Ухвала

іменем україни

20 березня 2014 рокум.
КиївКолегія суддів судової палати у
цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Євграфової Є.П.,

суддів: Горелкіної Н.А.,
Журавель В.І.,

розглянувши в попередньому судовому
засіданні справу за позовом публічного
акціонерного товариства «Універсал
Банк» до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про стягнення
заборгованості,

в с т а н о в и л а:

ПАТ «Універсал Банк» звернулося до
суду з позовом до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
стягнення заборгованості.

Рішенням Івано-Франківського міського
суду Івано-Франківської області від 08
травня 2013 року позов задоволено
частково. Стягнуто із ОСОБА_1 на користь
ПАТ «Універсал Банк» заборгованість за
кредитним договором № 020-2914/840-0614 від 30
листопада 2007 року в розмірі 1 644 041 грн 51
коп., що за офіційним курсом НБУ станом
на дату розрахунку 09 жовтня 2012 року
еквівалентно 205 685,16 доларів США.

У решті позову відмовлено. Вирішено
питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду
Івано-Франківської області від 15
серпня 2013 року зазначене судове
рішення скасовано. Ухвалено нове
рішення, яким позов задоволено.
Стягнуто солідарно із ОСОБА_1, ОСОБА_2 на
користь ПАТ «Універсал Банк»
заборгованість за кредитним договором
№ 020-2914/840-0614 від 30 листопада 2007 року в
розмірі 1 644 041 грн 51 коп., що
еквівалентно 205 685,16 доларів США.

Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

У поданій касаційній скарзі ОСОБА_2
просить рішення апеляційного суду
скасувати, посилаючись на порушення
судом норм матеріального і
процесуального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає відхиленню з
огляду на наступне.

Задовольняючи позов частково та
стягуючи заборгованість за кредитним
договором тільки із ОСОБА_1, суд першої
інстанції виходив із того, що у
позивача за умовами п. 5.2.5 кредитного
договору право на дострокове
повернення кредиту у повному розмірі
виникло з 21 квітня 2012 року, оскільки
позичальником ОСОБА_1 20 березня 2012 року
отримано вимогу банку про сплату
заборгованості. Керуючись положеннями
ч. 4 ст. 559 ЦК України та роз'ясненнями,
наданими в п. 24 постанови пленуму
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»,
а також тим, що вимога до поручителя не
була пред'явлена, натомість позовна
заява подана понад шестимісячний строк
з настання такої вимоги, суд першої
інстанції вважав, що порука ОСОБА_2 є
припиненою, тому позовні вимоги до
поручителя задоволенню не підлягають.

Апеляційний суд, скасовуючи рішення,
посилався на те, що судом не враховано,
що відповідно до ст. ст. 553, 554 ЦК України
за договором поруки поручитель
поручається перед кредитором боржника
за виконання ним свого обов'язку. У разі
порушення боржником зобов'язання,
забезпеченого порукою, боржник і
поручитель відповідають перед
кредитором як солідарні боржники, якщо
договором поруки не встановлено
додаткову (субсидіарну)
відповідальність поручителя.

Поручитель відповідає перед
кредитором у тому ж обсязі, що і
боржник, включаючи сплату основного
боргу, процентів, неустойки,
відшкодування збитків, якщо інше не
встановлено договором поруки (ч. 2 ст. 554
ЦК України).

Зазначені положення закріплені і в
договорі поруки від 30 листопада 2007 року
№ 020-2914/840-0614-Р, укладеного між банком та
поручителем ОСОБА_2

Поза увагою суду першої інстанції
залишились умови укладеного сторонами
договору поруки, який є обов'язковим
для виконання сторонами (ст. 629 ЦК
України), а також те, що договір поруки
має похідний характер від основного
зобов'язання і є дійсним до припинення
основного зобов'язання.

Так, згідно з пп. 1.1, 1.2 договору поруки
поручитель ОСОБА_2 зобов'язується перед
кредитором відповідати за невиконання
ОСОБА_1 усіх його зобов'язань, що
виникли з кредитного договору та
засвідчує, що йому добре відомі всі
умови основного договору і він
погоджується з ними, зокрема з тим, що
термін повного виконання зобов'язань
боржника не пізніше 10 листопада 2037
року, якщо згідно з умовами основного
договору не буде застосовано інші
терміни виконання таких зобов'язань.

Пунктом 2.2 договору поруки передбачено,
що у випадку невиконання боржником
свої зобов'язань за основним договором
кредитор має право пред'явити свої
вимоги безпосередньо до поручителя,
які є обов'язковими до виконання
останнім на 10-й робочий день з дати
відправлення йому такої вимоги.

Пунктом 4.2 договору поруки встановлено,
що порука припиняється із припиненням
всіх зобов'язань боржника за основним
договором, що забезпечується такою
порукою.

Таким чином, у договорі поруки від 30
листопада 2007 року №
020-2914/840-0614-Р, укладеного між банком та
поручителем ОСОБА_2, встановлено строк
припинення поруки, а закон пов'язує
припинення зобов'язання виконанням,
проведеним належним чином (ст. 599 ЦК
України).

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України
порука припиняється після закінчення
строку, встановленого в договорі
поруки. У разі, якщо такий строк не
встановлено, порука припиняється, якщо
кредитор протягом шести місяців від
дня настання строку виконання
основного зобов'язання не пред'явить
вимоги до поручителя. Якщо строк
основного зобов'язання не встановлений
або встановлений моментом пред'явлення
вимоги, порука припиняється, якщо
кредитор не пред'явить позову до
поручителя протягом одного року від
дня укладення договору поруки.

Застосовуючи до спірних правовідносин
норми ч. 4 ст. 559 ЦК України з тих підстав,
що строк виконання основного
зобов'язання настав у квітні 2012 року і з
цього моменту протягом шести місяців
банком не пред'явлено вимоги до
поручителя, суд першої інстанції не
врахував того, що п. 4.2 договору поруки
від 30 листопада 2007 року, укладеного між
банком та ОСОБА_2, встановлено порядок
припинення поруки - із припиненням всіх
зобов'язань боржника за основним
договором, що забезпечується такою
порукою.

Строк виконання основного зобов'язання
за кредитним договором визначено у п. 1.2
кредитного договору від 30 листопада 2007
року - до 30 листопада 2037 року включно.

На виконання умов зазначеного вище
кредитного договору 03 березня 2012 року
банк звернувся до ОСОБА_1 із вимогою
сплатити прострочену заборгованість в
сумі 191 870,19 доларів США, що виникла
станом на дату цієї вимоги. За змістом
вказаного повідомлення право на
повернення кредиту достроково згідно з
п. 5.2.5 кредитного договору банк до
боржника та/або до поручителя не
застосовував.

Оскільки вимога не була виконана, банк
26 листопада 2012 року звернувся з позовом
до боржника та поручителя про
дострокове повернення усієї суми
кредиту безпосередньо до суду.

Такі дії банку не суперечать вимогам
закону.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться у
п. 24 постанови пленуму Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про
практику застосування судами
законодавства при вирішенні спорів, що
виникають із кредитних правовідносин»
при вирішенні таких спорів суд має
враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК
зобов'язання має виконуватися належним
чином відповідно до умов договору.
Отже, якщо кредитним договором не
визначено інші умови виконання
основного зобов'язання, то у разі
неналежного виконання позичальником
своїх зобов'язань за цим договором
строк пред'явлення кредитором до
поручителя вимоги про повернення
отриманих у кредит коштів має
обчислюватися з моменту настання
строку погашення зобов'язання згідно з
такими умовами, тобто з моменту
настання строку виконання зобов'язання
у повному обсязі або у зв'язку із
застосуванням права на повернення
кредиту достроково. Таким строком не
може бути лише несплата чергового
платежу.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як
направлення/вручення йому вимоги про
погашення боргу (залежно від умов
договору), так і пред'явлення до нього
позову. При цьому в разі пред'явлення
вимоги до поручителя кредитор може
звернутися до суду протягом шести
місяців від дня настання строку
виконання основного зобов'язання.

Своє право на повернення кредиту
достроково банк здійснив 26 листопада
2012 року, пред'явивши одночасно позов до
боржника та поручителя.

Ураховуючи викладене, висновок суду
про пропущення позивачем строку на
пред'явлення вимоги до поручителя є
помилковим, оскільки такого висновку
суд дійшов без належного дослідження
умов укладених між сторонами договорів
та неправильним застосуванням норм
матеріального права.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України
підставами касаційного оскарження є
неправильне застосування судом норм
матеріального чи порушення норм
процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України
під час розгляду справи в касаційному
порядку суд перевіряє в межах
касаційної скарги правильність
застосування судом першої або
апеляційної інстанції норм
матеріального чи процесуального права
і не може встановлювати або вважати
доведеними обставини, що не були
встановлені в рішенні чи відкинуті ним,
вирішувати питання про достовірність
або недостовірність того чи іншого
доказу, про перевагу одних доказів над
іншими.

Установлено й це вбачається з
матеріалів справи, що рішення
апеляційного суду ухвалено з
додержанням норм матеріального та
процесуального права; наведені в
касаційній скарзі доводи висновків
суду не спростовують.

Керуючись ст. 332 ЦПК України, колегія
суддів cудової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення апеляційного суду
Івано-Франківської області від 15
серпня 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Є.П.
Євграфова

судді:
Н.А. Горелкіна

В.І. Журавель