Провадження № 22-ц/779/688/2014
Головуючий у 1 інстанції Польська М. В.
Суддя-доповідач Шишко А.І.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2014 року
м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з
розгляду цивільних справ Апеляційного
суду Івано-Франківської області в
складі:

головуючого Шишка А.І.,

суддів:
Ковалюка Я.Ю., Шалаути Г.І.,

секретаря
Вилки І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні матеріали за заявою ОСОБА_2
про забезпечення позову у цивільній
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про
поділ сумісного майна подружжя та за
зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3
про реальний розподіл спільного
сумісного майна подружжя за
апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу
Івано-Франківського міського суду від
10 лютого 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Івано-Франківського міського
суду від 10 лютого 2014 року задоволено
частково заяву ОСОБА_2 про забезпечення
позову.

Накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1;
нежитлове приміщення АДРЕСА_2, що
належать ОСОБА_3 на праві власності.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3
посилається на незаконність та
необґрунтованість ухвали суду першої
інстанції, що постановлена з
порушенням норм процесуального права.
У зв'язку з цим, просить ухвалу суду
першої інстанції скасувати і
постановити нову, якою відмовити
ОСОБА_2 у задоволенні його заяви про
забезпечення позову.

Апелянт свої вимоги обґрунтовує
тим, що 16.09.2008 року вона одружилась з
ОСОБА_2 Однак, гроші на квартиру АДРЕСА_1
та нежитлове приміщення АДРЕСА_2 за
тією ж адресою були сплачені нею до
укладення шлюбу, що підтверджується
відповідними письмовими доказами.
ОСОБА_2 до вищезазначеного нерухомого
майна не має ніякого відношення,
оскільки він не вклав в їх придбання та
ремонти жодної копійки, а тому у
зустрічному позові не зміг назвати ні
сум за які купувалося зазначене майно,
ні назву продавця, ні період часу коли
проводились оплати. Враховуючи це та
вимоги ст.57 СК України, дане нерухоме
майно є особистою приватною власністю
одного з членів подружжя, яке набуте
ним до шлюбу.

Суд першої інстанції однобічно
розглянувши заяву про забезпечення
позову, не витребував у ОСОБА_2
документи, які підтверджують
необхідність забезпечення позову, а
також документи, які підтверджують, що
спірне нерухоме майно є особистою
приватною власністю позивача і не
являється спільною сумісною власністю,
а тому, передчасно і з порушенням норм
процесуального права постановив
оскаржувану ухвалу.

Крім того, у суду були правові
підстави для застосування ч.4 ст.153 ЦПК
України, а саме, щодо забезпечення
вимоги ОСОБА_2 заставою, з метою
запобігти зловживанню забезпеченням
позову.

Вислухавши суддю-доповідача, доводи
апелянта та її представника,
перевіривши матеріали справи, колегія
суддів приходить до висновку, що
апеляційна скарга не підлягає до
задоволення з таких підстав.

Постановляючи ухвалу про часткове
задоволення заяви ОСОБА_2 про
забезпечення позову шляхом накладення
арешту на квартиру та нежитлове
приміщення в будинку АДРЕСА_2, суд
першої інстанції виходив із того, що
такий вид забезпечення позову буде
гарантією реального виконання рішення
суду на випадок його прийняття і він є
співмірним із заявленими позивачем
вимогами, оскільки невжиття заходів
забезпечення позову може утруднити або
зробити неможливим виконання рішення
суду.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції.

Згідно зі ст.ст. 151, 152 ЦПК України, суд за
заявою осіб, що беруть участь у справі
може вжити заходи забезпечення позову.
Забезпечення позову допускається на
будь-якій стадії розгляду справи, якщо
невжиття заходів забезпечення може
утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду. Види
забезпечення позову мають бути
співмірними із заявленими позивачем
вимогами.

Відповідно до пункту 4 Постанови
Пленуму Верховного Суду України від
22.12.2006 року "Про практику застосування
судами цивільного процесуального
законодавства при розгляді заяв про
забезпечення позову", розглядаючи
заяву про забезпечення позову, суд має
з урахуванням доказів, наданих
позивачем на підтвердження своїх
вимог, пересвідчитися в тому, що між
сторонами існує спір та існує реальна
загроза невиконання чи утруднення
виконання можливого рішення суду про
задоволення позову, з'ясувати обсяг
позовних вимог, дані про особу
відповідача, а також відповідність
виду забезпечення позову, який просить
застосувати особа, котра звернулася з
такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про забезпечення
позову, суд має брати до уваги інтереси
не тільки позивача, а й інших осіб,
права яких можуть бути порушені у
зв'язку із застосуванням відповідних
заходів.

Забезпечення позову допускається
на будь-якій стадії розгляду справи,
якщо невжиття заходів забезпечення
може утруднити чи зробити неможливим
виконання рішення суду. Суд першої
інстанції обґрунтовано прийшов до
висновку про задоволення заяви ОСОБА_2
щодо забезпечення позову, оскільки
обставини справи свідчать про
наявність достатніх підстав для вжиття
заходів забезпечення позову.

Як вбачається з матеріалів справи,
предметом позову є спільне майно
набуте за час шлюбу, яке включає
нерухоме майно, що має значну вартість
та належить на праві власності ОСОБА_3
Застосування такого виду забезпечення
позову, як арешт - це тимчасові заходи,
які однак дозволять запобігти можливим
порушенням майнових прав чи
охоронюваних законом інтересів сторін
та гарантують реальне виконання
рішення суду на випадок його ухвалення,
а обраний судом вид забезпечення
позову (арешт нерухомого майна) є
співмірним із заявленими ОСОБА_2
вимогами. За таких обставин ухвала суду
є законною та обґрунтованою.

При цьому, колегія суддів звертає
увагу, що ОСОБА_3 не позбавлена права
поставити питання про зміну виду
забезпечення позову або скасування
заходів забезпечення позову в порядку,
передбаченому ст. 154 цього Кодексу.

В той же час, інші доводи, наведені в
апеляційній скарзі, не мають значення
для правильного вирішення питання про
забезпечення позову, оскільки
стосуються змісту та обґрунтування
позовних вимог та можуть бути
враховані судом при вирішенні спору по
суті, а посилання апелянта на те, що
ухвала суду перешкоджає їй
розпоряджатися квартирою та іншим
майном не може бути підставою для її
скасування, оскільки на даний час це
майно є спірним.

Не заслуговують на увагу і твердження
апелянта про необґрунтоване не
застосування судом ч.4 ст.153 ЦПК України.

Згідно ч.4 ст.153 ЦПК України, суд,
допускаючи забезпечення позову, може
вимагати від позивача забезпечити його
вимогу заставою, достатньою для того,
щоб запобігти зловживанню
забезпеченням позову, яка вноситься на
депозитний рахунок суду.

Таким чином, з аналізу даної норми
процесуального права вбачається, що
забезпечення вимоги заставою це право
суду, а не його обов'язок, який може бути
застосований в залежності від обставин
справи. В даному випадку, колегія
суддів також не вбачає підстав для
застосування ч.4 ст.153 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 304, 307, 312,313, 314, 315, 317
ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Івано-Франківського міського
суду від 10 лютого 2014 року залишити без
зміни.

Ухвала набирає чинності з моменту
проголошення, однак може бути
оскаржена в касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий
А.І. Шишко

Судді:
Я.Ю. Ковалюк

Г.І. Шалаута