Єдиний унікальний номер 2-934/11
Номер провадження 22-ц/775/2006/2014
Головуючий у 1 інстанції:
Доповідач: Лісовий О.О.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

18 березня 2014 року
Апеляційний суд Донецької області в
складі:

Головуючого ЛІСОВОГО О.О.,

Суддів: КІЯНОВОЇ С.В., ІВАНОВОЇ А.П.

При секретарі ГАНЖЕЛА М.П.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Донецьку

цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1

на рішення Кіровського районного суду
м. Макіївки Донецької області від 15
листопада 2013 року по цивільній справі
за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання майна спільною сумісною
власністю подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Кіровського районного суду м.
Макіївки Донецької області від 15
листопада 2013 року у задоволені
позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання майна спільною сумісною
власністю подружжя відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду скасувати та ухвалити
нове рішення, яким задовольнити її
позовні вимоги, посилаючись на те, що
судом першої інстанції порушені норми
матеріального та процесуального права,
в обґрунтування доводів апеляційної
скарги зазначає, що підставою для
ухвалення рішення було те, що будинок
був придбаний ОСОБА_2 на кошти, що
належали йому особисто від продажу
автомобіля, який був подарований
ОСОБА_5, проте ці висновки не
відповідають обставинам справи,
оскільки дарування автомобіля було в
усній формі, питання належного
оформлення договору дарування не
розглядалось, за кошти які були
виручені за продаж подарованого
автомобілю було придбано інший
автомобіль, а не будинок.

У жовтні 2008 року ОСОБА_1 звернулась до
суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання
нерухомого майна - жилого будинку
спільною сумісною власністю подружжя
та визнання права власності на ?
частину будинку, в подальшому
уточнювала свої позовні вимоги і
остаточно просила визнати житловий
будинок, придбаний за договором
купівлі-продажу від 25.07.2002 року,
загальною площею 70,30 кв. м, житловою
площею 52.40 кв. м, розташований за
адресою АДРЕСА_1 спільною сумісною
власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2,
зазначивши, що з відповідачем по справі
вона знаходилася у зареєстрованому
шлюбі з 1998 року по 2008 рік, під час
сумісного життя згідно договору
купівлі - продажу, посвідченого
нотаріально від 25 липня 2002 року, вони
придбали житловий будинок АДРЕСА_1
житловою площею 52,40 кв.м., право
власності на який було зареєстровано
на відповідача ОСОБА_2, зазначений
будинок придбано за 7 325 грн., що
зафіксовано у названому договорі.

Після розірвання шлюбу відповідач
відмовляється добровільно розділити
будинок, висловлює наміри щодо
позбавлення її права на зазначений
будинок.

Заслухавши доповідача, позивачку та її
представника, які підтримали доводи
апеляційної скарги та просили їх
задовольнити, представників
відповідача, які просили рішення суду
залишити без змін, заперечуючи проти
апеляційної скарги позивачки,
дослідивши матеріали цивільної справи,
апеляційний суд вважає, що апеляційна
скарга підлягає задоволенню, рішення
суду підлягає скасуванню з ухваленням
по справі нового рішення про
задоволення позову відповідно до вимог
ст. 309 ЦПК України за таких підстав.

Відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 11 ЦПК
України суд розглядає справи не інакше
як за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених ними вимог і
на підставі доказів сторін та інших
осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень.

Судом першої інстанції
встановлено, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1
зареєстрували шлюб 28 вересня 1998 року в
Макіївському відділі реєстрації актів
цивільного стану Макіївського
міського управління юстиції, актовий
запис №1478., шлюбний договір при
реєстрації шлюбу не укладався, від
сумісного проживання сторони мають
дитину ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1 а.с. 6)

Шлюб між сторонами розірвано 1 липня
2008 року, що підтверджено відповідним
актовим записом у Книзі реєстрації
розірвань шлюбів Макіївського відділу
реєстрації актів цивільного стану
Макіївського міського управління
юстиції № 298.

Згідно договору купівлі - продажу,
посвідченого приватним нотаріусом
Макіївського міського нотаріального
округу ОСОБА_4 від 25 липня 2002 року,
житловий будинок АДРЕСА_1 житловою
площею 52,40 кв.м., належить на праві
власності ОСОБА_2. Зазначений будинок
придбано за 7 325 грн., що зафіксовано у
названому договорі (т. 1 а.с.7).

Право власності ОСОБА_2 на вказане
нерухоме майно зареєстровано в
Комунальному підприємстві «Бюро
технічної інвентаризації м. Макіївки»
5 серпня 2002 року, про що зроблено
відповідний запис № 8077.

За даними технічного паспорту по
договору купівлі - продажу від 25 липня
2002 року житловий будинок АДРЕСА_1
житлового будинку літ. «А-1» загальною
площею 70, 30 кв. м., у тому числі житловою
площею 52,40 кв.м., вбиральні літ «Г-1»,
гаражу літ. «Д-1».

Відмовляючи у задоволенні позовних
вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання
майна - вказаного вище будинку спільною
сумісною власністю подружжя, суд
першої інстанції обґрунтував своє
рішення тим, що спірний будинок був
придбаний за кошти відповідача, які він
отримав від реалізації автомобіля
ГАЗ-31029, державний номер НОМЕР_1, який
хоч і належав на праві власності діду
відповідача - ОСОБА_2, однак знаходився
у фактичному користуванні
відповідача, як дарунок від діда.

Однак такі висновки суду першої
інстанції є помилковими.

Відповідно до вимог ч. 7 ст. 57 СК України,
якщо у придбання майна вкладені крім
спільних коштів і кошти, що належали
одному із подружжя, то частка у цьому
майні, відповідно до розміру внеску, є
його особистою приватною власністю.

Не визнаючи позовні вимоги ОСОБА_1,
відповідач стверджував, що спірний
будинок був придбаний ним за рахунок
коштів, отриманих ним від продажу
автомобілю «ГАЗ 31029», державний
номерний знак НОМЕР_1, який подарував
йому дід - ОСОБА_5 до реєстрації шлюбу
з позивачкою.

Не погоджуючись з рішенням суду першої
інстанції та вказаними ствердженнями
відповідача, апеляційний суд виходить
з наступного:

З інформації Макіївського РЄВ ДАІ при
УМВС України в Донецькій області
вбачається, що автомобіль марки «ГАЗ
31029», державний номерний знак НОМЕР_1, на
підставі довідки - розрахунку, виданої
28 березня 1996 року був дійсно
зареєстрований на ім'я ОСОБА_5,
ІНФОРМАЦІЯ_2.

2 серпня 2001 року вищевказаний
автомобіль знятий з обліку для
реалізації.

11 серпня 2001 року автомобіль
зареєстровано на ім'я ОСОБА_6,
ІНФОРМАЦІЯ_3, а 14 листопада 2008 року
зазначений автомобіль знято з обліку
для реалізації, за довіреністю
виданою державним нотаріусом 22 липня
2008 року.

Документи, які були підставою для
реєстрації та зняття з обліку
вищевказаного автомобілю знищені за
закінченням строків їх збереження (т.1
а.с. 145).

Таким чином по справі відсутні
будь-які правоустановчі документи про
те, що зазначений автомобіль «ГАЗ 31029»,
державний номерний знак НОМЕР_1, був
подарований відповідачу та належав
йому на праві власності, останній міг
як власник розпоряджатися, в тому числі
і продати його, тому пояснення свідка
ОСОБА_7, надані у суді першої інстанції
про те, що у 2001 році придбав у
відповідача автомобіль «ГАЗ 31029»,
державний номерний знак НОМЕР_1
сумнівні.

Представник відповідача в судовому
засіданні - ОСОБА_6, яка є матір'ю
останнього, також стверджувала, що
вказаний автомобіль був проданий гр.
ОСОБА_7 у 2001 році по довіреності і
гроші від продажу автомобіля були
витрачені відповідачем на купівлю
спірного будинку.

Однак такі пояснення представника
відповідача також викликають сумнів,
оскільки як вбачається з копії
нотаріально посвідченої довіреності
від 19.11.2001 року, ОСОБА_6 доручала ОСОБА_7
тільки управляти автомобілем «ГАЗ 31029»,
державний номерний знак НОМЕР_1,
зазначена довіреність не свідчить про
продаж вказаного автомобілю.

Таким чином відповідач відповідно до
вимог ст. 60 ЦПК України не надав доказів
про те, що автомобіль «ГАЗ 31029»,
державний номерний знак НОМЕР_1,
належав йому на праві власності, був
проданий ним у 2001 році, а гроші від
його реалізації витрачені на купівлю
спірного будинку у 2002 році.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 60
Сімейного кодексу України, майно,
набуте подружжям за час шлюбу, належить
дружині та чоловікові на праві
спільної сумісної власності незалежно
від того, що один з них не мав з поважної
причини / ведення домашнього
господарства, догляд за дітьми,
хвороба, тощо/ самостійного заробітку
/доходу/.

Оскільки спірний будинок був придбаний
у липні 2002 року, тоб-то під час шлюбу
сторін, він належить на праві спільної
сумісної власності сторонам по справі,
незалежно від того, що позивачка не
працювала в той час, оскільки доглядала
за дитиною - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 314, 316 ЦПК України
апеляційний суд -

В И Р І
Ш И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1
задовольнити.

Рішення Кіровського районного суду м.
Макіївки Донецької області від 15
листопада 2013 року скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про
визнання майна спільною сумісною
власністю подружжя задовольнити.

Визнати житловий будинок, придбаний за
договором купівлі-продажу від 25.07.2002
року, загальною площею 70,30 кв. м,
житловою площею 52.40 кв. м, розташований
за адресою АДРЕСА_1 спільною сумісною
власністю подружжя ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Рішення апеляційного суду набирає
законної сили з моменту проголошення
та може бути оскаржене в касаційному
порядку протягом двадцяти днів
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ.

Головуючий:
Судді: