Справа № 740/1629/14 Провадження № 22-ц/795/1622/2014 Головуючий у I інстанції: Олійник В. П.
Категорія: цивільна Доповідач: Харечко Л. К.
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
У Х В А Л А

04 вересня 2014 року м. Чернігів

Апеляційний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді Харечко Л.К.,

суддів: Губар В.С., Позігуна М.І.,

при секретарі Мартиновій А.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1 та його представника ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу Комунального підприємства „Виробниче управління комунального господарства на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 25 червня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до Комунального підприємства „Виробниче управління комунального господарства про стягнення належних сум при звільненні, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 25 червня 2014 року позов ОСОБА_1 до Комунального підприємства „Виробниче управління комунального господарства про стягнення належних сум при звільненні, середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди задоволено частково.

Стягнуто із Комунального підприємства „Виробниче управління комунального господарства на користь ОСОБА_1 3013 грн. 97 коп. заробітної плати, 2090 грн. 31 коп. компенсації за невикористану відпустку, 4180 грн. 62 коп. допомоги по тимчасовій непрацездатності, 10000 грн. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, 700 грн. моральної шкоди, а всього стягнуто 19984 грн. 90 коп. (без утримання прибуткового податку та інших обовязкових платежів).

В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

Допущено негайне виконання рішення про стягнення заробітної плати за один місяць у сумі 2000 грн.

Стягнуто із Комунального підприємства „Виробниче управління комунального господарства в дохід держави 487 грн. 20 коп. судового збору.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, КП „Виробниче управління комунального господарства звернулося з апеляційною скаргою до суду, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким стягнути з комунального підприємства "Виробниче управління комунального господарства" Ніжинської міської ради на користь ОСОБА_1 3013,97 грн. заборгованості по заробітній платі, 994,98 грн. допомоги по тимчасовій непрацездатності, 2090,31 грн. компенсації за невикористану відпустку, а всього стягнути 6099,26 грн., в задоволенні інших позовних вимог позивачу відмовити, тобто рішення суду оспорюється в частині розміру стягнення допомоги по тимчасовій непрацездатності та стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні і моральної шкоди.

Доводами апеляційної скарги є те, що суд першої інстанції безпідставно стягнув з КП „ВУКГ на користь позивача середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, оскільки позивач після його звільнення вимоги про розрахунок не предявляв, в звязку з чим вина підприємства відсутня.

Крім того, апелянт зазначає, що районним судом не прийнято до уваги, що середньоденний заробіток за 2013 і 2014 рік не є однією і тією ж самою обставиною та, що суми стягнення грошових коштів були завищені, зокрема і щодо допомоги по тимчасовій непрацездатності, а також, що суд прийняв рішення про стягнення моральної шкоди необґрунтовано.

Вислухавши суддю-доповідача, осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволена, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 16 серпня 2012 року між Ніжинською міською радою та ОСОБА_1 укладено трудовий контракт строком на 5 років, згідно якого останній приймався на роботу до КП „Виробниче управління комунального господарства на посаду начальника, згідно штатного розпису КП „ВУКГ від 04 вересня 2013 року місячний оклад начальника підприємства при 5-ти денному робочому тижні 6173 грн., при 4-х денному 4997 грн.

Згідно наказу КП „ВУКГ від 23 грудня 2008 року № 81 на вказаному підприємстві з 23 лютого 2009 року встановлено 4-х денний робочий тиждень. Наказом КП „ВУКГ від 23 серпня 2012 року № 151-К підтверджується, що позивач приступив до виконання обовязків начальника даного підприємства з 23 серпня 2012 року по 22 серпня 2017 року з 4-х денним робочим тижнем, з посадовим окладом 5167 грн. згідно штатного розпису та фактично відпрацьованого часу.

Відповідно до контракту № 47 від 16 серпня 2012 року з керівником КП „ВУКГ, який є чинним на час розгляду справи, керівнику нараховується заробітна плата, яка складається з посадового окладу в межах штатного розпису, надбавки за інтенсивність в розмірі до 50% від посадового окладу.

Як вбачається з листків непрацездатності, позивач перебував на лікарняному з 27 лютого 2014 року по 03 березня 2014 року (5 днів), з 04 березня 2014 року по 07 березня 2014 року (4 дні), з 17 березня 2014 року по 21 березня 2014 року (5 днів), з 22 березня 2014 року по 26 березня 2014 року (5 днів).

27 березня 2014 року ОСОБА_1 звільнено з займаної посади згідно розпорядження Ніжинської міської ради від 20 березня 2014 року.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив з того, що при звільненні позивача з 27.03.2014 року, останньому належні суми не виплачені, що є підставою для стягнення на його користь 3013 грн. 97 коп. заробітної плати, 2090 грн. 31 коп. компенсації за невикористану відпустку, 4180 грн. 62 коп. допомоги по тимчасовій непрацездатності, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а також, що в судовому засіданні встановлено порушення прав позивача, як працівника, у сфері трудових відносин внаслідок невиплати належних йому грошових сум, що є підставою для відшкодування моральної шкоди в порядку ст. 237-1 КЗпП України в розмірі 700 грн.

З такими висновками суду першої інстанції погоджується апеляційний суд враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно вимог ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином, враховуючи, що позивачу невиплачені належні суми у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення середнього заробітку за весь час затримки, а доводи апеляційної скарги, щодо відсутності вини підприємства, оскільки позивач після його звільнення вимоги про розрахунок не предявляв - безпідставними.

Крім того, апеляційний суд погоджується і з висновком районного суду про стягнення саме такого розміру стягнення середнього заробітку та допомоги по тимчасовій непрацездатності, який зазначений у оспорюваному рішенні, оскільки вирішуючи вимоги про оплату праці суд навів в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню, з ними погоджується апеляційний суд, так як вони відповідають обставинам справи, наданим належним та допустимим доказам.

Також, апеляційний суд вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги і щодо стягнення моральної шкоди, оскільки згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

В рішенні районного суду зазначено, що в судовому засіданні встановлено порушення прав позивача, як працівника, у сфері трудових відносин внаслідок невиплати належних йому грошових сум, що є підставою для відшкодування моральної шкоди в порядку ст. 237-1 КЗпП України, яку суд визначив в розмірі 700 грн., із врахуванням рівня втрати нормальних життєвих звязків, необхідності додаткових зусиль для організації свого життя, обсягу душевних страждань, характеру немайнових втрат, тривалості порушення трудових прав та керуючись принципами розумності, виваженості та справедливості.

Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не містять правових підстав для його скасування.

За таких обставин, відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд,

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства „Виробниче управління комунального господарства відхилити.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 25 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання чинності.

Головуючий: Судді: