Справа № 579/245/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

20 березня 2014 року
Кролевецький районний суд Сумської
області

в складі: судді
Сірої Г.І.,

за участі секретаря
Печенової Л.В.,

з участю: позивача
ОСОБА_1,

представника позивача
ОСОБА_2,

відповідача
ОСОБА_3,

представника відповідача
ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в м. Кролевець
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про
стягнення боргу, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з зазначеним
позовом 13.02.2014 року, мотивуючи свої
вимоги тим, що 06 листопада 2012 року між
ним як позикодавцем та ОСОБА_3 як
позичальником було укладено договір
позики, у відповідності до якого він
передав відповідачу грошові кошти у
розмірі 250000 грн. зі строком повернення
17 листопада 2012 року. Позика була надана
для особистих потреб відповідача. Він
виконав свої зобов'язання належним
чином. Укладення договору позики
згідно з вимогами п. 2 ст. 1047 ЦК України
відповідач підтвердив шляхом надання
йому як позикодавцеві розписки від 06
листопада 2012 року, яку написав
власноручно.

Посилаючись на положення ст. ст. 202, 207,
1046 ЦК України, позивач зазначає про те,
договір був укладений з моменту
передачі ним коштів ОСОБА_3 при
підписанні тим розписки.

В порушення умов договору позики від
06.11.2012 року та вимог ст.526 ЦК України
відповідач у визначений строк, 17.11.2012
року, і до цього часу свого зобов'язання
по поверненню суми позики не виконав.

Тому позивач просить стягнути з
відповідача 250000 грн. основного боргу
за договором позики , 1742 грн. 91 коп.
інфляційних втрат та три відсотки
річних в сумі 9182 грн. 46 коп. відповідно
до ст. 625 ЦК України, всього - 260925 грн. 46
коп., виходячи з факту невиконання
зобов'язання відповідачем станом на 07
лютого 2014 року., а також просить
стягнути з відповідача судові витрати
в розмірі 2609 грн. 25 коп., понесені ним
при сплаті судового збору.

В судовому засіданні позивач свої
вимоги підтримав в повному обсязі з
підстав, зазначених в позовній заяві та
пояснив, що він знайомий з відповідачем
тривалий час, познайомились через
брата відповідача, з яким у нього
дружні стосунки. В м. Києві вони
працювали незначний час в одній фірмі,
але і пізніше продовжували
підтримувати дружні стосунки, часто
спілкувалися. Він знав, що у ОСОБА_3
гарне матеріальне становище, оскільки
він користувався дорогими
автомобілями, які періодично змінював.
Коли їх спільний знайомий попросив
його надати ОСОБА_3 гроші в борг, він
погодився, оскільки у нього були
заощадження і він мав змогу на
нетривалий час надати позику
відповідачу. 06 листопада 2012 року в
офісі ТОВ "БК Стройгарант" в м. Києві, за
місцем роботи ОСОБА_3, вони зустрілися,
він передав ОСОБА_3 250000 грн. з
домовленістю про повернення
зазначеної суми 17.11.2012 року. В
підтвердження досягнутої та виконаної
з його боку, як позикодавця, угоди,
ОСОБА_3 написав розписку про
зобов'язання повернути грошові кошти в
сумі 250000 грн. до 17.11.2012 року. Однак у
зазначений час гроші в сумі позики йому
не були повернуті. Він багато разів
телефонував з приводу повернення
грошей відповідачу, пропонував йому
погашати борг частинами, однак
відповідач фактично відмовився
виконувати взяті на себе зобов'язання.
Представник позивача підтримав вимоги
свого довірителя і просить
задовольнити позов з підстав,
зазначених в позовній заяві.

Відповідач в судовому засіданні позов
не визнав, посилаючись на те, що ніякої
угоди щодо позики грошей в сумі 250000грн.
у нього з позивачем не було і грошей від
нього ні в якості позики ні з інших
підстав він не отримував. З приводу
розписки від 06.11.2012 року, написання якої
ним не оспорюється, ОСОБА_3 пояснив, що
ОСОБА_1 він знає давно. У них у 2008 році
була нетривалий час спільна, в т. ч. з
його братом, Іваницьким, будівельна
компанія. В 2010 році він з позивачем
працювали в одній компанії, він -
виконробом, а ОСОБА_1 - комерційним
директором. Стосунки були добрі. Потім
з ОСОБА_5 вони створили власну
будівельну компанію БК "Стройгарант",
йому належало в компанії 50%; ОСОБА_1
продовжував працювати в компанії
"Геос". Як комерційний директор БК
"Стройгарант" він домовлявся про
об'єкти та ін, право підпису у
банківських документах та ін. мав
ОСОБА_5 як директор. У нього, як у
фізичної особи, потреби позичати
грошей не було, його матеріальне
становище було стабільне. В 2012 році в
компанії, в якій він був комерційним
директором і яка розвивалася, виникла
потреба в коштах для придбання
будівельного обладнання. В розмові з
ОСОБА_1, з яким вони спілкувалися
тривалий час і підтримували добрі
стосунки, зайшла мова про розширення
бізнесу, великий відсоток при
кредитуванні в банках. В ході розмови
ОСОБА_1 запропонував надати БК
"Стройгарант" кошти в сумі 250 тис. грн.
під 20% річних. Він ОСОБА_1 при цьому
пояснив, що це гроші для компанії, а не
для нього особисто. На його думку,
можливо, ОСОБА_1 мав намір надати гроші
в позику БК "Стройгарант" не особисті, а
чиїсь, можливо, взяті також в борг під
менший відсоток, оскільки він
неодноразово уточнював, чи візьме
компанія гроші, якщо він їх надасть.
Тому 06 листопада 2012 року, коли в його
службовому кабінеті мала місце
розмова про надання позики ОСОБА_1, за
пропозицією ОСОБА_1 ним була написана
розписка в підтвердження попередньої
домовленості, гарантії про укладення
договору позики між ОСОБА_1 та БК
"Стройгарант", яка мала бути в
подальшому, при наданні ОСОБА_1 250000грн.
(готівкою чи безготівковими коштами
розмови на той час не було) оформлена
відповідно до чинного законодавства з
участю ОСОБА_5, який мав право підпису
подібних документів. Саме у зв'язку з
цим розписка була написана на бланку
БК "Стройгарант". Гроші при написанні
розписки не передавались, тому і
відсутні дані про це в розписці. Чи
передавалися гроші ОСОБА_1 БК
"Стройгарант" в подальшому, він не може
сказати. Весною 2013 року він вийшов із
складу засновників БК "Стройгарант" на
користь ОСОБА_5, оскільки йому стали
пред'являти претензії з приводу боргів
компанії, про які йому не було відомо,
тому виник конфлікт із співвласником.
На протязі значного періоду часу він
продовжував спілкуватися з ОСОБА_1, той
не висловлював ніяких претензій до
нього, знаючи, що він не працює в БК
"Стройгарант". Чому до нього
пред'явлено позов? Можливо, він надав
кошти ОСОБА_5 без оформлення будь-яких
документів і той не повернув йому борг
і він вирішив скористатися єдиним
документом, який, на його думку,
підтверджує наявність цього боргу. Але
розписка, на яку посилається позивач,
жодним чином не підтверджує факту
наявності боргу як його особисто як
фізичної особи так і БК "Стройгарант",
оскільки не свідчить про передачу
грошей ОСОБА_1 і його підпис не є
підтвердженням отримання грошей від
позивача ні як фізичною особою, ні як
представником БК "Стройгарант".

Заслухавши пояснення сторін, їх
представників, дослідивши зібрані по
справі докази, суд вважає, що відсутні
підстави для задоволення позову.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики) або таку ж
кількість речей того ж роду та такої
якості. Договір позики є укладеним з
моменту передання грошей або інших
речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України
договір позики укладається у письмовій
формі, якщо його сума не менш як у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, а у
випадках, коли позикодавцем є юридична
особа, - незалежно від суму.

Оскільки сума в 250 тис. грн. більш ніж у
десять разів перевищує встановлений
законом розмір неоподатковуваного
мінімуму доходів громадян, договір
позики на зазначену суму має бути
укладений в письмовій формі.

Ч. 2 ст. 1047 ЦК України передбачає, що на
підтвердження укладення договору
позики та його умов може бути
представлена розписка позичальника
або інший документ, який посвідчує
передання йому позикодавцем
визначеної грошової суми або
визначеної кількості речей.

Таким чином, за своїми ознаками договір
позики має бути реальним, укладатися в
письмовій формі, волевиявлення
учасників такого правочину має бути
вільним і відповідати їх внутрішній
волі.

Розписка не є письмовою формою формою
договору позики і не замінює її.
Розписка позичальника як борговий
документ може лише підтверджувати факт
укладання такого договору,
посвідчувати передання йому
позикодавцем визначеної грошової суми.
Розписка, якщо вона знаходиться у
позикодавця, засвідчує факт приймання
грошей позичальником.

Борговий документ повинен
підтверджувати дві обставини: по-перше,
факт отриманні грошей, в даному
випадку факт отримання ОСОБА_3 250 тис.
грн., по-друге, волевиявлення боржника
у певний строк повернути гроші.

В підтвердження укладення договору
позики ОСОБА_1посилається на розписку
наступного змісту "Расписка Я, ОСОБА_3,
коммерческий директор ООО"БК
Стройгарант", обязуюсь выплатить 250000
грн. (двести пятьдесят тыс. грн.) ОСОБА_1
до 17.11.2012. 06.11.2012 (підпис)."

В судовому засіданні відповідач
категорично заперечує факт укладання з
позивачем договору позики та одержання
від нього будь-яких грошей. Натомість
посилається на обставини, за яких була
написана ним розписка, що пов'язані з
попередніми домовленостями між ним як
комерційним директором БК
"Стройгарант" та позивачем про
можливість надання останнім грошових
коштів в сумі 250 тис. грн. як позику саме
для БК "Стройгарант", а не для нього
особисто, і при цьому грошові кошти при
написанні розписки не передавалися.

При вирішенні спору суд керується
роз'ясненнями, які містяться в
Постанові № 9 Пленуму Верховного Суду
України від 06 листопада 2009 року "Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними", зокрема, п. 8 зазначеної
Постанови, а також положеннями ст. 203, 215
ЦК України.

Проаналізувавши зміст розписки, суд
прийшов до висновку, що вона не є
належним доказом на підтвердження
укладання між сторонами договору
позики, оскільки, по-перше, не посвідчує
факт передання позивачем грошей
відповідачу, а, по-друге, не посвідчує
волевиявлення відповідача у певний
строк саме повернути гроші позивачу,
оскільки зазначено зобов'язання щодо
виплати, а не повернення грошей як
предмета договору позики. Зазначення
щодо зобов'язання виплатити кошти,
виходячи з положень цивільного
законодавства щодо зобов'язань, може
свідчити про наявність іншої угоди,
пов'язаної саме з оплатою ( надання
послуг, купівля-продаж, договір підряду
та т. ін.), а не з договором позики, що
передбачає зобов'язання позивача саме
повернути отримані в позику грошові
кошти чи речі.

Враховуючи викладене, суд приходить до
висновку про те, що договір позики між
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 укладеним не був,
докази про зворотне відсутні і
позивачем не надані. При цьому суд
керується положеннями ст.10 ЦПК України
щодо змагальності сторін, а також ст. 60
ЦПК України про те, що кожна сторона
зобов'язана довести ті обставини, на
які вона посилається як на підставу
своїх вимог і заперечень, крім
випадків, встановлених статтею 61 цього
Кодексу. В судовому засіданні не
встановлено обставин, які були б
підставою для звільнення позивача від
доказування укладення ним з
відповідачем договору позики.

Таким чином, суд вважає, що факт
укладання договору позики між ОСОБА_1
та ОСОБА_3, від якого залежить наявність
підстав для задоволення позову,
позивач та його представник не довели,
а тому в позові слід відмовити.

Відповідно до ст. 203. 1046, 1047 ЦК України,
керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 209, 212, 214, 215 ЦПК
України, -

в и р і ш и в:

ОСОБА_1 в позові до ОСОБА_3 про стягнення
боргу за договором позики відмовити.

Рішення може бути оскаржене до
Апеляційного суду Сумської області
через Кролевецький районний суд в
десятиденний строк з дня його
проголошення. Особи, які брали участь у
справі, але не були присутні в судовому
засіданні при проголошенні судового
рішення, можуть подати апеляційну
скаргу в десятиденний строк з дня
отримання копії судового рішення.

Суддя Г. І. Сіра