У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2014 року

м. Київ

Колегія суддів судової
палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і

кримінальних
справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,
суддів:Дем'яносова М.В., Наумчука М.І.,
Мартинюка В.І.,Остапчука Д.О.,-

розглянувши в судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7,
ОСОБА_8, треті особи ОСОБА_9, ОСОБА_10,
ОСОБА_11, про усунення перешкод у
користуванні коридором, зобов'язання
вичинити певні дії, за касаційною
скаргою ОСОБА_6 на рішення Залізничного
районного суду м. Сімферополя
Автономної Республіки Крим від 07
червня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Автономної Республіки Крим від 15
серпня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У березні 2012 року ОСОБА_6 звернулась до
суду із вищезазначеним позовом, у якому
просила усунути їй перешкоди у
користуванні коридором № 2 у літері
«А-1» шляхом зобов'язання відповідачів
знести стіну та відновити знесені
стіни, привівши зазначений коридор у
відповідність до технічного паспорту
домоволодіння АДРЕСА_1.

Рішенням Залізничного районного суду
м. Сімферополя Автономної Республіки
Крим від 07 червня 2013 року, залишеним без
змін ухвалою апеляційного суду
Автономної Республіки Крим від 15
серпня 2013 року, в задоволенні позову
відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_6 просить
вказані судові рішення першої та
апеляційної інстанції скасувати та
ухвалити нове рішення, яким її позовні
вимоги задовольнити, посилаючись на
неправильне застосування норм
матеріального права та порушення норм
процесуального права.

Касаційна скарга підлягає частковому
задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних
вимог ОСОБА_6 суд першої інстанції, з
висновками якого погодився й
апеляційний суд, виходив з того, що на
спірні правовідносини
розповсюджується дія ЦК УРСР 1963 року,
оскільки ЦК УРСР 1922 року не
передбачено, що договір між учасниками
спільної часткової власності на жилий
будинок про порядок користування
спірним будинком є обов'язковим для
особи, яка згодом придбає частку в
спільній власності на цей будинок, що
відповідає Указу Президії Верховної
Ради УРСР від 09 грудня 1963 року «Про
порядок введення в дію Цивільного і
Цивільного процесуального кодексів
Українскої РСР». Крім того, суд першої
інстанції виходив з того, що відповідно
до ст. 118 ЦК УРСР 1963 року, якщо учасники
спільної часткової власності на жилий
будинок за угодою між собою встановили
порядок користування відособленими
приміщеннями будинку (квартирами,
кімнатами) відповідно до часток
кожного і така угода нотаріально
посвідчена і зареєстрована у
виконавчому комітеті місцевої Ради
народних депутатів, то вона обов'язкова
і для особи, яка згодом придбає частку в
спільній власності на цей будинок.

Проте повністю погодитися з такими
висновками судів не можна виходячи з
наступного.

Судами встановлено, що 05 липня 1957 року
між співвласниками домоволодіння
АДРЕСА_1, зокрема, ОСОБА_12, ОСОБА_13,
ОСОБА_14 укладений договір користування
загальним домоволодінням (а.с. 11).
Кожному із вказаних співвласників
належить по 1/3 частини домоволодіння.

Як вбачається із матеріалів справи,
власником 1/3 частини спірного
домоволодіння, яке належало ОСОБА_12 на
даний час є позивач ОСОБА_6, відповідно
до свідоцтва про право на спадщину за
заповітом від 09 липня 1986 року (а.с. 92).

Власником 1/3 частини спірного
домоволодіння, яке належало ОСОБА_13 на
даний час є відповідач ОСОБА_7,
відповідно до свідоцтва про право на
спадщину за законом від 04 вересня 2002
року (а.с.110).

Власниками 1/3 частини спірного
домоволодіння, яке належало ОСОБА_14 на
даний час є ОСОБА_9 - 22/100 частини
(договір дарування від 14 липня
1977 року (а.с. 80-81) та ОСОБА_11 - 34/300 частини
(свідоцтво про право на спадщину за
заповітом від 11 серпня 2010 року (а.с.124).

Відповідно до договору піднайму (найму)
жилого приміщення №96 від 13
серпня 2009 року, укладеного між ОСОБА_7
та ОСОБА_15, остання є наймачем кімнати
площею 11,6 кв.м в будинку АДРЕСА_1 (а.с. 42).
Договір діє постійно (п. 2).

Договір вважається укладеним, коли
сторони взаємно дійшли згоди в усіх
істотних його пунктах. За істотні в
усякому разі вважаються: об'єкт
договору, ціна, строк та всі ті пункти,
відносно яких, на попередню заяву
однієї з сторін, треба дійти згоди. (ст.
130 ЦК УРСР в редакції 1922 року) Примітка 1.
Коли законом встановлено нотаріальне
посвідчення договору, договір,
оскільки інше не встановлено законом,
вважається укладеним від моменту його
нотаріального посвідчення.

Відповідно до ст. 118 ЦК України в
редакції 1963 року, якщо учасники
спільної часткової власності на жилий
будинок за угодою між собою встановили
порядок користування відособленими
приміщеннями будинку (квартирами,
кімнатами) відповідно до частки
кожного і така угода нотаріально
посвідчена і зареєстрована у
виконавчому комітеті місцевої Ради
народних депутатів, то вона обов'язкова
і для особи, яка згодом придбає частку в
спільній власності на цей будинок.

Відповідно до ч. 4 ст. 357 ЦК України,
співвласник житлового будинку, іншої
будівлі, споруди може зробити у
встановленому законом порядку за свій
рахунок добудову (прибудову) без згоди
інших співвласників, якщо це не порушує
їхніх прав. Така добудова (прибудова) є
власністю співвласника, який її зробив,
і не змінює розміру часток
співвласників у праві спільної
часткової власності.

Частинами 2, 4 ст. 358 ЦК України в
редакції 2004 року передбачено, що
співвласники можуть домовитися про
порядок володіння та користування
майном, що є їхньою спільною частковою
власністю. Якщо договір між
співвласниками про порядок володіння
та користування спільним майном
відповідно до їхніх часток у праві
спільної часткової власності
посвідчений нотаріально, він є
обов'язковим і для особи, яка придбає
згодом частку в праві спільної
часткової власності на це майно.

Згідно зі ст. 391 ЦК України в редакції 2004
року, власник майна має право вимагати
усунення перешкод у здійсненні ним
права користування та розпоряджання
своїм майном.

Ухвалюючи рішення про відмову в
задоволенні позовних вимог, суд першої
інстанції в порушення ст.ст. 213-215 ЦПК
України, належним чином не визначився з
характером спірних правовідносин, не
надав належної оцінки наявним у справі
доказам, не звернув уваги на те, що
договір користування загальним
домоволодінням від 05 липня 1957 року був
укладений відповідно до положень ст. 130
Цивільного кодексу УРСР в редакції 1922
року та його реєстрація у виконкомі
місцевої ради не вимагалась, помилково
зауваживши, що до спірних
правовідносин слід застосовувати лише
норми встановлені ЦК УРСР в редакції 1963
року, з огляду на те, що питання
укладення такого договору ЦК УРСР в
редакції 1922 року врегульовано не було,
зміна сторін договору відбувалась під
час дії ЦК УРСР в редакції 1963 року, не
звернувши уваги на те, що спірні
правовідносини виникли у 2011 році, а на
момент укладення договору
користування загальним домоволодінням
від 05 липня 1957 року діяв ЦК УРСР в
редакції 1922 року. Одночасно, судом
першої інстанції залишено поза увагою
те, що між співвласниками спірного
домоволодіння був встановлений
фактичний порядок користування
будинком з урахуванням згаданого вище
договору та відповідно до
правовстановлюючих документів кожного
з них, проте частки співвласників
домоволодіння в натурі не виділялись, а
отже у відповідачів відсутні підстави
для приєднання до своєї частини
домоволодіння спірного коридору
шляхом знесення перегородки та
замуровування проходу. Крім того, судом
не враховано, що відповідно до договору
користування загальним домоволодінням
від 05 липня 1957 року, що також не
спростовується і матеріалами справи
спірний коридор залишався у загальному
користуванні співвласників суміжних
квартир, зокрема, не звернув уваги на
те, що за даним договором спірний
коридор згаданий як такий, що
відноситься до будинку під літ. «А» та
одночасно до будинку під літ. «А1», не
усунувши вказаних розбіжностей.
Водночас, суд першої інстанції
проаналізувавши плани домоволодіння
за різні роки (від 1947 року, 1950 року, 1981
року, 2002 року, 2010 року) відмовив у
задоволенні позову за недоведеністю.

Суд апеляційної інстанції в порушення
вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України належним
чином не перевірив доводів апеляційної
скарги, в ухвалі не зазначив конкретні
обставини і факти, що спростовують такі
доводи, і залишив рішення суду першої
інстанції без змін.

За викладених обставин ухвалені у
справі судові рішення без змін
залишатися не можуть і підлягають
скасуванню з направленням справи на
новий розгляд до суду першої інстанції,
який повинен урахувати наведене й
залежно від установленого вирішити
спір.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_6
задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного
суду м. Сімферополя Автономної
Республіки Крим від 07 червня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Автономної
Республіки Крим від 15 серпня 2013 року
скасувати, а справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не
підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов Судді: М.В.
Дем'яносов В.І. Мартинюк М.І. Наумчук
Д.О. Остапчук