Ухвала

іменем україни

19 березня 2014 рокум. КиївКолегія суддів
судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Штелик С.П.,

суддів: Дем'яносова М.В.,
Касьяна О.П.,

Кафідової О.В., Коротуна В.М.,

розглянувши в судовому засіданні
цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання договору
позики недійсним, за касаційною
скаргою ОСОБА_4 на рішення Ленінського
районного суду м. Луганська від 20
вересня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Луганської області від 28
листопада 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2012 року ОСОБА_3 звернувся до
суду із указаним позовом, в
обґрунтування якого зазначив, що у
березні 2012 року йому стало відомо, що 11
вересня 2005 року відповідачі уклали
договір позики, відповідно до якого
ОСОБА_5 взяла в борг у ОСОБА_4 грошові
кошти в сумі 33 000 євро і 25 000 доларів США,
зобов'язавшись повернути їх до 18
березня 2006 року. На той час ОСОБА_3
перебував з ОСОБА_5 у шлюбі, який було
розірвано 25 квітня 2006 року. Враховуючи,
що укладений договір виходить за межі
дрібного побутового договору, то для
його укладення була необхідна його
згода як чоловіка, однак він такої
згоди не надавав, а тому вважає, що
укладений договір має бути визнаний
недійсним. Крім цього, позивач просив
визнати недійсним договір також з
підстав недійсності п.п. 1, 2, 6 спірного
договору як таких, що не відповідають
вимогам ст.ст. 203, 631, 640, 1046, 1047 ЦК України.

Рішенням Ленінського районного суду м.
Луганська від 20 вересня 2013 року, яке
залишено без змін ухвалою апеляційного
суду Луганської області від 28
листопада 2013 року, позов задоволено,
визнано недійсним договір позики,
укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 від 11
вересня 2005 року. Вирішено питання щодо
розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі заявник, мотивуючи
свою вимогу порушенням судами норм
матеріального та процесуального права,
просить скасувати рішення Ленінського
районного суду м. Луганська від 20
вересня 2013 року та ухвалу апеляційного
суду Луганської області від 28
листопада 2013 року, ухвалити нове
рішення, яким відмовити у задоволенні
позовних вимог.

Вивчивши матеріали цивільної справи,
доводи касаційної скарги та
заперечення на неї, колегія суддів
дійшла висновку, що касаційна скарга
підлягає частковому задоволенню з
таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Згідно із ст. 213 ЦПК України рішення
суду повинно бути законним і
обґрунтованим. Законним є рішення, яким
суд, виконавши всі вимоги цивільного
судочинства, вирішив справу згідно із
законом. Обґрунтованим є рішення,
ухвалене на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилаються як на підставу своїх вимог
і заперечень, підтверджених тими
доказами, які були досліджені в
судовому засіданні.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час
ухвалення рішення суд вирішує такі
питання: 1) чи мали місце обставини,
якими обґрунтовувалися вимоги і
заперечення, та якими доказами вони
підтверджуються; 2) чи є інші фактичні
дані (пропущення строку позовної
давності тощо), які мають значення для
вирішення справи, та докази на їх
підтвердження; 3) які правовідносини
сторін випливають із встановлених
обставин; 4) яка правова норма підлягає
застосуванню до цих правовідносин.

Судами встановлено, що позивач ОСОБА_3 і
відповідач ОСОБА_5 перебували у шлюбі,
який було розірвано 25 квітня 2006
року.

11 вересня 2005 року ОСОБА_4 і ОСОБА_5
уклали договір позики, відповідно до
якого ОСОБА_5 взяла в борг у ОСОБА_4
грошові кошти в сумі 33 000 євро і 25 000
доларів США, зобов'язавшись повернути
їх до 18 березня 2006 року.

Рішенням Артемівського районного суду
м. Луганська від 18 березня 2011 року, яке
залишено без змін ухвалою апеляційного
суду Луганської області від 07 вересня
2011 року та ухвалою Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 05 грудня 2011 року, позовні
вимоги ОСОБА_4 задоволено, стягнуто на
його користь з ОСОБА_5 суму боргу за
договором позики в розмірі 622 966 грн.

Суд першої інстанції, з висновками
якого погодився й суд апеляційної
інстанції, визнаючи недійсним договір
позики, виходив з того, що відповідно до
вимог ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні
договорів одним із подружжя
вважається, що він діє за згодою
другого з подружжя. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим із подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
дрібного побутового. Позивач на день
укладення спірного договору позики
перебував у шлюбі з відповідачкою
ОСОБА_5, спірний договір виходить за
межі дрібного побутового, а тому для
його укладання необхідна була його
згода.

Проте з такими висновками судів
попередніх інстанцій погодитись не
можна, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 60 СК України
майно, набуте подружжям за час шлюбу,
належить дружині та чоловікові на
праві спільної сумісної власності
незалежно від того, що один з них не мав
з поважної причини (навчання, ведення
домашнього господарства, догляд за
дітьми, хвороба тощо) самостійного
заробітку (доходу). Вважається, що кожна
річ, набута за час шлюбу, крім речей
індивідуального користування, є
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя.

Згідно зі статтею 63 СК України дружина
та чоловік мають рівні права на
володіння, користування і
розпоряджання майном, що належить їм на
праві спільної сумісної власності,
якщо інше не встановлено домовленістю
між ними.

Частинами 1 та 2 статті 65 СК України
передбачено, що дружина і чоловік
розпоряджаються майном, що є об'єктом
спільної сумісної власності подружжя,
за взаємною згодою. Дружина, чоловік
має право на звернення до суду з
позовом про визнання договору
недійсним як такого, що укладений
другим з подружжя без її, його згоди,
якщо цей договір виходить за межі
побутового.

При цьому відповідно до частини 4
статті 65 СК України договір, укладений
одним із подружжя в інтересах сім'ї,
створює обов'язки для другого з
подружжя, якщо майно, одержане за
договором, використане в інтересах
сім'ї.

При задоволенні позовних вимог суди не
визначилися з характером спірних
правовідносин, не надали належної
оцінки наявним у справі обставинам, не
дослідили та у своїх рішеннях не
обґрунтували, з яких підстав не була
отримана письмова згода ОСОБА_3 на
укладення договору позики, не
з»ясували, на які потреби були
використані позичені ОСОБА_5 кошти.

Враховуючи, що суди на зазначене не
звернули уваги, не встановили фактичні
обставини, які мають значення для
правильного вирішення справи, судові
рішення не відповідають вимогам ст. 213
ЦПК України щодо законності й
обґрунтованості, зазначені вище
порушення призвели до неправильного
вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК
України є підставою для їх скасування
із передачею справи на новий розгляд до
суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити
частково.

Рішення Ленінського районного суду м.
Луганська від 20 вересня 2013 року та
ухвалу апеляційного суду Луганської
області від 28 листопада 2013 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий
С.П.
Штелик

Судді:

М.В. Дем'яносов

О.П. Касьян

О.В. Кафідова

В.М. Коротун