Апеляційний суд Кіровоградської
№ провадження 22-ц/781/564/14
Головуючий у суді І-ї інстанції
РІШЕННЯ

Іменем України

17.03.2014 року колегія суддів судової
палати у цивільних справах
апеляційного суду Кіровоградської
області у складі:

головуючого
- Сукач Т.О.

суддів
- Бубличенко В.П.

Мурашка С.І.

при секретарі
- Савченко Н.В.

розглянула у відкритому судовому
засіданні в місті Кіровограді цивільну
справу за позовом
сільськогосподарського виробничого
кооперативу «Вись» до ОСОБА_3 про
усунення перешкод у користуванні
орендованою земельною ділянкою,
зустрічним позовам ОСОБА_3 до
сільськогосподарського виробничого
кооперативу «Вись», третя особа: відділ
Дерземагенства у Новоархангельському
районі Кіровоградської області, про
визнання недійсним договору оренди
земельної ділянки, за апеляційною
скаргою представника ОСОБА_3, адвоката
ОСОБА_4, на рішення Новархангельського
районного суду Кіровоградської
області від 11 грудня 2013 року і

в с т а н о в и л а :

У червні 2013 року сільськогосподарський
виробничий кооператив «Вись»
звернувся з позовом до ОСОБА_3 про
усунення перешкод у користуванні
орендованою земельною ділянкою. В
обґрунтування позовних вимог
посилався на те, що 01.09.2007 року між СВК
«Вись» і відповідачем укладено договір
оренди земельної ділянки площею 6,00 га.
Договір укладено строком на п'ять років
з виплатою орендної плати в розмірі 3,2 %
від грошової оцінки земельної ділянки.
Цей договір 27.02.2009 року зареєстровано
у Новоархангельському КФЦОДЗК.

Посилаючись на п. 2 Порядку державної
реєстрації договорів оренди землі,
затвердженого постановою Кабінету
Міністрів України від 25 грудня 1998 року
№ 2073 та ч.3 ст.640 ЦК України позивач
вважав, що строк дії договору оренди
земельної ділянки закінчується 24.02.2014
року.

У 2013 року відповідач, порушуючи умови
укладеного між сторонами договору
оренди землі, самовільно засіяв
земельну ділянку насінням соняшника і
повертати її не бажає.

Посилаючись на зазначені
обставини, ст..ст.13,18,20,27 Закону України
«Про оренду землі» позивач просив суд
зобов'язати ОСОБА_3 повернути СВК
«Вись» орендовану земельну ділянку
площею 6,00 га, що розташована на полі
АДРЕСА_1 і не чинити до 24. 02.2014 року
перешкод у користуванні цією
земельною ділянкою.

ОСОБА_3 звернувся із зустрічним позовом
до СВК «Вись», в якому просив визнати
недійсним договір оренди земельної
ділянки. Як на підставу для задоволення
позову посилався на те, що договір
оренди суперечить вимогам ст.15 Закону
України «Про оренду землі», зокрема, у
ньому не вказано умови збереження
стану об'єкта оренди.

Крім того, позивач без його згоди
провів обмін його земельної ділянки на
земельну ділянку, яка знаходиться в
оренді у АФГ «Квінтет». Земельною
ділянкою він користується правомірно,
оскільки дія договору оренди землі
закінчилася 01.09.2012 року.

Рішенням Новархангельського районного
суду Кіровоградської області від 11
грудня 2013 року позов СВК «Вись»
задоволено у повному обсязі, а у
задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3
відмовлено.

В апеляційній скарзі відповідач
посилаючись на порушення судом норм
матеріального і процесуального права,
просить рішення скасувати і ухвалити
нове рішення про відмову у задоволенні
позову позивача та задовольнити його
зустрічний позов у повному обсязі.

Представник СВК «Вись» в судове
засідання не з'явився, до апеляційного
суду направив заперечення на
апеляційну скаргу, в якому зазначає,
що, на його думку, рішення суду ухвалене
з додержанням норм матеріального та
процесуального права, тому підстав для
скасування цього рішення немає. Від
відділу Дерземагенства у
Новоархангельському районі
Кіровоградської області надійшла
заява про розгляд справи у відсутності
його представника.

Заслухавши доповідача, пояснення
ОСОБА_3 та його представника, адвоката
ОСОБА_4, які підтримували доводи
апеляційної скарги, дослідивши
матеріали справи, перевіривши
законність і обґрунтованість рішення
суду першої інстанції та доводи
апеляційної скарги, в межах визначених
ст.303 ЦПК України, колегія суддів дійшла
висновку, що скарга підлягає
частковому задоволенню з таких
підстав.

Задовольняючи позов СВК «Вись» суд
виходив з того, що дія договору оренди
земельної ділянки, що був укладений
01.09.2007 року між позивачем та ОСОБА_3
розпочалася з дати його державної
реєстрації 27.02.2009 року і закінчується
14.02.2014 року.

Проте з таким висновком суду
погодитися не можна.

Із матеріалів справи вбачається, що на
підставі державного акта на право
приватної власності на землю серія
ІІІ-КР № 004726 від 02.10.2001 року ОСОБА_3
належить земельна ділянка площею 6,00 га,
що розташована на території
Скалівської сільської ради
Новоархангельського району
Кіровоградської області (а.с.8).

01.09.2007 року між відповідачем і СВК
«Вись» було укладено строком на 5 років
договір оренди вказаної земельної
ділянки.

Новоархангельським відділом КФЦОДЗК
цей договір було зареєстровано 27.02.2009
року за № 64 .

Відповідно до ч.2 ст. 792 ЦК України
відносини щодо найму (оренди) земельної
ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються
відносини, пов'язані з орендою землі, є
Закон України «Про оренду землі».

За змістом ст.ст. 18, 20 Закону України
«Про оренду землі» (у редакції, яка була
чинною на момент виникнення спірних
правовідносин) договір оренди землі
підлягає державній реєстрації, якщо
такий договір укладений. Після
державної реєстрації укладеного
договору оренди землі він набирає
чинності.

Згідно з п.43 укладеного між сторонами
договору, він набирає чинності після
підписання сторонами та державної
реєстрації.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено,
що договір є укладеним, якщо сторони в
належній формі досягли згоди з усіх
істотних умов договору. Істотними
умовами договору є умови про предмет
договору, умови, що визначені законом
як істотні або є необхідними для
договорів даного виду, а також усі ті
умови, щодо яких за заявою хоча б однієї
із сторін має бути досягнуто згоди.

Отже, сторони договору, дійшовши згоди
щодо всіх істотних умов договору
оренди землі, складають і підписують
договір, надаючи згоді встановленої
форми.

Разом із тим цивільні права та
обов'язки, на досягнення яких було
спрямоване волевиявлення сторін при
укладенні спірних договорів,
набуваються після відповідної
державної реєстрації.

Встановлено, що ОСОБА_3 та СВК «Вись»
дійшли згоди щодо істотних умов
договору оренди земельної ділянки,
скріпивши 01.09.2007 року договір своїми
підписами, що і є моментом укладення
договору.

Ураховуючи наведене, висновок суду
першої інстанції, що моментом
укладення договору оренди земельної
ділянки є дата його державної
реєстрації (27 лютого 2009 року) є
помилковим.

Відповідно до зазначених положень
договору оренди та Закону України «Про
оренду землі» в момент державної
реєстрації набирає чинності (набуває
юридичної сили) договір, укладення
якого вже відбулося, і така реєстрація
не може змінювати моменту укладання
договору.

Пунктом 8 договору визначено, що після
закінчення строку договору оренди
орендар має переважне право поновлення
його на новий строк. У цьому разі
орендар повинен не пізніше за 30 днів до
закінчення строку дії договору
повідомити письмово орендодавця про
намір продовжити його.

Позивачем не надано доказів того, що у
визначеному договором порядку та
строки він звертався до відповідача із
заявою про поновлення договору оренди
на новий строк.

Підстави припинення дії договору
оренди землі наведені у п.37 договору,
зокрема, він припиняється у разі
закінчення строку, на який його було
укладено. Договором не передбачена
можливість його автоматичного
переукладення на новий строк.

Встановлено,що до закінчення дії
договору в липні 2012 року відповідач
звернувся до СВК «Вись» із заявою в
якій зазначав, що він не має наміру
продовжувати дії договору оренди. У
задоволенні заяви відповідачу було
відмовлено та запропоновано
звернутися до суду (а.с.78-80).

З часу закінчення дії договору оренди
земельної ділянки відповідач
використовує її самостійно (а.с.11).

В порушенням вимог ст.ст.212,213 ЦПК
України суд не дав належної оцінки
умовам, укладеного між сторонами
договору, доводам відповідача, норми
матеріального права застосував
неправильно, а тому дійшов посилкового
висновку про обґрунтованість вимог
позивача.

Оскільки дія договору оренди земельної
ділянки закінчилася 01.09.2012 року і жодна
із сторін не ставила питання про його
продовження чи переукладення на новий
строк, то у суду не було передбачених
законом підстав для задоволення позову
СВК «Вись» і покладення на ОСОБА_3
обов'язку повернути позивачу
орендовану земельну ділянку та не
чинити до 24 лютого 2014 року перешкод у
користуванні цією земельною ділянкою.

Ураховуючи наведене рішення суду в
частині задоволення позову СВК «Вись»
до ОСОБА_3 про усунення перешкод у
користуванні орендованою земельною
ділянкою як таке, що ухвалене з
порушенням норм матеріального і
процесуального права підлягає
скасуванню відповідно до п.4 ч.1 ст.309 ЦПК
України з постановленням в цій частині
нового рішення, яким відмовити СВК
«Вись» у задоволенні зазначених вимог.

За змістом ч.2 ст.792 ЦК України відносини
щодо найму (оренди) земельної ділянки
регулюються законом.

Відповідно до ст.15 Закону України «Про
оренду землі» істотними умовами
договору оренди землі є: об'єкт оренди
(кадастровий номер, місце розташування
та розмір земельної ділянки); строк дії
договору оренди; орендна плата із
зазначенням її розміру, індексації,
форм платежу, строків, порядку її
внесення і перегляду та
відповідальності за її несплату; умови
використання та цільове призначення
земельної ділянки, яка передається в
оренду; умови збереження стану об'єкта
оренди; умови і строки передачі
земельної ділянки орендарю; умови
повернення земельної ділянки
орендодавцеві; існуючі обмеження
(обтяження) щодо використання
земельної ділянки; визначення сторони,
яка несе ризик випадкового пошкодження
або знищення об'єкта оренди чи його
частини; відповідальність сторін;
умови передачі у заставу та внесення до
статутного фонду права оренди
земельної ділянки.

Частиною другою зазначеної статті
визначено, що відсутність у договорі
оренди землі однієї з істотних умов,
передбачених цією статтею, є підставою
для визнання договору недійсним
відповідно до закону.

Відмовляючи у задоволенні зустрічного
позову суд виходив з того, що
відсутність у п.17 укладеного між
сторонами договору умов збереження
стану об'єкта оренди права
відповідача не порушує, оскільки
фактично зазначені умови наведені у
п.п.19, 21 цього договору.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна
особа має право в порядку,
встановленому цим Кодексом, звернутися
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів.

Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено
право кожної особи на захист свого
цивільного права у разі його порушення,
невизнання або оспорювання.

У правовій позиції, яка висловлена
Верховним Судом України в постанові
від 25 грудня 2013 року у справі № 6-94цс13,
зазначено, що виходячи з того, що
відповідно до ст. 15 ЦК України та ст. 3
ЦПК України у порядку цивільного
судочинства підлягає захисту саме
порушене право, суд повинен встановити
чи дійсно порушуються права
орендодавців у зв'язку з відсутністю в
договорах оренди умов, передбачених
статтею 15 Закону України від 6
жовтня 1998 року № 161-ХІУ «Про оренду
землі», визначити істотність цих умов,
також з'ясувати у чому саме полягає
порушення їхніх законних прав.

З матеріалів справи вбачається, що у
п.17 розділу «Умови використання
земельної ділянки», укладеного між
сторонами договору оренди земельної
ділянки, відсутні умови збереження
об'єкта оренди.

У зустрічній позовній заяві ОСОБА_3 не
зазначено в чому саме полягає
порушення його прав як орендодавця
оспорюваним договором і які зміни мали
б бути внесені до тексту договору для
забезпечення цих прав. Не наведено
таких доводів та не надано доказів на
їх підтвердження відповідачем і під
час розгляду справи в суді.

З'ясовано, що у серпні 2011 року СВК
пропонувало відповідачу шляхом
укладення додаткової угоди внести
зміни та доповнення до договору від
01.09.2007 року, зокрема, у п.17 умови
збереження стану об'єкта оренди
зазначити - дотримуватись вимог
протиерозійної організації
орендованої земельної ділянки. Проте
відповідач подав заяву до СВК «Вись» з
проханням не проводити реєстрацію цієї
додаткової угоди (а.с.65,75).

Відповідно ч.1 ст.11 ЦК України суд
розглядає цивільні справи не інакше як
за зверненням фізичних чи юридичних
осіб, поданим відповідно до цього
Кодексу, в межах заявлених вимог і на
підставі доказів сторін та інших осіб,
які беруть участь у справі.

Згідно ст.ст.10,60 ЦПК України цивільне
судочинство здійснюється на засадах
змагальності сторін. Сторони та інші
особи, які беруть участь у справі, мають
рівні права щодо подання доказів, їх
дослідження та доведення перед судом
їх переконливості. Кожна сторона
повинна довести ті обставини, на які
вона посилається як на підставу своїх
вимог і заперечень, крім випадків,
встановлених цим Кодексом.

Отже, обов'язок надати докази на
підтвердження своїх вимог і заперечень
законом покладено на сторони.

Оскільки відповідачем не надано
доказів на підтвердження доводів про
недійсність договору оренди земельної
ділянки, суд дійшов правильного
висновку про безпідставність вимог
зустрічного позову і обґрунтовано
відмовив у його задоволенні.

Доводи апеляційної скарги відповідача
не ґрунтуються на доказах і висновків
суду не спростовують, тому колегія
суддів не вбачає підстав для
скасування рішення суду першої
інстанції в частині вирішення
зустрічного позову.

Керуючись ст.ст.209,308,309,313,314,316 ЦПК
України колегія суддів судової палати
у цивільних справах апеляційного суду
Кіровоградської області

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника
ОСОБА_3, адвоката ОСОБА_4, задовольнити
частково.

Рішення Новархангельського районного
суду Кіровоградської області від 11
грудня 2013 року в частині задоволення
позову сільськогосподарського
виробничого кооперативу «Вись» до
ОСОБА_3 про усунення перешкод у
користуванні орендованою земельною
ділянкою скасувати й ухвалити в цій
частині нове рішення, яким відмовити
сільськогосподарському виробничому
кооперативу «Вись» у задоволенні
зазначених вимог.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду
набирає законної сили з моменту його
проголошення і може бути оскаржене у
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді