РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.03.2014

Хмельницький міськрайонний суд у
складі:

головуючого судді Сарбея О.Ф.,

при секретарі Беднарській А.А.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Хмельницькому цивільну
справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмету спору -
приватний нотаріус Хмельницького
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
про визнання недійсним договору
довічного утримання,

встановив:

11 листопада 2013 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2
звернулись до суду з позовом до ОСОБА_3,
третя особа - приватний нотаріус
Хмельницького міського нотаріального
округу ОСОБА_4, про визнання недійсним
договору довічного утримання.

Свої позовні вимоги мотивували тим, що
14.09.2011 року між ОСОБА_5 (що є батьком
ОСОБА_1 та чоловіком ОСОБА_2) та
відповідачем ОСОБА_3 був укладений
договір довічного утримання, згідно з
яким після смерті ОСОБА_5 відповідачу
переходила у власність земельна
ділянка за адресою: АДРЕСА_1). У договорі
вказано, що дана земельна ділянка
вільна від забудови, проте це не
відповідає дійсності, оскільки ще в 1989
році на даній ділянці був збудований
2-поверховий будинок, який там
знаходиться і на даний час.

Позивачі вказують, що при укладенні
14.09.2011 року договору довічного
утримання було порушено істотну умову
договору - предмет, оскільки невірно
зазначено характеристику та оцінку
земельної ділянки, оскільки на ній
знаходилась будівля.

У зв'язку з наведеним позивачі просили
суд визнати недійсним договір
довічного утримання, укладений між
ОСОБА_5 та ОСОБА_3

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та
її представник підтримали позовні
вимоги у повному обсязі та просили
позов задовольнити.

Представник позивача ОСОБА_2 в судовому
засіданні вимоги позову підтримала.

Відповідач та його представник в
судовому засіданні проти задоволення
позову заперечили.

Третя особа приватний нотаріус ОСОБА_4
в судове засідання не з'явилась, подала
до суду письмові заперечення, де
зазначила, що оскаржуваний договір був
посвідчений нею з дотриманням усіх
норм закону.

Суд, заслухавши пояснення учасників
процесу, дослідивши матеріали справи
та надані сторонами докази, дійшов
висновку, що позов не підлягає
задоволенню з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що
14.09.2011 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 було
укладено договір довічного утримання,
згідно якого (п.п. 1, 9 договору) ОСОБА_5
відчужував, передав у власність
набувачу - ОСОБА_3 земельну ділянку
площею 0,6 га, що розташована на
території Шаровечківеької сільської
ради, на землях садівницького
товариства «Колос»; відчужувач передав
набувачу земельну ділянку 14.09.2011 року,
шляхом передачі примірника цього
договору та державного акту. Право
власності у набувача - ОСОБА_3 на
земельну ділянку виникло з моменту
державної реєстрації цього правочину
та підлягало державній реєстрації в
уповноважених органах Держкомзему за
місцем знаходження ділянки. В свою
чергу ОСОБА_3 (п. 6 договору)
зобов'язувався надавати ОСОБА_5 довічне
утримання (догляд), а також
зобов'язувався у разі смерті
останнього та його дружини, поховати їх
згідно з християнськими традиціями на
одному з кладовищ м. Хмельницького.

Таким чином, передача земельної
ділянки відбулась 14.09.2011 року, а право
власності у ОСОБА_3 виникло після
державної реєстрації з уповноважених
органах Держкомзему.

Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою
недійсності правочину є недодержання в
момент вчинення правочину стороною
(сторонами) вимог, які встановлені
частинами першою - третьою, п'ятою та
шостою статті 203 цього Кодексу (зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам; особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності, волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі,
правочин має бути спрямований на
реальне настання правових наслідків,
що обумовлені ним, правочин, що
вчиняється батьками (усиновлювачами),
не може суперечити правам та інтересам
їхніх малолітніх, неповнолітніх чи
непрацездатних дітей).

Позивачі стверджуючи про недійсність
договору довічного утримання від 14.09.2011
року, вказують на невірну
характеристику та оцінку предмету
договору, який є його істотною умовою. А
саме зазначають, що на момент укладення
договору довічного утримання на
земельній ділянці, що є предметом
договору, знаходився будинок.

З даним посиланням відповідачів суд не
може погодитись, оскільки такої
підстави недійсності правочину, як
невірна характеристика та оцінка
предмету договору в розумінні ст. 215 ЦК
України, немає.

Разом з тим, згідно ст. 331 ЦК України
право власності на нову річ, яка
виготовлена (створена) особою,
набувається нею, якщо інше не
встановлено договором або законом.
Особа, яка виготовила (створила) річ зі
своїх матеріалів на підставі договору,
є власником цієї речі. Право власності
на новостворене нерухоме майно
(житлові будинки, будівлі, споруди,
тощо) виникає з моменту завершення
будівництва (створення майна). Якщо
договором або законом передбачено
прийняття нерухомого майна до
експлуатації, право власності виникає
з моменту його прийняття до
експлуатації. Якщо право власності на
нерухоме майно відповідно до закону
підлягає державній реєстрації, право
власності виникає з моменту державної
реєстрації. До завершення будівництва
(створення майна) особа вважається
власником матеріалів, обладнання тощо,
які були використані в процесі цього
будівництва (створення майна).

Станом на день укладення договору
довічного утримання 14.09.2011 року, право
власності на садовий будинок, який
розташований на території
Шаровечківеької сільської ради, на
землях садівницького товариства
«Колос» по АДРЕСА_1 зареєстровано не
було, а відтак, укладаючи договір
довічного утримання 14.09.2011 року,
визначити та зазначити його як окремий
об'єкт було неможливим, оскільки на
земельній ділянці знаходились
матеріали, які використані в процесі
цього будівництва, право власності на
які не було зареєстровано.

Право власності на означений садовий
будинок виникло 12.10.2012 року, власником
якого є ОСОБА_3, що підтверджується
витягом про державну реєстрацію прав.

Також, відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК
України, розпорядження майном, що є у
спільній сумісній власності,
здійснюється за згодою всіх
співвласників. Позивач ОСОБА_2 (дружина
померлого ОСОБА_5) на день укладення
договору довічного утримання була
присутня при його укладенні, про що
зазначено в п. 7 договору. Відповідно до
якого, земельна ділянка належить
відчужувачеві (ОСОБА_5) на праві
спільної сумісної власності.
Справжність підпису дружини ОСОБА_5 на
заяві про її згоду на відчуження
земельної ділянки засвідчена
приватним нотаріусом Хмельницького
нотаріального округу ОСОБА_4 14.09.2011 року
за р. № 938. Таким чином, ОСОБА_2 надала
згоду на відчуження зазначеної вище
земельної ділянки, яка належала на
праві спільної сумісної власності
подружжя.

Положеннями ст. 15 ЦК України
встановлено, що кожна особа має право
на захист свого цивільного права у разі
його порушення, невизнання або
оспорювання. Кожна особа має право на
захист свого інтересу, який не
суперечить загальним засадам
цивільного законодавства.

Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа
має право звернутися до суду за
захистом свого особистого немайнового
або майнового права та інтересу.

Разом з тим, однією з засад судочинства,
регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129
Конституції України, є змагальність
сторін та свобода в наданні ними до
суду своїх доказів і у доведенні перед
судом їх переконливості.

Згідно положень ст. 10 Цивільного
процесуального кодексу України (надалі
ЦПК України) сторони та інші особи, які
беруть участь у справі, мають рівні
права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості.

У відповідності до положень ст. 60 ЦПК
України кожна сторона зобов'язана
довести ті обставини, на які вона
посилається як на підставу своїх вимог
і заперечень. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування. У зв'язку з цим, судом не
приймаються до уваги пояснення
допитаних в судовому засіданні свідків
ОСОБА_8 та ОСОБА_9, оскільки доказами
існування права власності на нерухоме
майно - будинок є відповідні документи,
що підтверджують державну реєстрацію
права власності на таке майно.

Підсумовуючи вищевикладене, суд
вважає, що даний договір довічного
утримання укладений 14.09.2011 року між
ОСОБА_5 та ОСОБА_3 відповідає вимогам
законодавства та укладений у
відповідності з вимогами Цивільного
Кодексу України, підстав для визнання
його недійсним в межах позовних вимог
немає.

На підставі викладеного, керуючись
ст.ст. 203, 215, 331, 369 ЦК України, ст. ст. 10, 59,
60, 61, 88, 208-209, 212-215 ЦПК України, суд -

вирішив:

В задоволені позову ОСОБА_1, ОСОБА_2 до
ОСОБА_3, третя особа, яка не заявляє
самостійних вимог щодо предмету спору -
приватний нотаріус Хмельницького
міського нотаріального округу ОСОБА_4,
про визнання недійсним договору
довічного утримання, - відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено
протягом 10 днів з дня його проголошення
до апеляційного суду Хмельницької
області.

Особи, які брали участь у справі, але
не були присутні у судовому
засіданні під час проголошення
судового рішення, можуть подати
апеляційну скаргу протягом десяти
днів з дня отримання копії цього
рішення.

Рішення суду набирає законної сили
після закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо апеляційну
скаргу не було подано. У разі подання
апеляційної скарги рішення, якщо його
не скасовано, набирає законної сили
після розгляду справи апеляційним
судом.

Суддя: