АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ
Справа № 597/1560/13-ц Головуючий у 1-й
інстанції Дудяк С.В. Провадження №
22-ц/789/252/14 Доповідач - Жолудько
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 лютого 2014 р. Колегія суддів судової
палати в цивільних справах
апеляційного суду Тернопільської
області в складі:

головуючого - Жолудько Л.Д.

суддів - Кузьми Р. М., Костіва О. З.,

при секретарі - Бріль В.Л.

з участю представника ОСОБА_1- ОСОБА_2,
ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Тернополі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1
на рішення Заліщицького районного суду
від 31 грудня 2013 року по справі за
позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання
права власності на ? частку майна,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2013 року ОСОБА_3 звернулась у
суд з позовом до ОСОБА_1 про визнання за
нею права власності на ? ідеальну
частку квартири АДРЕСА_1 разом із
допоміжними будівлями ( сарай, літня
кухня) загальною вартістю 89197 грн.50 коп.

Позивачка вказувала, що нею в січні 1992
року разом з відповідачем за спільні
кошти під час перебування з ним у
фактичних шлюбних відносинах було
придбано квартиру в будинку та
проведено в ній будівельно- ремонтні
роботи.

За час шлюбу ними побудовано сарай та
літню кухню, які на даний час ще не
прийняті в експлуатацію.

Посилаючись на те, що відносини між нею
та відповідачем погіршилися, з травня
2013 року вона проживає окремо, а
відповідач не визнає її права на ?
частину спільно нажитого майна,
позивачка просила задовольнити її
позовні вимоги.

Рішенням Заліщицького районного суду
від 31 грудня 2013 року позов задоволено.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на ?
ідеальну частку квартири АДРЕСА_1 разом
із допоміжними будівлями ( сарай-літня
кухня) загальною вартістю 89197 грн. 50
коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить
рішення суду скасувати і ухвалити нове
рішення, яким повністю задовольнити
його позовні вимоги, посилаючись на те,
що висновки, викладені в ньому, не
відповідають обставинам справи, а
також неправильно застосовані норми
законодавства, що регулюють виникнення
права спільної сумісної власності
подружжя.

Апелянт вказує, що спірна квартира
придбана ним до шлюбу, за особисті
кошти і на час її придбання він не
проживав однією сім'єю з відповідачкою.

У судовому засіданні представник
апелянта ОСОБА_2 апеляційну скаргу
ОСОБА_1 підтримала, зіславшись на
доводи, викладені в ній, просить її
задовольнити.

ОСОБА_3 апеляційної скарги не визнала і
пояснила, що ОСОБА_1 вніс свої кошти за
квартиру і, хоч він до одруження з нею
проживав окремо зі своїм сином, вона
піклувалась про нього, приймала участь
у ремонті квартири, після реєстрації
шлюбу разом з відповідачем збудували
допоміжну будівлю-сарай-літню кухню,
гараж, які не прийняті в експлуатацію.
Уважає, що вона має право на цілу
квартиру, однак погоджується стати
співвласником ? її частини.

Задовольняючи позов, суд виходив з
того, що спірна квартира разом з
допоміжними будівлями набута
сторонами під час спільного поживання,
а тому відповідно до вимог ст. 74 СК
України є об'єктом спільної сумісної
власності.

Колегія вважає, що з таким висновком
суду погодитись не можна, оскільки він
не відповідає встановленим обставинам
справи, а також вимогам закону, що
регулював спірні правовідносини на час
їх виникнення.

Судом установлено, що відповідач
ОСОБА_1 став власником квартири АДРЕСА_1
на підставі договору купівлі-продажу,
укладеного 04 січня 1992 року між ним і
Заліщицьким хлібоприймальним
підприємством.

Відповідно до п.2 договору
купівлі-продажу ця квартира продана
ОСОБА_1 за 14725 крб., які були внесені в
касу Заліщицького хлібоприймального
підприємства згідно з прихідним
касовим ордером від 31.12.1991 року.

На час укладення договору
купівлі-продажу до складу квартири
АДРЕСА_1 входили: коридор 2-1 площею 4,4
кв.м; котельня 2-2 площею 2,0 кв.м; туалет-0,9
кв.м; ванна 2-4 пл.2,2 кв.м; кімната 2-5 пл.18.1
кв.м; коридор 2-6 пл.13,8 кв.м; кімната 2-7
площею 11,3 кв.м; коридор 2-8 пл.6,9 кв.м;
кладова 2-9 пл. 3,1 кв.м; кімната 2-10 пл. 18,2
кв.м; кімната 2-11 пл. 9,6 кв.м; кімната 2-12
площею 10,9 кв.м.

Згідно з довідкою-характеристикою
Заліщицького районного комунального
госпрозрахункового БТІ за № 146 від
08.10.2013 року, крім зазначених приміщень
квартири, ОСОБА_1 належать приміщення
підвалу П площею 14,1 кв.м та
сараю-літньої кухні "В" вартістю 29154 грн.

За позивачкою ОСОБА_3 на підставі
договору купівлі-продажу, укладеного
між виконкомом Заліщицької міської
ради і нею 05.02.1991 року, Заліщицьким БТІ
зареєстровано право власності на 29/100
частин жилого будинку АДРЕСА_6.

01 лютого 1995 року між сторонами украдено
шлюб, що стверджується копією
свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1,
виданого відділом державної
реєстрації актів цивільного стану
реєстраційної служби Заліщицького
районного управління юстиції у
Тернопільській області.

Позивачка ОСОБА_3 зареєстрована в
АДРЕСА_1 з 31.01.1995 року.

Суд, установивши на підставі показань
свідків ОСОБА_4 і ОСОБА_5 спільне
проживання сторін на час придбання
спірної квартири, зіслався на
положення ст. 74 СК України, за змістом
якої майно, набуте ними за час такого
проживання, є їх спільною сумісною
власністю, так як іншого не встановлено
письмовим договором між ними.

Однак, згадана норма закону на виниклі
між сторонами правовідносини не
поширюється.

Правовідносини, які виникли на
час укладення договору купівлі-продажу
квартири -04.01.1992 року, повинні
регулюватись чинною на той час ст.17,ч.1
ЗУ "Про власність", за змістом якої
майно, придбане внаслідок спільної
праці членів сім'ї, є їх спільною
сумісною власністю, якщо інше не
встановлено письмовою угодою між ними.

Таким чином, при вирішенні спору
судом було застосовано норму закону, що
не підлягала застосуванню і що є
неправильним застосуванням норм
матеріального права, яке призвело до
неправильного вирішення справи.

Із показань свідків ОСОБА_4 і
ОСОБА_5, які суд поклав в основу рішення,
не можна зробити висновок про те, що
спірна квартира була придбана
внаслідок спільної праці сторін, а
також про внесок кожного з них у її
придбання.

Сама по собі наявність спільного
сина не може бути доказом як проживання
сторін однією сім'єю до укладення
шлюбу, так і їх спільної праці.

З урахуванням відсутності
належних доказів про те, що спірна
квартира є спільною сумісною власністю
сторін, колегія не вбачає підстав для
задоволення вимоги про визнання права
власності на ? частку допоміжної
будівлі-сараю-літньої кухні окремо від
квартири, оскільки допоміжні будівлі
не є самостійними об'єктами права
власності, а складають з будинком
(квартирою) одне ціле, та, крім того,
вони не прийняті в експлуатацію.

Таким чином, при вирішенні спору,
було недоведено ряд обставин, які мають
значення для справи, а також
неправильно застосовано норми
матеріального права, що відповідно до
вимог ст. 309,ч.1, п.п.2,4 ЦПК України є
підставою для скасування рішення суду
й ухвалення нового рішення про відмову
позивачці в позові.

Відповідно до вимог ст. 88,ч.ч.1,5 ЦПК
України судові витрати ( судовий збір) в
розмірі 446 грн., сплачений ОСОБА_1 при
подачі апеляційної скарги, підлягає
стягненню з ОСОБА_3 на його користь.

На підставі ст. 17 ЗУ "Про власність",
чинної на час виникнення
правовідносин, та, керуючись ст.ст.
307,ч.1,п.2; 309,ч.1,п.п.2,4; 313; 314; 316; 317; 319; 324; 325
ЦПК України, колегія суддів

вирішилА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.

Рішення Заліщицького районного суду
від 31 грудня 2013 року скасувати й
ухвалити нове рішення, яким відмовити в
позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання
права власності на ? ідеальну частку
квартири АДРЕСА_1 разом з допоміжними
будівлями ( сараєм-літньою кухнею).

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 446
грн. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення і може бути
оскаржене в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання ним законної сили.

Головуючий - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду
Тернопільської області Л.Д. Жолудько