У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2014 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,
суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О.,Остапчука Д.О., Савченко В.О.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7 та Нивицької сільської ради, треті особи: державний нотаріус Радехівської державної нотаріальної контори, комунальне підприємство Львівської обласної ради «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації», про визнання недійсним заповіту, скасування свідоцтва про право власності та реєстраційного посвідчення про реєстрацію права власності на житловий будинок, за касаційною скаргою ОСОБА_8, який діє в інтересах ОСОБА_7, на рішення апеляційного суду Львівської області від 17 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2012 року ОСОБА_6 звернувся до суду із за зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що 20 серпня 1998 року його батько ОСОБА_9 склав на ім'я відповідачки заповіт. Позивач вважав, що вищезазначений заповіт є недійсним, оскільки його батько за станом свого здоров'я не міг його підписати. Крім того, спірний заповіт містить недостовірні відомості щодо місця його складання та посвідчено особою, яка не мала на це відповідних повноважень.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд визнати недійсним заповіт від 20 серпня 1998 року та визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 11 січня 2000 року, видане на ім'я ОСОБА_7

Рішенням Радехівського районного суду Львівської області від 17 травня 2013 року в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Львівської області від 17 грудня 2013 року рішення Радехівського районного суду Львівської області від 17 травня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ОСОБА_6 задоволено.

Визнано недійсним заповіт від 20 серпня 1998 року складений ОСОБА_9 та скасовано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 11 січня 2000 року, видане на ім'я ОСОБА_7

У касаційній скарзі ОСОБА_8, який діє в інтересах ОСОБА_7, просить суд скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої доводи порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає відхиленню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ст. 335 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив із того, що волевиявлення спадкодавця ОСОБА_9 при складанні заповіту 20 серпня 1998 року було вільним та відповідало його волі, при цьому виходив з того, що висновок почеркознавчої експертизи відповідно до якої підпис в заповіті вчинено не спадкодавцем спростований показами свідків та не має доказового значення оскільки експертизу було здійснено на підставі копії заповіту. Також згідно висновків суду першої інстанції, заповіт за своїм змістом та формою відповідав вимогам чинного законодавства, які до нього ставились, на час його укладення, посвідчений належною посадовою особою та відсутні підстави для визнання його недійсним, з урахуванням чого також відсутні підстави для задоволення інших вимог позивач. Разом з тим, як на підставу для відмови в позові суд першої інстанції посилався на пропуск позивачем строків позовної давності для звернення до суду.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та задовольняючи позов ОСОБА_6, суд апеляційної інстанції виходив із того, що судом першої інстанції не враховано, що позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права в межах строку позовної давності перебіг якого почався з часу коли позивач довідався про порушення свого права. Крім того, апеляційний суд дійшов висновку про недійсність заповіту, оскільки його не було підписано спадкодавцем та наведена обставина підтверджується судово-почеркознавчою експертизою, в спростування висновків якої відповідачі не надали належних та допустимих доказів. Також апеляційний суд виходив із того, що спірний заповіт містить недостовірну інформацію щодо місця його вчинення та посвідчений особою, яка не мала права на вчинення таких дій.

Зазначені висновки апеляційного суду відповідають вимогам матеріального та процесуального закону та зроблені при повному з'ясуванні всіх обставин справи.

Відповідно до ст. 48 ЦК УРСР, яка була чинною на момент складання спірного заповіту, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону.

Судами встановлено, що 20 серпня 1998 року ОСОБА_9 склав на ім'я ОСОБА_7 заповіт, який посвідчений секретарем Нивицької сільської ради Радехівського району Львівської області (т. 1 а. с. 4). Зазначений заповіт підписано власноруч ОСОБА_9 у присутності секретаря Нивицької сільської ради Радехівського району Львівської області Дубовець М.П.

ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_9 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 29 листопада 2011 року (т. 1 а. с. 5).

11 січня 2000 року ОСОБА_7 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на належне спадкодавцю майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку площею 1,62 га, яка розташована на території Нивицької сільської ради (т. 1 а. с. 6).

Із висновку судово-почеркознавчої експертизи від 12 жовтня 2012 року вбачається, що підпис на примірнику заповіту від 20 серпня 1998 року виконаний не ОСОБА_9, а іншою особою. Також зазначено, що підпис від імені ОСОБА_9 у графі «розписка про одержання нотаріального документу» в журналі для реєстрації нотаріальних дій виконані не ОСОБА_9, а іншою особою (а. с. 79-81).

Відповідно до ч. 2 ст. 44 ЦК УРСРС письмові угоди повинні бути підписані особами, які їх укладають.

Заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений (стаття 541 ЦК УРСР).

Статтею 543 ЦК УРСР передбачено, що якщо заповідач внаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за його дорученням у його присутності і в присутності нотаріуса або посадової особи, яка посвідчує заповіти, прирівнювані до нотаріально посвідчених (стаття 542 цього Кодексу), заповіт може підписати інший громадянин. При цьому зазначаються причини, з яких заповідач не міг підписати заповіт власноручно. Заповіт не може підписувати особа, на користь якої його зроблено.

Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

Частиною 1 статті 60 ЦПК України встановлено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відповідно до статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтею 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Оцінюючи висновок судово-почеркознавчої експертизи від 12 жовтня 2012 року, апеляційний суд дійшов правильного висновку, що зазначений висновок експертизи є належним доказом на підтвердження того, що ОСОБА_9 не підписував спірний документ.

Крім того, апеляційний суд вірно зазначив, що позивачем не було пропущено строку позовної давності, оскільки про наявність спірного заповіту він дізнався в грудні 2010 року, що підтверджується довідкою Нивицької сільської ради від 11 листопада 2013 року № 382 (т. 2 а. с. 71).

Також правильним є висновок апеляційного суду, що у зв'язку з визнанням заповіту недійсним відповідно до ч. 2 ст. 545 ЦК Української РСР (1963 року), спадкоємець, який за заповітом був позбавлений спадщини, одержує право спадкування на загальних підставах.

Отже, задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6, апеляційний суд правильно виходив із того, що спірний заповіт є недійсним, оскільки він не був підписаний спадкодавцем. Апеляційний суд вірно встановив, що свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 11 січня 2000 року, видане на ім'я відповідачки підлягає скасуванню, оскільки воно видане на підставі недійсного заповіту.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційним судом правильно встановлено та належно перевірено обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його зміни чи скасування немає.

Наведені в касаційній скарзі доводи висновків суду не спростовують.

Установивши, що оскаржуване рішення відповідає вимогам статей 213, 214 ЦПК України, та керуючись статтями 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8, який діє в інтересах ОСОБА_7, відхилити.

Рішення апеляційного суду Львівської області від 17 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. Гончар

Судді: В.І. Амелін

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко