Справа № 1527/2-4/1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" липня 2014 р. Суворовський районний
суд міста Одеси в складі:

головуючого судді Пепеляшкова
О.С.

при секретарі Лапчинській
О.В.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в місті Одесі в залі суду № 18
цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до
ОСОБА_2, Суворовської районної
адміністрації Одеської міської ради,
треті особи Одеська міська рада,
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення, вселення,
визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла позовна заява в
інтересах ОСОБА_1, в якій зазначено, що у
1956р. ОСОБА_6 було виділено земельну
ділянку, на який останній побудував
однокімнатний житловий будинок та в
якому після розлучення проживав з
братом ОСОБА_7. Після смерті ОСОБА_6 у
1994р. ОСОБА_7 дозволив проживати в цьому
будинку ОСОБА_8 та ОСОБА_9, що надавали
ОСОБА_10 матеріальну допомогу, за що (а
також за реконструкцію житлового
будинку) останній заповів ОСОБА_8 все
майно на випадок смерті; так як
відносини між цими особами склалися
добрі довірчі, значення оформленню
належним чином документів на будинок
не надавалось.

Прийняття рішення Ленінською районною
адміністрацією від 02.12.2002р. за № 1072 про
вилучення спірного домоволодіння а
також видача ордеру на нього
відповідачу ОСОБА_2 підтверджує на
думку позивача згоду органу місцевого
самоврядування на експлуатацію
спірної будівлі та відсутність
порушень будівельних норм при його
будівництві. Так як позивач був членом
сім'ї ОСОБА_8, посилаючись саме на
положення статті 376 ЦК України щодо
права користувача на визнання права
власності на самочинне будівництво,
позовна заява містить вимоги: виселити
ОСОБА_2 з усіма проживаючими з будинку
АДРЕСА_1 без надання іншого жилого
приміщення; визнати за ОСОБА_1 право
власності на будинок АДРЕСА_1; вселити
позивача в будинок АДРЕСА_1.

Ухвалою суду від 19.06.2006р. позовні вимоги
ОСОБА_1 до Суворовської районної
адміністрації Одеської міської ради, а
також вимоги ОСОБА_5 до ОСОБА_2,
Суворовської районної адміністрації
Одеської міської ради про визнання
недійсним розпорядження Ленінської
районної адміністрації виконкому ОМР
від 02.12.2002р. за № 1072, визнання недійсним
ордеру № 5636 серії СР від 11.02.2003р. -
роз'єднано в окреме провадження для
розгляду їх за правилами
адміністративного судочинства. На день
розгляду цієї справи адміністративне
провадження триває.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1 ОСОБА_11 просив
заявлені позовні вимоги задовольнити в
повному обсязі, посилаючись на
викладені в позовній заяві обставини.

Адвокат відповідача ОСОБА_2 ОСОБА_12 та
її представник ОСОБА_13 заперечували
проти задоволення позову, посилаючись
на те, що спірний житловий будинок був
побудований спільно ОСОБА_2 та ОСОБА_8,
позивач жодного відношення до цього
будинку не має, позовні вимоги не
ґрунтуються на законі, а тому просили в
задоволенні позову відмовити в повному
обсязі.

Представник відповідача Суворовської
районної адміністрації Одеської
міської ради до суду не з'явився,
відповідач повідомлявся про час та
місце розгляду справи.

Третя особа ОСОБА_5 та його представник
ОСОБА_14 вважали позов необґрунтованим
та таким, що задоволенню не підлягає в
повному обсязі, так як позивач жодного
відношення до осіб ОСОБА_8 та ОСОБА_2,
які побудували будинок, не має (так як
будинок був побудований задовго до
одруження ОСОБА_8 та ОСОБА_15), позивач
ніколи не перебував на утриманні
ОСОБА_8

До суду представник Одеської міської
ради також не з'явився, третя особа
повідомлялась про час та місце
розгляду справи належним чином та
своєчасно, причини неявки суду
представника суду повідомлені не були.

ОСОБА_4 звернулась до суду з заявою про
розгляд справи у її відсутність.

Вислухавши пояснення осіб, що
з'явились, дослідивши надані докази,
вивчивши матеріали справи, суд
встановив наступне.

Колективним сільськогосподарським
підприємством ім.С.М.Кірова ОСОБА_6
виділена земельна ділянка розміром 0,08
Га за адресою - АДРЕСА_1 (т.1 а.с. 123).

ОСОБА_2 та ОСОБА_8, які мешкали у
громадянському шлюбі, самовільно в 1990
році побудували будинок літ. „А"
загальна площа 70,3 кв.м., сараї літ „Б" і
„В" - по АДРЕСА_1, на земельній ділянці
площею 465 кв.м., наданою ОСОБА_17
(АДРЕСА_1).

Вказана обставина підтверджується
розпорядженням Ленінської
райадміністрації виконкому ОМР № 1072
від 02.12.2002р. (т.1 а.с. 4), копією технічного
паспорту на вказане домоволодіння (т.1
а.с. 5-11), довідкою ЖЕД-81 Ленінського
району (т.1 а.с. 121), зводним актом на
домоволодіння (т.2 а.с. 145).

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, є сином ОСОБА_8 (т.1
а.с. 133).

ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_6 (т.1 а.с. 124),
спадкова справа після його смерті не
заводилась (т.2 а.с. 47).

ОСОБА_8 06.09.1999р. уклав шлюб з ОСОБА_9 (т.1
а.с. 24), яка мала дитину ОСОБА_1,
ІНФОРМАЦІЯ_3 (т.1 а.с. 23).

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_8 помер (т.1 а.с. 25), та
після його смерті з заявами про
прийняття спадщини до Четвертої
Одеської державної нотаріальної
контори звернулись ОСОБА_9 - в своїх
інтересах та інтересах сина ОСОБА_1 (т.2
а.с. 53), та в інтересах ОСОБА_1 його
опікун (т.2 а.с. 54), але спадщину, згідно
свідоцтва, виданого Другою одеською
державною нотаріальною конторою,
прийняв його син ОСОБА_5 (т.2 а.с. 179).

Рішенням Київського районного суду
м.Одеси від 14.12.2007р. по справі за заявою
ОСОБА_1, заінтересована особа ОСОБА_2,
було відмовлено у задоволенні заяви
про встановлення факту перебування
ОСОБА_1 на утриманні ОСОБА_8 з 1996 по 2002
роки (т.1 а.с. 213-214).

Ленінською районною адміністрацією
виконкому ОМР 02.12.2002р. винесено
розпорядження № 1072 про вилучення
самовільно збудованої будівлі літ.А
житловою площею 70,3 кв.м., розташованої
по провулку Хуторському в м.Одесі - до
фонду місцевої ради (т.1 а.с. 4). А
11.02.2003р. ОСОБА_2 Суворовською районною
адміністрацією виконкому ОМР було
видано ордер № 5636 серії СР на вселення
до будинку АДРЕСА_1 - на підставі
розпорядження Суворовської районної
адміністрації № 57р від 10.02.2003р. (т.1 а.с.
31).

ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_5 (т.1 а.с. 77),
спадкова справа після її смерті не
заводилась (т.2 а.с. 47).

Відповідно до ст. 105 ЦК України(в ред.
від 18.07.1963 року) від громадянина, який
збудував або будує жилий будинок,
здійснив або здійснює його перебудову
чи прибудову без встановленого
дозволу, або без належно затвердженого
проекту, або з істотними відхиленнями
від проекту, або з грубим порушенням
основних будівельних норм і правил, не
вправі розпоряджатися цим будинком чи
частиною його (продавати, дарувати,
здавати в найом тощо). За позовом
виконавчого комітету районної,
міської, районної в місті Ради народних
депутатів такий будинок або частина
його можуть бути безоплатно вилучені
судом і зараховані до фонду місцевої
Ради народних депутатів або за
рішенням виконавчого комітету
районної, міської, районної в місті
Ради народних депутатів знесені
громадянином, який провадив самовільне
будівництво, або за його рахунок.
Знесення чи вилучення будинку, який
побудовано чи будується з істотними
відхиленнями від проекту або з грубим
порушенням основних будівельних норм і
правил, провадиться, коли громадянин не
привів його, після попередження, у
відповідність з проектом чи
зазначеними нормами і правилами.
Господарські і побутові будівлі та
споруди, зведені громадянином без
встановленого дозволу або належно
затвердженого проекту, чи з істотними
відхиленнями від проекту, або з грубим
порушенням основних будівельних норм і
правил, за рішенням виконавчого
комітету районної, міської, районної в
місті Ради народних депутатів
зносяться громадянином, який провадив
самовільне будівництво, або за його
рахунок.

Одержані при знесенні жилого будинку
або частини його, господарських і
побутових будівель та споруд
будівельні матеріали залишаються у
власності громадянина, який провадив
самовільне будівництво.

Таким чином, встановлено, що спірний
будинок ОСОБА_2 та ОСОБА_8 побудували
самовільно, без належно затвердженого
проекту, на земельній ділянці, яка їм не
виділялась.

Обов'язок власників забезпечити
державну реєстрацію прав власності на
всі без винятку об'єкти нерухомості
введена з 29 червня 1998р. Саме в цей день
набрала чинності Інструкція про
порядок державної реєстрації права
власності на об'єкти нерухомого майна,
які перебувають у власності юридичних
та фізичних осіб, затверджена наказом
Державного комітету будівництва,
архітектури та житлової політики від
09.06.98р. № 121.

Суду не надано доказів того, що ОСОБА_2
та ОСОБА_8 за життя останнього
звертались до відповідних органів
місцевого самоврядування про
виділення земельної ділянки під
самовільно збудований будинок,
оформлення за ним права власності на
нього та його реєстрацію.

Навпаки, як вбачається з відповіді КП
БТІ ОМР право власності на спірне
домоволодіння АДРЕСА_1 зареєстровано
не було (т.2 а.с. 144).

Відповідно до ч.5 ст.11 ЦК цивільні права
можуть виникати з рішення суду лише у
випадках, встановлених актами
цивільного законодавства. Щодо прав
власності, то ЦК передбачає можливість
його виникнення на підставі рішення
суду у випадках, встановлених ст.376 ЦК, а
підтвердження рішенням суду наявного в
особи права власності - у випадках,
встановлених ст.392 ЦК. В інших випадках
право власності набувається на
підставах, що не заборонені законом,
зокрема із правочинів (ч.1 ст.328 ЦК).

Згідно положень ст. 376 ЦК України (який
набув чинності з 01січня 2004 року)
житловий будинок, будівля, споруда,
інше нерухоме майно вважаються
самочинним будівництвом, якщо вони
збудовані або будуються на земельній
ділянці, що не була відведена для цієї
мети, або без відповідного документа,
який дає право виконувати будівельні
роботи чи належно затвердженого
проекту, або з істотними порушеннями
будівельних норм і правил.

Особа, яка здійснила або здійснює
самочинне будівництво нерухомого
майна, не набуває права власності на
нього. Право власності на самочинно
збудоване нерухоме майно може бути за
рішенням суду визнане за особою, яка
здійснила самочинне будівництво на
земельній ділянці, що не була їй
відведена для цієї мети, за умови
надання земельної ділянки у
встановленому порядку особі під уже
збудоване нерухоме майно - частини 2 та 3
цієї статті.

Але посилання позивача на правила ст.376
ЦК України до спірних правовідносин,
які виникли в 1990 році, є помилковим,
оскільки вказана норма закону регулює
цивільні правовідносини, які виникли з
дня набрання нею чинності, тобто з
01.01.2004 року (крім того суд зауважує, що
вказана норма визначає,що право
власності на самочинно збудоване
нерухоме майно може бути за рішенням
суду визнане саме за особою, яка
здійснила самочинне будівництво, а не
його спадкоємцем).

Відповідно до статей 524-526 якого
спадкоємство здійснюється згідно із
законом у разі відсутності заповіту.
Час відкриття спадку - день смерті
спадкодавця, по останньому відомому
постійному місцю його проживання.

При спадкоємстві за законом
спадкоємцями першої черги відповідно
до положень ч.1 ст. 529 ЦК України в
редакції 1963 року є, в рівних частках,
діти (у тому числі усиновлені), дружина
і батьки (усиновителі) померлого.

Як убачається з положень ст. 548 ЦК
України для придбання спадщини
необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.
Не допускається прийняття спадщини під
умовою або з застереженнями. Прийнята
спадщина визнається належною
спадкоємцеві з моменту відкриття
спадщини.

Визнається, що спадкоємець прийняв
спадщину якщо він фактично вступив в
управління або володіння спадковим
майном; та (або) якщо він подав
державній нотаріальній конторі за
місцем відкриття спадщини заяву про
прийняття спадщини. Зазначені в цій
статті дії повинні бути вчинені
протягом шести місяців з дня відкриття
спадщини - ч.ч.1, 2 ст. 549 ЦК України.

Стосовно твердження представника
позивача про спадкування позивачем
після смерті матері, яка померла
ІНФОРМАЦІЯ_5, суд виходить з того, що у
відповідності до статей 1217, 1220, 1221, 1222 ЦК
України, спадщина відкривається
внаслідок смерті особи в цей же день, за
останнім місцем проживання
спадкодавця.

Відповідно до статті 1261 ЦК України у
першу чергу право на спадкування за
законом мають діти спадкодавця, у тому
числі зачаті за життя спадкодавця та
народжені після його смерті, той з
подружжя, який його пережив, та батьки;
а малолітня, неповнолітня, недієздатна
особа, а також особа, цивільна
дієздатність якої обмежена, вважаються
такими, що прийняли спадщину - ч. 4 ст. 1268
ЦК України.

Згідно з п.7 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про судову
практику у справах про спадкування»
від 30 травня 2008 р. № 7, якщо спадкодавцем
було здійснене самочинне будівництво,
до спадкоємців переходить право на
будівельні матеріали, обладнання тощо,
які були використанні в процесі цього
будівництва.

Пунктом 1 цієї Постанови, судам
роз'яснено, що відносини спадкування
регулюються правилами Цивільного
кодексу України, якщо спадщина
відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У
разі відкриття спадщини до зазначеної
дати застосовується чинне на той час
законодавство, зокрема, відповідні
правила Цивільного кодексу України 1963
року, у тому числі щодо прийняття
спадщини, кола спадкоємців за законом.

Відтак, з урахуванням викладеного,
визнавати право власності на будинок
АДРЕСА_1 за позивачем в порядку
спадкування правових підстав не має.

Стосовно вимог про виселення ОСОБА_2 з
усіма проживаючими зі спірного
домоволодіння з підстав
неправомірного її вселення на підставі
ордеру, суд виходить з того, що
відповідно до положень ст.58 ЖК України
на підставі рішення про надання жилого
приміщення в будинку державного або
громадського житлового фонду
виконавчий комітет районної, міської,
районної в місті, селищної, сільської
Ради народних депутатів видає
громадянинові ордер, який є єдиною
підставою для вселення в надане жиле
приміщення.

Розпорядженням Ленінської районної
адміністрації виконкому ОМР від
02.12.2002р. за № 1072 було прийнято рішення
про вилучення будинку АДРЕСА_1 як
самовільно збудованого - до фонду
місцевої ради, а пізніше ОСОБА_2
Суворовською районною адміністрацією
виконкому ОМР було видано ордер № 5636
серії СР на вселення до будинку АДРЕСА_1
на підставі розпорядження
Суворовської районної адміністрації №
57р від 10.02.2003р.

Таким чином вказані вимоги через
відсутність належного обґрунтування
відповідно до положень ст. 59 ЖК України
задоволенню не підлягають.

Крім того суд зазначає, що сторонами у
справі є позивач та відповідач.
Відповідно до ст. ст. 213, 215 ЦПК України
рішення у справі може постановлюватися
лише щодо сторін. Згідно положень ст. 11
ЦПК України право визначення предмета
та підстав позову належить виключно
позивачеві - тобто не можуть бути
задоволені вимоги позивача про
виселення також усіх проживаючих у
цьому будинку, на зазначених позивачем
в якості відповідачів.

На підставі викладеного суд дійшов до
висновку про відсутність правових
підстав для задоволення вимог ОСОБА_1
про виселення, визнання права
власності та як похідних - про вселення
- в повному обсязі.

Судом не приймаються до уваги
посилання представника позивача
ОСОБА_11 на наявність в провадженні суду
іншої справи за адміністративним
позовом ОСОБА_1 про визнання
розпорядження Ленінської районної
адміністрації виконкому ОМР від
02.12.2002р. за № 1072 та виданого 11.02.2003р.
ордеру № 5636 серії СР, оскільки позивач
не позбавлений права на перегляд
рішення за нововиявленими обставинами;
не приймаються до уваги судом інші
пояснення сторін як такі, що не мають
правового значення для вирішення спору
по суті.

Керуючись статтями 10, 11, 60, 61, 88, 209, 212-215,
218, 293 ЦПК України, суд,

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, Суворовської
районної адміністрації Одеської
міської ради, треті особи Одеська
міська рада, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про
виселення, вселення, визнання права
власності - залишити без задоволення в
повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Апеляційна скарга на рішення суду
подається протягом десяти днів з дня
його проголошення через Суворовський
районний суд м.Одеси. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя