Справа № 761/222/14-ц
Провадження №2/761/1828/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

18 березня 2014 року Шевченківський
районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді
Макаренко І.О.

при секретарі:
Бондар А.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні суду справу за
позовом ОСОБА_1 до Національного
Києво-Печерського
історико-культурного заповідника про
скасування наказу про звільнення,
поновлення на роботі, визнання
часткового договору частково
недійсним, стягнення грошової
компенсації за вимушений прогул та
відшкодування моральної шкоди, суд

встановив:

Позивач звернувся до суду з позовом до
відповідача, в якому просить скасувати
наказ про її звільнення № 414-о від 02.11.2012
року, визнати недійсним п. 16 строкового
трудового договору №15 від 27.10.2011 року,
укладеного між ОСОБА_1 та Національним
Києво-Печерським історико-культурним
заповідником, зобов'язати відповідача
поновити позивача його на посаді,
стягнути середній заробіток за час
вимушеного прогулу в розмірі 218175,84 грн.
та відшкодувати моральну шкоду, яку
позивач оцінив у 20000,00 грн. Свої вимоги
обґрунтовує тим, що керівництвом
Національного Києво-Печерського
історико-культурного заповідника його
було звільнено незаконно, адже в день
звільнення позивач знаходився на
лікарняному. Позивач вважає, що укладав
з відповідачем безстроковий трудовий
договір, однак підставою для
звільнення стало закінчення дії
строкового договору, а тому вважає
звільнення незаконним.

Позивач також зазначає, що незаконними
діями відповідача йому завдана
моральна шкода, яка полягає у моральних
переживаннях і стражданнях, які були
сильними через відчуття
несправедливості.

Представник позивача позов підтримав,
посилаючись на обставини та докази,
викладені в ньому.

Представник відповідача в судовому
засіданні позов не визнав, наполягав на
відмові в задоволенні позову, надавши
суду письмові заперечення, в яких
зазначив, що посилання позивача
стосовно незаконності його звільнення
в період непрацездатності є
необгрунтованим, оскільки строк
трудового договору сплинув, а відтак
звільнення відбулося не з ініціативи
відповідача, а на підставі спливу
строку дії трудового договору.

Суд, заслухавши, представника позивача,
представника відповідача, дослідивши
матеріали справи, вважає, що позов не
підлягає задоволенню, з наступних
підстав.

Наказом № 42 к від 12.06. 1979 р.
позивача було зараховано на посаду
екскурсовода Національного
Києво-Печерського
історико-культурного заповідника.
01.04.1989 року ОСОБА_1 переведено на посаду
екскурсовода другої категорії згідно
наказу №2 к від 29.03.1989 року, 01.06.1998 року у
зв'язку з реорганізацією переведена на
посаду лектора-екскурсовода згідно
наказу №2 к від 01.06.1998 року, 01.04.2003 року
переміщена на посаду провідного
лектора (екскурсовода) згідно наказу
№48 від 25.04.2003 року, 03.11.2010 у зв'язку зі
зміною структури та введенням в дію
нового штатного розпису переведена на
посаду провідного
лектора-екскурсовода за контрактом
згідно наказу №225-о від 03.11.2010 року,
03.11.2011 року переведена за строковим
трудовим договором на посаду
провідного лектора по 02.11.2012 року
включно згідно наказу №222-о від 31.10.2011
року, 02.11.2012 звільнена з посади
провідного лектора у зв'язку з
закінченням дії строкового трудового
договору відповідно до п.2 ст. 36 КЗпП
України згідно наказу №414-о від 02.11.2012,
про що містяться відповідні відмітки в
трудовій книзі позивача (а.с. 14-16).

Як вбачається з матеріалів справи
03.11.2011 року позивачка була переведена
за строковим трудовим договором на
посаду провідного лектора
(екскурсовода) сектору наукової
організаційної роботи Національного
Києво-Печерського
історико-культурного заповідника до
02.11.2012 року включно. Укладення
відповідного строкового трудового
договору проводилося виключно за
заявою позивачки, крім того на підставі
вищезазначеної заяви позивачки,
відповідачем було винесено
відповідний наказ про призначення
ОСОБА_1 на відповідну посаду, з яким
вона була ознайомлена у відповідності
з законодавством. Також слід зазначити,
що позивачка, протягом перебування у
трудових відносинах з відповідачем,
жодним чином не оскаржила
вищевказаного наказу про призначення
її на посаду на основі строкового
трудового договору.

Відповідно до ст. 40 КЗпП України
допускається звільнення працівника з
ініціативи власника або
уповноваженого ним органу в період
його тимчасової непрацездатності, а
також у період перебування працівника
у відпустці. Дана норма статті
стосується лише випадків розірвання
трудового договору з ініціативи
власника або уповноваженого ним
органу. Перебування позивачки на
лікарняному у зв'язку з хворобою на
момент закінчення строку дії
строкового трудового договору не є
підставою для продовження трудових
відносин, а тому звільнення відбулося
на підставі спливу дії строкового
трудового договору.

Враховуючи викладене, суд
встановив, що позивачем не доведено
незаконність підстав його звільнення.

Згідно ст. 237-1 КЗпП України,
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя. Порядок
відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини.

Тобто, згідно з чинним законодавством
України, загальною підставою
відповідальності є протиправне,
шкідливе, винне діяння завдавача шкоди
(цивільне правопорушення). Отже,
відповідальність настає лише за вини
заподіювача.

Оскільки позивачем суду не надано
доказів неправомірності чи
протиправності дій відповідача, суд
вважає, що вимоги в частині стягнення
моральної шкоди, задоволенню не
підлягають.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України
кожна сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень.

За таких обставин, беручи до уваги
сукупність доказів, наявних у
матеріалах справи, суд вважає позов
таким, що задоволенню не підлягає.

На підставі викладеного,
керуючись ст. 40, 237 -1 КЗпП України, ст. 10,
60, 213, 215 ЦПК України, ст. 23, 1167 ЦК України,
суд

вирішив:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до
Національного Києво-Печерського
історико-культурного заповідника про
скасування наказу про звільнення,
поновлення на роботі, визнання
часткового договору частково
недійсним, стягнення грошової
компенсації за вимушений прогул та
відшкодування моральної шкоди -
відмовити в повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду м. Києва через
Шевченківський районний суд м. Києва
протягом 10 днів з дня його проголошення

Суддя: