Справа № 1811/1206/12
Провадження № 2/581/8/13
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2014 року
Липоводолинський районний суд
Сумської області в складі: головуючого
- судді Бутенка Д.В., за участю секретаря
судового засідання Якименко Т.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в смт.Липова Долина заяву
ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення
суду, -

В С Т А Н О
В И В:

Заочним рішенням Липоводолинського
районного суду Сумської області від 10
червня 2013 року позов ОСОБА_2 задоволено
частково.

Ухвалено стягувати щомісячно з ОСОБА_1
на користь ОСОБА_2 аліменти на
утримання повнолітньої дочки ОСОБА_4,
ІНФОРМАЦІЯ_1, у твердій грошовій сумі в
розмірі 350 (триста п'ятдесят) гривень до
закінчення дочкою навчання, а саме до 01
липня 2016 року (включно), починаючи
стягнення з 16 серпня 2012 року (з дати
звернення позивачки до суду).

Вирішено питання щодо розподілу
судових витрат.

09 жовтня 2013 року відповідач звернувся
до суду із заявою про перегляд
вищевказаного заочного рішення,
мотивуючи тим, що вимога позивачки про
стягнення аліментів на період навчання
його дочки є сумнівною, оскільки
законодавство Російської Федерації не
передбачає стягнення з одного з
батьків такого виду аліментів, а сам
факт навчання дочки у вищому
навчальному закладі ще не свідчить про
потребу у наданні такої матеріальної
допомоги з його боку. Також зазначав
про те, що позивачка є неналежним
позивачем у даній справі, оскільки
дочка мала право самостійно звернутися
до нього як в судовому, так і в
позасудовому порядку за наданням з
його боку допомоги на період її
навчання, і він не зобов'язаний
виплачувати аліменти на період літніх
канікул його дочки, в тому числі після
закінчення навчання з 30 червня кожного
навчального року і до 01 вересня кожного
відповідного року. Крім цього, він
взагалі не має змоги надавати
матеріальну допомогу на утримання
дочки на період її навчання, оскільки
має на утриманні малолітню дитину 2007
року народження, і матір-інваліда
похилого віку, отримує незначну
заробітну плату, яка переважно
витрачається на оплату
дороговартісних комунальних послуг,
продуктів харчування, ліків тощо.

У судове засідання сторони, які
належним чином повідомлялися про час і
місце розгляду даної заяви, не
з'явилися, про причини неявки суду не
повідомили, заяв чи клопотань про
відкладення розгляду справи суду не
надсилали. Позивачка подала заяву про
розгляд справи у її відсутність на
піставі додатково поданих нею доказів.
Неявка сторін не перешкоджає розгляду
даної справи у їх відсутність.

Дослідивши матеріали справи, суд
вважає, що заява про перегляд заочного
рішення не підлягає задоволенню,
виходячи з наступного.

Відповідно до п.1 ч.3 ст.231 ЦПК України
суд може своєю ухвалою за результатами
розгляду заяви про перегляд заочного
рішення залишити заяву без
задоволення.

За змістом ст.232 ч.1 ЦПК України
підставами для скасування заочного
рішення і призначення справи до
розгляду в загальному порядку є неявка
відповідача до суду з поважних причин,
а також наявність у нього доказів, які
мають істотне значення для привального
вирішення справи.

Як вбачається з матеріалів справи,
відповідач є мешканцем Республіки Саха
(Якутії) і не міг з'явитися до суду через
велику віддаленість Липоводолинського
районного суду Сумської області від
місця проживання відповідача в
м.Нерюнгрі Російській Федерації, тобто
його неявка мала місце з поважних
причин.

Разом з цим, на думку суду, відповідач
не навів посилань на істотні докази,
які б свідчили про неможливість
надання ним матеріальної допомоги на
утримання його дочки ОСОБА_4 на період
її навчання. Так, з матеріалів справи
вбачається, що відповідач отримує
середній заробіток за три місяці в
розмірі 40000 російських карбованців і
щомісячно сплачує комунальні витрати в
сумі біля 2700 російських карбованців,
тобто такі витрати не перевищують 7 %
від його заробітку (а.с.104-109).
Документальних підтверджень його
витрат на придбання інших
дороговартісних комунальних послуг,
ліків для його матері, яка отримує лише
пенсію за віком, та інших значних
витрат, які б призводили до скрутного
матеріального становища відповідача,
останнім суду не надано, а тому
вищевказані обставини слід вважати
недоведеними. На думку суду,
відповідач, як особа, яка є одруженою,
має власне житло і малолітню дитину, як
член сім'ї приймає також участь у
формуванні сімейного бюджету, який
також складають доходи його дружини (у
разі її працевлаштованості) та інші
незаборонені законом доходи сім'ї, які
ОСОБА_1 відповідними доказами не
підтверджено (а.с.110).

Доводи відповідача про
нелегалізованість вимог позивачки
судом України на території Російської
Федерації і невизначеність
законодавством Росії такого виду
аліментів не заслуговують на увагу,
оскільки ОСОБА_4 є громадянкою України
за громадянством України її матері
ОСОБА_2, і ст.16, 66 Закону України «Про
міжнародне приватне право»
врегульовано те, що права та обов'язки
батьків і дітей визначаються особистим
законом дитини або правом, яке має
тісний зв'язок із відповідними
відносинами і якщо воно є більш
сприятливим для дитини. Тому для даних
правовідносин між сторонами за двома
випадками може застосуватися
відповідний закон України без
легалізації позовних вимог на
території Російської Федерації,
оскільки це не передбачено чинними
міжнародними договорами, укладеними
між Державою Україна та Російською
Федерацією. Отже, для даного спору
підлягає застосуванню Сімейний кодекс
України як особистий закон дочки
ОСОБА_4 та як найбільш сприятливий для
неї.

Доводи відповідача про те, що
позивачка є неналежним позивачем у
даній справі, і те, що сам факт навчання
його дочки у вищому навчальному
закладі не свідчить про її потребу у
матеріальній допомозі, суд не приймає
до уваги, оскільки Сімейний кодексом
України надано право на звернення до
суду з таким позовом як тому з батьків,
з ким проживає дочка, а також самій
дочці, яка навчається (ст.199 ч.3), і мати
дочки ОСОБА_4 в даному випадку
реалізувала надане їй законом її
суб'єктивне процесуальне право.
Потреба дочка у матеріальній допомозі
батька на період навчання
обґрунтовується саме тим, що дочка
навчається у вищому навчальному
закладі на контрактній основі з
посеместровою оплатою навчання за
власний кошт, а навчальний заклад
розміщено в обласному центрі (в м.Суми),
що сукупно призводить до витрат дочки
на її переїзд, проживання, харчування
тощо.

З приводу сплати аліментів на період
навчання на період літніх канікул слід
зауважити про те, що чинний сімейний
закон не містить будь-яких виключень
щодо несплати цього виду матеріальної
допомоги дочці (сину) на період її (його)
літніх канікул, а тому визначена
заочним рішенням періодичність та
тривалість сплати аліментів за заявою
відповідача не може бути змінена судом.

Інші доводи відповідача, наведені ним у
заяві про перегляд заочного рішення,
жодним чином не спростовують висновків
суду, викладених у заочному рішенні
щодо наявності підстав для надання
ОСОБА_1 матеріальної допомоги дочці
ОСОБА_4 на період її навчання у вищому
навчальному закладі.

На думку суду, позивачка не позбавлена
процесуального права шляхом подачі
окремої заяви привести розмір
аліментів у відповідність до вимог
закону з урахуванням наявності у
відповідача постійного (щомісячного)
офіційного доходу, і дане питання не
може бути вирішено судом з огляду на
стадію процесу.

З урахуванням вищевикладеного та
керуючись ст. 231 ЦПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного
рішення Липоводолинського районного
суду Сумської області від 10 червня 2013
року залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Згідно з ч.4 ст.231 ЦПК України у разі
залишення заяви про перегляд заочного
рішення без задоволення заочне рішення
може бути оскаржене в загальному
порядку, встановленому цим Кодексом. У
цьому разі строк на апеляційне
оскарження рішення починає
відраховуватися з дати постановлення
ухвали про залишення заяви про
перегляд заочного рішення без
задоволення.

Суддя
Д. В. Бутенко