині
покупця договір купівлі-продажу
квартири за адресою: АДРЕСА_1 від 22
грудня 2011 року, який зареєстрований
приватним нотаріусом Донецького
міського нотаріального округу ОСОБА_5,
визнав покупцями квартири,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1
ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3. Визнати за
ОСОБА_2 право власності на 1/3 частини
квартири за адресою: АДРЕСА_1; за ОСОБА_1
право власності на 1/3 квартири за
адресою: АДРЕСА_1. Зобов'язати ОСОБА_3 не
чинити перешкод у користуванні
квартирою за адресою: АДРЕСА_1.

З вказаним рішенням суду не
погодилась ОСОБА_3, в інтересах якого
діє ОСОБА_4 і оскаржила його в
апеляційному порядку. В обгрунтування
апеляційної скарги посилається на те,
що суд першої інстанції при ухваленні
рішення по первісному позову не
прийняв до уваги важливі факти та не
надав їм належної правової оцінки.
Просить суд апеляційної інстанції
змінити рішення суду в частині
первісного позову та ухвалити нове
рішення, яким первісний позов
задовольнити в повному обсязі. В іншій
частині рішення суду залишити без змін.

В судове засідання апеляційного
суду ОСОБА_2 не з'явилася, хоча
своєчасно і належним чином була
повідомлена про час і місце розгляду
справи, що підтверджується
телефонограммою, зареєстрованою в
журналі телефонограмм № 2 за № 1328 (а.с.
172).

В судове засідання апеляційного
суду приватний нотаріус Донецького
міського нотаріального округу ОСОБА_5
не з'явився, хоча своєчасно і належним
чином був повідомлений про час і місце
розгляду справи, що підтверджується
повідомленням про вручення поштового
відправлення, надав до суду письмову
заяву про розгляд справи в його
відсутність.

Заслухавши суддю-доповідача,
вислухавши пояснення ОСОБА_1,
представника ОСОБА_1 - ОСОБА_7, ОСОБА_3,
представника ОСОБА_3 - ОСОБА_4,
дослідивши матеріали справи,
апеляційний суд вважає необхідним
відхилити апеляційні скарги ОСОБА_1,
ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_1,
ОСОБА_3, в інтересах якої діє ОСОБА_4 з
наступних підстав.

Частиною 1 статті 308 ЦПК України
передбачено, що апеляційний суд
відхиляє апеляційну скаргу і залишає
рішення без змін, якщо визнає, що суд
першої інстанції ухвалив рішення з
додержанням норм матеріального і
процесуального права.

Судом першої інстанції встановлено, що
позивач по первісному позову ОСОБА_3
відповідно до договору купівлі-продажу
від 22.12.2011 року, посвідченого приватним
нотаріусом Донецького міського
нотаріального округу ОСОБА_5 та
зареєстрованого в реєстрі за № 11853, є
власником трикімнатної квартири,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1.
Згідно витягу про державну реєстрацію
прав від 10.01.2012, наданого Комунальним
підприємством бюро технічної
інвентаризації м. Донецька ОСОБА_3
належить на праві власності 1/1 частки
вказаної квартири.

Разом з позивачем у даній квартирі
зареєстровані її чоловік - ОСОБА_8 та її
бабуся - ОСОБА_2, яка проживає у вказаній
квартирі по наступний час. Позивач по
первісному позову після купівлі даної
квартири за власним бажанням
зареєструвала відповідача ОСОБА_2

Статтею 47 Конституції України
передбачено, що кожен має право на
житло. Ніхто не може бути примусово
позбавлений житла інакше як на
підставі закону за рішенням суду.

Як вбачається із ст. 319 ЦК України,
власник володіє, користується,
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд. Власник має право
вчиняти щодо свого майна будь-які дії,
які не суперечать закону. При
здійсненні своїх прав та виконанні
обов'язків власник зобов'язаний
додержуватися моральних засад
суспільства.

Відповідно до ст. 109 ЖК України,
виселення із займаного жилого
приміщення допускається з підстав,
установлених законом. Виселення
проводиться добровільно або в судовому
порядку.

Судом першої інстанції встановлено, що
відповідно до ст. 64 ЖК України,
відповідач по первісному позову
ОСОБА_2 є членом сім'ї позивача по
первісному позову ОСОБА_3, оскільки
вона є рідною бабусею позивача, з 18.01.2012
вони проживають разом.

Статтею 157 Житлового кодексу України
передбачено, що членів сім'ї власника
жилого будинку (квартири) може бути
виселено у випадках, передбачених
частиною 1 статті 116 цього Кодексу.
Виселення провадиться у судовому
порядку без надання іншого жилого
приміщення.

Відповідно до частини 1 ст. 116 ЖК
України, якщо наймач, члени його сім'ї
або інші особи, які проживають разом з
ним, систематично руйнують чи псують
жиле приміщення, або використовують
його не за призначенням, або
систематичним порушенням правил
соціалістичного співжиття роблять
неможливим для інших проживання із
ними в одній квартирі чи в одному
будинку, а заходи запобігання і
громадського впливу виявились
безрезультатними, виселення винних на
вимогу наймодавця або інших
заінтересованих осіб провадиться без
надання іншого жилого приміщення.

Як вбачається із частини 2 статті 116 ЖК
України, осіб, які підлягають виселенню
без надання іншого жилого приміщення
за неможливістю спільного проживання,
може бути зобов'язано судом замість
виселення провести обмін займаного
приміщення на інше жиле приміщення,
вказане заінтересованою в обміні
стороною.

Згідно частини 3 вищевказаної статті,
осіб, які самоправно зайняли жиле
приміщення, виселяють без надання їм
іншого жилого приміщення.

Пунктом 17 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 12 квітня 1985
року №2 «Про деякі питання, що виникли в
практиці застосування судами
Житлового кодексу України»
передбачено, що при вирішенні справ про
виселення на підставі ст.116 Житлового
Кодексу України осіб, які систематично
порушують правила співжиття і роблять
неможливим для інших проживання з ними
в одній квартирі або будинку, слід
виходити з того, що при триваючій
антигромадській поведінці виселення
винного може статися і при повторному
порушенні, якщо раніше вжиті заходи
попередження або громадського впливу
не дали позитивних результатів.
Маються на увазі, зокрема, заходи
попередження, що застосовуються
судами, прокурорами, органами
внутрішніх справ, адміністративними
комісіями виконкомів, а також заходи
громадського впливу, вжиті на зборах
жильців будинку чи членів ЖБК, трудових
колективів й іншими громадськими
організаціями за місцем роботи або
проживання відповідача (незалежно від
прямих вказівок з приводу можливого
виселення).

Частиною 1 статті 60 ЦПК України
передбачено, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Висновок суду першої інстанції про те,
що доказів порушень відповідачем по
первісному позову ОСОБА_2 правил
співжиття та безрезультатівність
застосування заходів попередження і
громадського впливу позивачем по
первісному позову суду не надано, а
відсутність доказів є підставою для
відмови в задоволенні позову про
виселення, є законним і обгрунтованим.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3, в
інтересах якої дії ОСОБА_4 про те, що в
позовній заяві позивачка посилалась на
порушення відповідачкою її прав,
передбачених нормами цивільного
законодавства, а саме порушення вимог
ст.ст. 316, 319, 321 ЦК України та статтю 41
Конституції України, тобто норм, які
регулюють захист права власності, але
суд першої інстанції застосував норми
іншого законодавства, а саме ст.ст. 109, 64,
157, 116 Житлового Кодексу України, у
зв'язку з чим має місце неправильне
застосування норм матеріального
права, не заслуговують на увагу,
оскільки в позовній заяві саме позивач
просила усунути перешкоди у здійсненні
нею права власності шляхом виселення
ОСОБА_2, а питання про виселення
регулюється також і Житловим кодексом
України, який передбачає правові
підстави виселення і тому суд першої
інстанції правильно застосував при
вирішенні данного спору норми ЖК
України.

Доводи апеляційної скарги позивача по
первісному позову про те, що
відповідачка ОСОБА_2 взагалі
унеможливлює позивачу нормальним
чином користуватися квартирою для
свого життя та життя своєї родини, не
заслуговують на увагу, оскільки
частиною 4 статті 60 ЦПК України
передбачено, що доказування не може
грунтуватися на припущеннях.

Доводи апеляційної скарги позивача по
первісному позову про те, що зняття
відповідачки з реєстраційного обліку є
саме компетенцією суду також не
заслуговують на увагу, оскільки
позовні вимоги про зняття особи з
реєстрації є такими, що не відповідають
положенням статті 16 ЦК України;
відповідно до статті 7 Закону України
«Про свободу пересування та вільний
вибір місця проживання в Україні»
зняття з реєстрації місця проживання
здійснюється, зокрема, на підставі
заяви особи або її законного
представника; судового рішення, яке
набрало законної сили, про позбавлення
права власності на житлове приміщення
або права користування житловим
приміщенням, про виселення, про
визнання особи безвісно відсутньою або
оголошення її померлою; свідоцтва про
смерть.

22.12.2011р. приватним нотаріусом
Донецького міського нотаріального
округу було укладено два договори
купівлі-продажу. За першим договором
купівлі-продажу ОСОБА_3, ОСОБА_1 та
ОСОБА_2 продали однокімнатну квартиру,
розташовану за адресою: АДРЕСА_2.

Відповідно до другого договору
купівлі-продажу ОСОБА_3 в цей же день
22.12.2011р. придбала трикімнатну квартиру,
розташовану за адресою: АДРЕСА_1. Саме
цей договір позивачі по зустрічному
позову просили визнати частково
недійсним в частині покупців, оскільки
наполягають на тому, що вказана
квартира була придбана за спільні
кошти ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_2
отримані за продаж однокімнатної
квартири, а тому ОСОБА_2 та ОСОБА_1 також
вважають себе покупцями.

Частиною 1 ст. 203 ЦК України
передбачено, що зміст правочину не
може суперечити цьому Кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також інтересам держави і суспільства,
його моральним засадам.

Як вбачається із частини 2 вищевказаної
статті, особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності.

Відповідно до частини 3 вищевказаної
статті, волевиявлення учасника
правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.

Частиною 5 статті 203 ЦК України
передбачено, що правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини 3 ст.215 ЦК України
передбачено, якщо недійсність
правочину прямо не встановлена
законом, але одна із сторін або інша
заінтересована особа заперечує його
дійсність на підставах, встановлених
законом,такий правочин може бути
визнаний судом недійсним (оспорюваний
правочин).

Висновок суду першої інстанції про те,
що позовні вимоги в частині визнання
договору купівлі-продажу частково
недійсним не знайшли свого
підтвердження в судовому засіданні, у
зв'язку з чим в їх задоволенні треба
відмовити, є законним і обгрунтованим.

Доводи апеляційної скарги позивачів по
зустрічному позову про те, що квартира
АДРЕСА_1 була придбана за гроші
отримані від продажу квартири АДРЕСА_2,
в якій позивачі по зустрічному позову
та ОСОБА_3 мали свої частки, не
заслуговують на увагу , оскільки як
вбачається із матеріалів справи
відповідно до договору купівлі-продажу
від 22.12.2011 року ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_1
передали у власність ОСОБА_9 квартиру,
розташовану за адресою: АДРЕСА_2.
Продаж квартири вчинено за
домовленістю сторін за 18441,00 грн. (а.с. 50);
відповідно до
договору купівлі-продажу квартири від
22.12.2011 року ОСОБА_3 прийняла у
власність квартиру, розташовану за
адресою: АДРЕСА_1. Продаж квартири
вчинено за домовленістю сторін за 77831
грн. (а.с. 8-9). Суд апеляційної інстанції
погоджується з висновком суду першої
інстанції про те, що доказів того, що
спірну квартиру було придбано за
спільні кошти сторін, суду не надано.

Доводи апеляційної скарги позивачів по
зустрічному позову про те, що укладення
договору купівлі-продажу на своє ім'я
іншою особою тягне за собою визнання
його недійсним в частині покупця, не
заслуговують на увагу, оскільки
відповідно до статті 655 ЦК України, за
договором купівлі-продажу одна сторона
(продавець) передає або зобов'язується
передати майно (товар) у власність
другій стороні (покупцеві), а покупець
приймає або зобов'язується прийняти
майно (товар) і сплатити за нього певну
грошову суму. Договір купівлі-продажу
від 22.12.2011 року, укладений між ОСОБА_10,
ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та
ОСОБА_3 відповідно до статті 209 ЦК
України нотаріально посвідчений,
відповідно до статті 210 ЦК України
пройшов державну реєстрацію.

Апеляційний суд не бере до уваги також
інші доводи апеляційної скарги
позивачів по зустрічному позову,
оскільки суд першої інс танції
правильно встановив правовідносини,
які уклалися між сторонами і дав їм
належну правову оцінку.

Виходячи із встановлених судом
обставин, наданих сторонами доказів та
вимог закону, суд першої інстанції
правильно прийшов до висновку про
відмову в задоволенні позовних вимог
як по первісному позову, так і по
зустрічному позову.

Суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального і процесуального закону,
тому апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2,
в інтересах якого діє ОСОБА_1, ОСОБА_3, в
інтересах якої діє ОСОБА_4 підлягають
відхиленню, а рішення суду першої
інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст. ст. 308, 315 ЦПК
України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_1, ОСОБА_2, в
інтересах якого діє ОСОБА_1, ОСОБА_3, в
інтересах якої діє ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Куйбишевського районного суду
м. Донецька від 29 листопада 2013 року
залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржена протягом 20 днів
з дня набрання законної сили
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Судді: