Справа № 761/9324/13-ц
Провадження №2/761/241/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

27 лютого 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді
Сіромашенко Н.В.,

при секретарі Панченко
І.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду в м. Києві
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, 3-я особа: ОСОБА_3 про
встановлення факту, визнання права
власності та зустрічною позовною
заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_1, 3-я особа:
Приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу
Авдієнко Віктор Петрович про визнання
права власності на спадкове майно, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду
з позовом до ОСОБА_2 з позовом, в якому
просить встановити факт проживання
однією сім'єю з ОСОБА_5 з 1994 року по день
його смерті до ІНФОРМАЦІЯ_1; визнати за
нею, спадкоємцем четвертої черги за
законом, право на спадкування майна
спадкодавця ОСОБА_5 у першій черзі;
визнати за нею ? частку у праві
власності на квартиру АДРЕСА_1, як на
частину спільного сумісного майна,
набутого за час спільного проживання, ?
частку квартири в порядку спадкування.

В обґрунтування позовних вимог
посилається на те, що з 1994 року вона та
ОСОБА_5 18 років проживали однією сім'єю
в квартирі АДРЕСА_1, були пов'язані
спільним побутом, мали взаємні права та
обов'язки, подавали заяву про державну
реєстрацію шлюбу. За час подружнього
життя виховували доньку ОСОБА_3, вели
спільне господарство, мали спільний
бюджет, підтримували одне одного, разом
подорожували, займались садівництвом
на придбаній на спільні кошти
земельній ділянці в с. Старі Петрівці
Вишгородського району Київської
області, будували спільний дім,
доглядали хвору матір ОСОБА_5 до самої
смерті. ОСОБА_5 страждав гіпертонічною
хворобою другої стадії, кризовими
приступами головної болі, серцевими
перебоями, підвищеною втомленістю, що
було пов'язано з виконанням ним
службових обов'язків по ліквідації
наслідків аварії на ЧАЕС, в 2005 році
втратив 25% професійної працездатності,
постійно знаходився в тяжкому
фізичному стані, в зв'язку із
проблемами зі здоров'ям і потребував
стороннього догляду. За свої кошти вона
придбавала ліки та інші засоби,
необхідні для лікування та покращення
стану його здоров'я. Також оплачувала
витрати на комунальні послуги та
утримання і ремонт квартири,
спеціальне харчування, оскільки коштів
чоловіка не вистачало на покриття всіх
необхідних витрат. Чоловік мав
отримати групу інвалідності, його
життєдіяльність була обмежена, в
зв'язку з рядом захворювань не міг
займатися активною трудовою
діяльністю. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер.
Всі витрати по організації похорон,
похованню, поминках несла вона. Після
його смерті відкрилась спадщина, яка
складається з квартири АДРЕСА_1, що
належала йому та його матері ОСОБА_6.
Спірна квартира належала їм в рівних
частках кожному на праві приватної
власності.

В судовому засіданні позивачка та її
представник позовні вимоги підтримали
в повному обсязі.

Відповідачка проти позову
заперечувала та звернулась до суду з
зустрічним позовом до ОСОБА_1, в якому
просила визнати за нею право на
спадщину за спадкодавцем ОСОБА_5, а саме
- квартиру АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_5
та його матері ОСОБА_6, та на земельну
ділянку загальною площею 0,044 га.,
розташовану на території садового
товариства «Колективна праця» села
Старі Петрівці Вишгородського району
Київської області, яка належала
спадкодавцю.

В обґрунтування зустрічного
позову посилається на те, що вона є
сестрою ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1.
Після його смерті відкрилась спадщина,
яка складається з квартири АДРЕСА_1 та
земельна ділянка загальною площею 0,044
га., розташована на території садового
товариства «Колективна праця», с. Старі
Петрівці, Вишгородського району,
Київської області. Його мати - ОСОБА_6,
яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2, проживала
разом з ним в спірній квартирі і після
її смерті він прийняв спадкове майно, а
саме ? частини квартири.

Брат за свого життя не підтримував
шлюбних стосунків з позивачкою по
первісному позову ОСОБА_1, не мав
спільного бюджету та домашнього
господарства, а тому її вимоги не
підлягають задоволенню.

В судовому засіданні ОСОБА_2 та її
представник зустрічний позов
підтримали та просили його
задовольнити.

Позивачка за первісним позовом ОСОБА_1
та її представник зустрічний позов не
визнали, просили відмовити в його
задоволенні.

Представник третьої особи ОСОБА_3
позовні вимоги ОСОБА_1 підтримав та
просив їх задовольнити, в задоволенні
зустрічного позову просив відмовити та
пояснив, що ОСОБА_3 з дитинства
проживала з батьками - ОСОБА_5 та
ОСОБА_1, в квартирі АДРЕСА_1, а її бабуся
ОСОБА_7 та ОСОБА_8 проживали в квартирі
НОМЕР_1 за вищевказаною адресою, батьки
жили разом вели спільне господарство,
мали спільний бюджет.

Після смерті батька, ОСОБА_3
відмовилась від належної їй долі в
спадщині на користь матері. Батько
ніколи не згадував про сестру ОСОБА_2.
А сім'ї всі знали, що батька усиновила
бабуся ОСОБА_2 після смерті її другого
чоловіка.

Третя особа - приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу Авдієнко Віктор Петрович - в
судове засідання не з'явився, про час та
місце розгляду справи повідомлений
належним чином, про причини неявки суд
не сповіщав, тому суд вважає за можливе
розглянути справу у його відсутність.

Суд, вислухавши пояснення сторін та їх
представників, представника третьої
особи, свідків, дослідивши матеріали
справи, приходить до наступного.

Судом встановлено, що відповідно до
Свідоцтва про право власності на житло
від 22.08.1995 року, виданого Відділом
приватизації державного житлового
фонду Шевченківського виконкому м.
Києва, квартира АДРЕСА_1 належить на
праві приватної спільної власності
ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в рівних частинах
кожному.

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_6 померла, що
підтверджується свідоцтвом про смерть,
виданим Відділом реєстрації смерті
ІНФОРМАЦІЯ_2 серії НОМЕР_2.

Після її смерті відкрилась спадщина у
вигляді ? частини квартири АДРЕСА_1.

На день смерті ОСОБА_6 у спірній
квартирі був зареєстрований ОСОБА_5, що
підтверджується довідками, виданими КП
« ЖЕК «Михайлівська» Шевченківського
району № 683 від 05.10.2012 року, №187 від
20.03.2013 року.

Свідоцтво про право на спадщину щодо
майна померлої ОСОБА_6 не видавалось.
Дана обставина була визнана сторонами
в судовому засіданні, а тому відповідно
до ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає
доказуванню.

У разі відкриття спадщини до 1 січня 2004
року застосовується чинне на той час
законодавство, зокрема, відповідні
правила Цивільного кодексу
Української РСР, у тому числі щодо
прийняття спадщини, кола спадкоємців
за законом тощо.

Відповідно до вимог ст. 548 ЦК УРСР для
набуття спадщини необхідно, щоб
спадкоємець її прийняв. Для прийняття
спадщини необхідне волевиявлення
спадкоємця і здійснення ним певних дій.

Згідно зі ст. 549 ЦК УРСР визнається, що
спадкоємець прийняв спадщину, якщо він
фактично вступив в управління або
володіння спадковим майном; якщо він
подав державній нотаріальній конторі
за місцем відкриття спадщини заяву про
прийняття спадщини.

Частиною 1 ст. 560 ЦК УРСР передбачено, що
спадкоємці, закликані до спадкування,
можуть одержати в державній
нотаріальній конторі за місцем
відкриття спадщини свідоцтво про право
на спадщину.

Згідно з ч. 1 ст. 561 ЦК УРСР свідоцтво про
право на спадщину видається
спадкоємцям за законом після шести
місяців з дня відкриття спадщини.

У відповідності з п. 112 Інструкції про
порядок вчинення нотаріальних дій
нотаріусами України, яка діяла на час
відкриття спадщини, видача свідоцтва
про спадщину спадкоємцям, які прийняли
спадщину, ніяким строком не обмежена.

Таким чином, з урахуванням зазначеного
вище, ОСОБА_5 є таким, що прийняв
спадщину після смерті матері.

ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_5, що
підтверджується свідоцтвом про смерть
від 26.09.2012 року Серії НОМЕР_3, виданим
Відділом реєстрації смерті у м. Києві.

Після смерті ОСОБА_5 відкрилась
спадщина у вигляді квартири АДРЕСА_1 та
земельної ділянка загальною площею 0,044
га., що розташована на території
садового товариства «Колективна
праця», с. Старі Петрівці
Вишгородського району Київської
області, що підтверджується свідоцтвом
про право власності на житло від 22.08.1995
року, виданим Відділом приватизації
державного житлового фонду
Шевченківського виконкому м. Києва, та
Державним Актом на право приватної
власності на землю, виданим на підставі
рішення Старопетрівської сільської
ради Вишгородського району Київської
області від 20.02.1998 року № 19,
зареєстрованим в Книзі записів
державних актів на право власності на
землю за № 286 від 06.08.1998 року.

28 вересня 2012 року до приватного
нотаріуса Київського міського
нотаріального округу Авдієнко В.П. з
заявою про прийняття спадщини після
смерті ОСОБА_5 звернулась ОСОБА_1.

20 листопада 2012 року також з заявою про
прийняття спадщини після смерті ОСОБА_5
звернулась ОСОБА_2.

ОСОБА_5 був усиновлений ОСОБА_6 та
батьком ОСОБА_2 - ОСОБА_11, що
підтверджується записом акта про
народження №2441 від 27 серпня 1962 року.

Родинний зв'язок останніх
підтверджується також Свідоцтвом про
народження ОСОБА_5, виданим місцевим
відділом ЗАГСУ м. Херсон, Свідоцтвом
про народження відповідачки ОСОБА_2,
виданим місцевим ЗАГСом м. Києва 29.03.1956
р., свідоцтвом про укладенню шлюбу
відповідачки ОСОБА_2 серії НОМЕР_4 від
12.11.1974 р., виданим Печерським відділом
ЗАГСу м. Києва та Витягом з державного
реєстру актів цивільного стану
громадян про державну реєстрацію
народження від 15 лютого 2013 року,
виданим міським відділом державної
реєстрації актів цивільного стану
Головного управління юстиції у
Херсонській області про ОСОБА_5.

Статтею 1216 ЦК України визначено,
що спадкуванням є перехід прав та
обов'язків (спадщини) від фізичної
особи, яка померла (спадкодавця), до
інших осіб (спадкоємців).

Спадкування здійснюється за
заповітом або за законом (стаття 1217 ЦК
України).

Статтею 1218 ЦК України унормовано,
що до складу спадщини входять усі права
та обов'язки, що належали спадкодавцеві
на момент відкриття спадщини і не
припинилися внаслідок його смерті.

Статтею 1220 ЦК України
передбачено, що спадщина відкривається
внаслідок смерті особи або оголошення
її померлою.

Судом було встановлено, що ОСОБА_1
знаходилася в зареєстрованому шлюбі з
ОСОБА_12, який було розірвано 21 червня 1990
року, що підтверджується свідоцтвом
про розірвання шлюбу НОМЕР_5, виданим
Шевченківським ЗАГС м. Києва, актовий
запис №560.

Шлюб між ОСОБА_5 та ОСОБА_13 був
розірваний у Відділі реєстрації актів
громадянського стану Шевченківського
району міста Києва 13 грудня 1994 року,
актовий запис №933, що підтверджується
свідоцтвом про розірвання шлюбу
НОМЕР_6.

З 1994 року ОСОБА_1 проживала разом з
ОСОБА_5 в квартирі АДРЕСА_1 до його
смерті. За час сумісного проживання
вони вели спільне господарство, мали
спільний бюджет, проводили ремонтні
роботи в квартирі та на дачі, надавали
один одному допомогу, опікувалися один
одним. Дані обставини підтверджуються
показами свідків ОСОБА_9, ОСОБА_14,
ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18

При цьому суд не приймає до уваги
показання свідків ОСОБА_19, ОСОБА_20,
оскільки вони є родичами ОСОБА_2, а тому
є зацікавленими у вирішенні спору на її
користь.

Крім цього, 22 вересня 2012 року
ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було подано заяву про
державну реєстрацію шлюбу, яка була
призначена на 23 жовтня 2012 року, що
підтверджується довідкою, виданої
Відділом РАЦСу Шевченківського РУЮ у м.
Києві № 1079/02/03-18 від 22.09.2012 р.,
реєстраційний № 5.

Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України
факт проживання однією сім'єю чоловіка
та жінки без шлюбу може бути
встановлений у судовому порядку.

Згідно з ч.2 ст.3 СК України сім'ю
складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.

У відповідності до вимог ст.74 СК
України, якщо жінка та чоловік
проживають однією сім'єю, але не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте
ними за час спільного проживання,
належить їм на праві спільної сумісної
власності, якщо інше не встановлено
письмовим договором між ними. На майно,
що є об'єктом права спільної сумісної
власності жінки та чоловіка, які не
перебувають у шлюбі між собою або в
будь-якому іншому шлюбі, поширюються
положення глави 8 цього Кодексу.

Виходячи з фактично встановлених
обставин справи, приймаючи до уваги
вищенаведені норми чинного
законодавства, суд приходить до
висновку про те, що сторони з 1994
проживали однією сім'єю, як чоловік та
жінка, без реєстрації шлюбу, оскільки
між ними склалися усталені відносини,
що притаманні подружжю, так як наявний
факт їх спільного проживання, ведення
ними спільного господарства, тобто
прийняття участі у спільних витратах,
спрямованих на забезпечення
життєдіяльності сім'ї.

Разом з тим, відповідно до п. 1 розділу VII
Прикінцевих положень Сімейного
кодексу України цей Кодекс набуває
чинності одночасно з набуттям чинності
Цивільним кодексом України, тобто з 1
січня 2004 року, і до сімейних відносин,
які вже існували на зазначену дату,
норми СК України застосовуються в
частині лише тих прав і обов'язків, що
виникли після набуття ним чинності. Ці
права і обов'язки, визначаються на
підставах, передбачених СК України, у
тому числі й положеннями ч. 1 ст. 74 цього
Кодексу.

У випадку, коли такі відносини виникли
до 1 січня 2014 року, тобто до набуття
чинності СК України, спільною сумісною
власністю у відповідності до ст.22 КпШС
України, ст.16 ЗУ «Про власність» є
майно, нажите подружжям за час шлюбу.

В той же час нормами Кодексу про шлюб та
сім'ю України, який був чинним станом на
1994 рік, не передбачено можливості
визнання факту спільного проживання
без реєстрації шлюбу як підставу для
визнання набутого майна спільною
сумісною власністю.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 в
частині встановлення факту її
проживання однією сім'єю з ОСОБА_5 з 1994
року по день його смерті - до
ІНФОРМАЦІЯ_1 підлягають задоволенню.
Однак, при цьому з урахуванням того, що
право власності на спірні об?єкти
нерухомості було набуто ОСОБА_5 до
набуття чинності СК України та в
порядку приватизації, суд приходить до
висновку про відсутність правових
підстав для задоволення вимог про
визнання за ОСОБА_1 ? частки у праві
власності на квартиру АДРЕСА_1, як на
частину спільного сумісного майна,
набутого за час спільного проживання з
ОСОБА_5

Між тим, згідно ст. 1264 ЦК України особи,
які проживали зі спадкодавцем однією
сім'єю не менш як п'ять років до часу
відкриття спадщини, мають право на
спадкування за законом у четверту
чергу.

Відповідно до п. 21 постанови Пленуму
Верховного Суду України від 30 травня 2008
року N 7 «Про судову практику у справах
про спадкування» при вирішенні спору
про право на спадщину осіб, які
проживали зі спадкодавцем однією
сім'єю не менш як п'ять років до часу
відкриття спадщини (четверта черга
спадкоємців за законом), судам
необхідно врахувати правила частини
другої статті 3 СК України про те, що
сім?ю складають особи, які спільно
проживають, пов'язані спільним побутом,
мають взаємні права та обов'язки.
Зазначений п'ятирічний строк повинен
виповнитися на момент відкриття
спадщини і його необхідно обчислювати
з урахуванням часу спільного
проживання зі спадкодавцем однією
сім'єю до набрання чинності цим
Кодексом.

Таким чином, ОСОБА_1 за викладених
обставин є спадкоємцем четвертої
черги.

Водночас слід зазначити, що проживання
однією сім'єю жінки та чоловіка без
шлюбу не є підставою для виникнення у
них права першої черги спадкоємців
спадкування за законом, визначеної ст.
1261 ЦК України.

Відповідно до ст. 1258 ЦК України
спадкоємці за законом одержують право
на спадкування почергово. Кожна
наступна черга спадкоємців за законом
одержує право на спадкування у разі
відсутності спадкоємців попередньої
черги, усунення їх від права на
спадкування, неприйняття ними спадщини
або відмови від її прийняття, крім
випадків, встановлених статтею 1259
цього Кодексу.

Частиною 1 статті 1260 ЦК України
передбачено, що у разі спадкування за
законом усиновлений та його нащадки, з
одного боку, та усиновлювач і його
родичі - з другого, прирівнюються до
родичів за походженням.

Статтею 1262 ЦК України унормовано,
що рідні брати та сестри спадкодавця,
його баба та дід як з боку батька, так і
з боку матері мають право у другу чергу
на спадкування за законом.

З урахуванням наведеного ОСОБА_2 є
спадкоємцем другої черги за законом
після смерті ОСОБА_5

Оскільки суд прийшов до висновку про
відсутність правових підстав для
визнання за ОСОБА_1 права на
спадкування майна спадкодавця ОСОБА_5 у
першій черзі, то відсутні і правові
підстави для визнання за ОСОБА_1 права
на ? частку спірної квартири в порядку
спадкування, за умови наявності
спадкоємців другої черги.

За таких обставин позовні вимоги
ОСОБА_1 підлягать частковому
задоволенню.

Відносно позовних вимог ОСОБА_2 суд
приходить до наступного.

Згідно ч. 3 ст. 1268 ЦК України
спадкоємець, який постійно проживав
разом із спадкодавцем на час відкриття
спадщини, вважається таким, що прийняв
спадщину, якщо протягом строку,
встановленого статтею 1270 цього
Кодексу, він не заявив про відмову від
неї; ч. 1, ч. 2 ст. 1269 ЦК України
спадкоємець, який бажає прийняти
спадщину, але на час відкриття спадщини
не проживав постійно із спадкодавцем,
має подати нотаріусу заяву про
прийняття спадщини; заява про
прийняття спадщини подається
спадкоємцем особисто.

Для прийняття спадщини встановлюється
строк у шість місяців, який починається
з часу відкриття спадщини ( ч.1 ст.1270 ЦК
України).

ОСОБА_2 звернулася до нотаріуса з
заявою про прийняття спадщини після
смерті ОСОБА_5 у визначений законом
строк, тобто вона є такою, що прийняла
спадщину, а тому за відсутності спору
щодо спадкового майна вона може
реалізувати в повному обсязі свої
права на отримання права власності на
спадщину, як спадкоємець другої черги
за законом, шляхом отримання свідоцтва
про право власності на спадщину у
нотаріуса.

Згідно із ст. 15 ЦПК України кожна особа
має право на захист свого цивільного
права у разі його порушення, невизнання
або оспорювання.

З огляду на вказане, звернення до суду з
вищевказаним позовом у порядку ст. 3 ЦПК
України повинно мати місце тільки за
наявності спору.

Виходячи з викладеного, суд приходить
до висновку про безпідставність
заявленого позову за відсутності для
цього правових підстав для звернення, а
відтак до висновку про відмову в його
задоволенні.

Крім того, суд вважає за неоьхідне
зауважити на те, що заявлена ОСОБА_2
вимога про визнання за нею права на
спадщину за спадкодавцем ОСОБА_5, а саме
- квартиру АДРЕСА_1, що належала ОСОБА_5
та ОСОБА_6, та на земельну ділянку, не
відповідає способам захисту цивільних
прав, передбаченим ст. 16 ЦК України та
іншими законами України. В той же час
статтею 4 ЦПК України регламентовано,
що здійснюючи правосуддя, суд захищає
права, свободи та інтереси фізичних
осіб, права та інтереси юридичних осіб,
державні та суспільні інтереси у
спосіб, визначений законами України.

Таким чином, виходячи з
вищевикладеного, суд приходить до
висновку про відмову в задоволенні
зустрічного позову.

Одночасно застосовуючи порядок,
передбачений ч. 6 ст. 154 ЦПК України, суд
вважає за необхідне скасувати заходи
забезпечення позову, вжиті в межах
цього провадження, із підстав відмови в
задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 208, 209, 212, 213, 214, 215 ЦПК
України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-я особа: ОСОБА_3
про встановлення факту, визнання права
власності задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_1
однією сім'єю з ОСОБА_5 з 1994 року по день
його смерті - до ІНФОРМАЦІЯ_1.

В іншій частині позову відмовити.

В задоволенні зустрічної позовної
заяви ОСОБА_2 до ОСОБА_1, 3-я особа:
Приватний нотаріус Київського
міського нотаріального округу
Авдієнко Віктор Петрович про визнання
права власності на спадкове майно
відмовити.

Скасувати заходи забезпечення позову,
вжиті ухвалою Шевченківського
районного суду міста Києва від 22 травня
2013 року шляхом заборони приватному
нотаріусу Київського міського
нотаріального округу Авдієнку Віктору
Петровичу вчиняти будь-які дії по
спадковій справі №4/2012 (№53461186 у
спадковому реєстрі), яка відкрилася
після смерті ОСОБА_5, померлого
ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішення може бути оскаржено до
апеляційного суду м. Києва протягом
десяти днів з дня його проголошення.
Особи, які брали участь у справі, але не
були присутні у судовому засіданні під
час проголошення судового рішення,
можуть подати апеляційну скаргу
протягом десяти днів з дня отримання
копії цього рішення.

СУДДЯ: