Провадження № 2/234/105/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 березня 2014 року Краматорський
міський суд Донецької області в складі:

судді Марченко
Л.М.,

при секретарі
Кайряковій К.О.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача
ОСОБА_2,

представника відповідачки
ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні у м.Краматорську цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
ОСОБА_5 про визнання правочинів
недійсними, поділ спільного сумісного
майна подружжя, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_5 про визнання
правочинів недійсними, поділ спільного
сумісного майна подружжя, який вточнив
в ході судового провадження по справі
(а.с.2-3, 31).

У судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_2 позовні вимоги
підтримав та показав, що з 1994 року по 2003
рік подружжя ОСОБА_1 перебували у шлюбі,
під час якого 19.01.1998 року ними була
придбана квартира по АДРЕСА_1. Договір
купівлі-продажу був оформлений на ім'я
дружини позивача ОСОБА_3, але
відповідно до ст.22 КпШС України
придбана квартира вважається спільним
сумісним майном обох з подружжя. Після
припинення у 2003 році шлюбу позивач
ОСОБА_1 став мешкати окремо у своїх
батьків, питань про поділ майна між
подружжям не виникало. У 2013 році у
позивача виникла потреба в іншому
житлі, у зв'язку з чим він забажав знову
користуватися квартирою по АДРЕСА_1,
однак дізнався, що житло йому більше не
належить. У жовтні 2013 року з документів
БТІ м.Краматорська йому стало відомо,
що 25.11.1998 року ОСОБА_3 продала
вищевказану квартиру своїй матері
ОСОБА_5, а пізніше 01.04.2006 року за
договором довічного утримання ця
квартира знову перейшла у власність
відповідачки ОСОБА_3 Позивач вважає, що
укладенням договору купівлі-продажу
без його нотаріально засвідченої
згоди, відповідачка ОСОБА_3 порушила
ст.65 СК України. Враховуючи те, що
згідно ст.203 ч.1 ЦК України правочини не
можуть суперечити актам цивільного
законодавства, на підставі ст.215 ЦК
України позивач просить суд визнати
договір купівлі-продажу квартири від
25.11.1998 року недійсним. Крім того, обидва
договори - купівлі-продажу від 25.11.1998
року та довічного утримання від 01.04.2006
року позивач ОСОБА_1 вважає фіктивними
правочинами на підставі ст.234 ЦК
України та просить суд визнати їх
недійсними, оскільки вони були вчинені
без наміру створення правових
наслідків, які обумовлювалися цими
правочинами. Вказані договори є
фіктивними, оскільки продавши квартиру
своїй матері ОСОБА_5 відповідачка
ОСОБА_3 від неї, як від рідної людини,
грошей точна не отримувала;
відповідачка ОСОБА_5 ніколи не
вселялася до спірної квартири; ОСОБА_3
за положеннями Сімейного кодексу
України повинна була утримувати свою
похилу матір, у зв'язку з чим
необхідності в укладанні договору
довічного утримання не було. Строк
позовної давності пропущеним не
вважає, оскільки про існування
вищевказаних правочинів позивач
ОСОБА_1 дізнався лише в жовтні 2013 року.
Просить позов задовольнити, визнавши
зазначені договори недійсними
правочинами, визнати право спільної
сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_3 на
квартиру по АДРЕСА_1 та поділити її,
визнавши за кожним з них право
власності на ? частку вказаного житла.

У судовому засіданні позивач
ОСОБА_1 позов та показання свого
представника підтримав, просив його
позовні вимоги задовольнити.

У судовому засіданні представник
відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4 позов не
визнав, надав письмові заперечення
(а.с.54-60), які підтримав та зокрема
показав, що позивач безпідставно
обґрунтовує свої вимоги чинним
законодавством, оскільки на момент
укладання відповідачкою ОСОБА_3
договору відчуження спірної квартири
від 25.11.1998 року діяв ЦК УРСР 1963 року,
Закон України «Про товарну біржу»,
Правила державної реєстрації об'єктів
нерухомого майна, що знаходяться у
власності юридичних та фізичних осіб,
від 19.01.1996 року, Інструкція про порядок
державної реєстрації права власності
на об'єкти нерухомого майна, що
перебувають у власності юридичних та
фізичних осіб, від 26.06.1998 року, згідно
яким договори купівлі-продажу
квартири, укладені та зареєстровані
біржами, не підлягали обов'язковому
нотаріальному посвідченні, це
стосувалося згідно ст.227 ЦК УРСР лише
жилих будинків, а письмова згода іншого
з подружжя на відчуження спільного
майна згідно ст.23 КпШС України була
передбачена лише для угод, що
потребували обов'язкового
нотаріального засвідчення. Незважаючи
на це, в договорі купівлі-продажу
квартири від 25.11.1998 року є
погоджувальний даний правочин підпис
ОСОБА_1, що вказує на те, що подружжя
розпорядилося майном за спільною
згодою та позивачу від начала було
відомо про цей договір. Факт передачі
грошей за вказаним договором
підтверджується його змістом. ОСОБА_5,
як нова власниця, відразу переоформила
на себе особисті рахунки з оплати
комунальних послуг, у зв'язку з чим
квитанції на оплату приходили на її
ім'я, що не могло бути не відомо
позивачу ОСОБА_1, який мешкав в цій
квартирі до розлучення у 2003 році. За
обома правочинами від 25.11.1998 року та від
01.04.2006 року відчужувачами було передано
нерухоме майно, проведена державна
реєстрація переходу права власності, у
зв'язку з чим дані правочини не можуть
бути кваліфіковані як фіктивні.
Позивач ОСОБА_1 не може оспорювати
договір довічного утримання від 01.04.2006
року, який укладався вже після
договору купівлі-продажу від 25.11.1998
року, оскільки не є стороною в цьому
договорі, недоведена недійсність
першого правочину, відповідно до п.10
постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року
не підлягають задоволенню позови
власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину.
Крім того, до оспорювання правочину від
25.11.1998 року слід застосовувати ст.75 ЦК
УРСР, згідно якій трирічний строк
позовної давності застосовується
судом незалежно від заяви сторін, та
такий строк сплив. Враховуючи те, що
спірна квартира перебуває на даний час
у власності ОСОБА_6 на підставі
правочину, укладеного вже після
розірвання шлюбу, то вона не може
вважатися спільним майном подружжя та
не підлягає поділу між ними. Вважає, що
дійсною причиною даного позову, який
ОСОБА_1 пред'явив через 10 років після
розірвання шлюбу, є його
заборгованість по аліментам на дитину,
яка станом на 25.06.2013 року становить 14273,01
грн., та стягнута у 2013 році пеня за
прострочення сплати аліментів в
розмірі 10000 грн. Просить в позові
відмовити.

У судове засідання відповідачка
ОСОБА_5 не з'явилася, була належним
чином повідомлена про час та місце
розгляду справи, заяв не надала.

Суд, вислухавши сторони,

- свідка ОСОБА_7, який працює у БТІ
м.Краматорська, та з метою забезпечення
доказів у судовому засіданні пояснив
про наявність в матеріалах інвентарної
справи на квартиру по АДРЕСА_1
договорів купівлі-продажу від 19.01.1998
року, від 25.11.1998 року та договору
довічного утримання від 01.04.2006 року,
факт їх державної реєстрації, та надав
суду копії цих правочинів,

- свідка ОСОБА_8, яка у судовому
засіданні показала, що тривалий час
знайома з ОСОБА_1. Їй відомо, що останні
у шлюбі на початку 1998 року придбали
квартиру по АДРЕСА_1, яку того ж року
продали матері відповідачки ОСОБА_5,
оскільки потребували в грошах. Буваючи
часто в гостях, при ній особисто малася
розмова, коли на запитання ОСОБА_3,
ОСОБА_1 погодився на продаж квартири
ОСОБА_5 В подальшому, ОСОБА_1 казав, що
всі питання ремонту в квартирі слід
узгоджувати з новою власницею ОСОБА_5,

- свідка ОСОБА_9, який у судовому
засіданні показав, що має юридичну
освіту, у зв'язку з чим надавав
консультації ОСОБА_1, зокрема у 2003 році
він запевнив позивача, що незважаючи на
розлучення право власності на придбану
у шлюбі квартиру за ним залишиться. У 2013
році останній повідомив йому, що
дізнався про самовільне розпорядження
цією квартирою колишньою дружиною
ОСОБА_3, на що він порадив йому
звернутися до БТІ або Реєстраційної
служби,

- свідка ОСОБА_10, який у судовому
засіданні показав, що підтримує добрі
ділові стосунки з начальником БТІ
м.Краматорська, в силу яких забезпечив
для свого знайомого ОСОБА_1 можливість
ознайомитися з документами БТІ на
квартиру, яка того цікавила. Особисто
при цьому присутнім не був, але від
позивача дізнався, що йому стало
відомо, що ще під час шлюбу ОСОБА_3
продала спільну сумісну квартиру
подружжя своїй матері та цей факт від
чоловіка приховала,

дослідивши надані докази -

- копію свідоцтва про шлюб
подружжя ОСОБА_3, укладений 03.12.1994 року,
та про його розірвання 16.07.2003 року (а.с.6,
38, 41); копію судового рішення про
розірвання шлюбу (а.с.40),

- копію свідоцтва про народження
дитини подружжя ОСОБА_3 - сина ОСОБА_11,
ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с.39); копію судового
рішення про стягнення аліментів на
дитину (а.с.42); копію розрахунку ВДВС про
розмір заборгованості по аліментам
(а.с.43-44); копію судового рішення про
стягнення неустойки по аліментам
(а.с.45-46); копію акту обстеження житлових
умов (а.с.48),

- копію нотаріального договору
довічного утримання від 01.04.2006 року,
копію витягу про його реєстрацію у БТІ
м.Краматорська (а.с.17,18),

- копію біржового договору
купівлі-продажу №277Н від 19.01.1998 року
(а.с.19),

- копію біржового договору
купівлі-продажу №792Н від 25.11.1998 року
(а.с.20),

- лист БТІ м.Краматорська від 09.12.2013
року про перехід права власності на
квартиру по АДРЕСА_1 та державну
реєстрацію права власності, копію
витягу з книги реєстрації права
власності (а.с.24-25),

- копії довідок про склад сім'ї та
реєстрацію сторін (а.с.47),

- копію листа КВП «Краматорський
водоканал» від 13.01.2013 року про
переоформлення особового рахунку по
квартирі за адресою: АДРЕСА_1 на ім'я
ОСОБА_12, ОСОБА_5, ОСОБА_3 та видання
квитанцій на оплату комунальних послуг
на їх ім'я (а.с.49), копії квитанцій
(а.с.50,51),

- копію трудової книжки ОСОБА_1 про
період роботи з 1995 року по 1998 рік (а.с.64)

- заяву ОСОБА_3 про застосування до
правовідносин строку позовної
давності (а.с.52),

вважає, що позов необґрунтований та
задоволенню не підлягає.

Так, в судовому засіданні встановлено,
що з 03.12.1994 року ОСОБА_1 та ОСОБА_3
перебували у шлюбі, який було розірвано
рішенням Краматорського міського суду
від 14.04.2003 року, про що зроблено
відповідну актову запис у відділі РАЦС
Краматорського МУЮ 16.07.2003 року. (а.с.6,
38,40,41).

В період шлюбу, 19.01.1998 року був
укладений договір купівлі-продажу
№277Н, за яким ОСОБА_13 продав, а ОСОБА_3
купила трикімнатну квартиру по
АДРЕСА_1. Даний договір зареєстрований
у Краматорській філії Донецької
товарної біржі, а також БТІ
м.Краматорська. (а.с.19, 24).

Також в період шлюбу ОСОБА_3
вчинила відчуження вищевказаної
квартири, уклавши 25.11.1998 року договір
купівлі-продажу №792Н, згідно якому
продала її своїй матері ОСОБА_5 Даний
договір зареєстрований у
Краматорській філії Донецької
товарної біржі, а також БТІ
м.Краматорська. Зазначений договір
містить погоджувальний підпис на його
укладання від імені чоловіка ОСОБА_3 -
ОСОБА_1 (а.с.20, 24).

Вже після припинення у 2003 році
шлюбу між подружжям ОСОБА_1,
відповідачка ОСОБА_5, як власниця
квартири по АДРЕСА_1, розпорядилася нею
на власний розсуд, передавши її у
власність своїй доньці ОСОБА_3 на
підставі договору довічного утримання
від 01.04.2006 року. Даний договір
посвідчений нотаріусом Третьої
Краматорської державної нотаріальної
контори Соловйовою С.С. 01.04.2006 року та
зареєстрований у реєстрі за №1410.
Державна реєстрація права власності на
вказане нерухоме майно за ОСОБА_3
проведена у БТІ м.Краматорська 24.05.2006
року (а.с.17, 18).

В своєму позові, поданому до суду
у жовтні 2013 року та уточненому у січні
2014 року, позивач ОСОБА_1 заявляє про
порушення свого права на спільне
сумісне майно подружжя у вигляді
квартири по АДРЕСА_1 та оспорює договір
купівлі-продажу квартири від 25.11.1998
року та договір довічного утримання
від 01.04.2006 року.

Позивач вважає, що договір
купівлі-продажу квартири від 25.11.1998
року укладений без дотримання ст.65 СК
України, яка передбачає нотаріальну
письмову згоду іншого з подружжя на
його укладання, у зв'язку з чим на
підставі ст.ст.203 ч.1, 215 ЦК України
просить суд визнати його недійсним.
Також обидва договори від 25.11.1998 року та
від 01.04.2006 року на підставі ст.234 ЦК
України вважає фіктивними правочинами,
що є підставою для визнання їх судом
недійсними.

Крім того, позивач ОСОБА_1 просить суд
провести поділ спільного сумісного
майна - квартири по АДРЕСА_1, визнавши за
ним та ОСОБА_3 право власності на ?
частку вказаної квартири. Свої вимоги
про поділ та розмір часток обґрунтовує
положеннями ст.ст.65, 70, 71 СК України.

Відповідачка ОСОБА_3 в особі свого
представника зазначає про невірне
застосування позивачем норм
матеріального права, а також просить
про застосування судом до
правовідносин строку позовної
давності, передбаченого ст.75 ЦК УРСР (в
ред.1963 року), ст.257 ЦК України.

Суд вважає, що підстав для застосування
до правовідносин строку позовної
давності в даному випадку немає,
оскільки позовні вимоги є
необґрунтованими по суті.

Так, позивач обґрунтовує свої вимоги
положеннями чинного Сімейного кодексу
України та чинного Цивільного кодексу
України, які вступили в силу з 01 січня
2004 року.

При цьому позивачем не враховано, що
згідно ч.5 ЦК України, ст.8 СК України
акти цивільного законодавства
регулюють відносини, які виникли з дня
набрання ними чинності. Акт цивільного
законодавства не має зворотної дії у
часі, крім випадків, коли він пом'якшує
або скасовує цивільну
відповідальність особи. Якщо цивільні
відносини виникли раніше і
регулювалися актом цивільного
законодавства, який втратив чинність,
новий акт цивільного законодавства
застосовується до прав та обов'язків,
що виникли з моменту набрання ним
чинності.

З огляду на вказане, зазначені
нормативно-правові акти (чинні СК
України, ЦК України) не можуть
застосовуватися до правовідносин, які
виникли до їх прийняття та набуття
чинності, тобто є безпідставними
посилання позивача на недійсність
правочину, укладеного у 1998 році, з
огляду на недотримання законодавства,
яке діяло з 2004 року.

Аналогічно позивач необґрунтовано
просить провести поділ майна
відповідно до положень Сімейного
кодексу України, оскільки шлюб між
сторонами було розірвано у 2003 році, у
зв'язку з чим при вирішенні питань про
майнові права та обов'язки подружжя
слід застосовувати Кодекс про шлюб та
сім'ю України, зокрема згідно ст.29 якого
для вимоги про поділ майна, яке є
спільною сумісною власністю
розведеного подружжя, встановлюється
трирічний строк позовної давності.

Договір довічного утримання, який
оспорюється позивачем, укладений вже у
2006 році, у зв'язку з чим його укладання
та правові наслідки дійсно регулюються
чинним ЦК України.

При визначенні кола суб'єктів, які
мають право ставити питання про
недійсність правочину, слід звернутися
до ч.3 ст.215 ЦК України.

Так, згідно ч.3 ст.215 ЦК України якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша зацікавлена особа заперечує
його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Як встановлено у даній справі, позивач
ОСОБА_1, оспорюючи договір довічного
утримання від 01.04.2006 року, не є стороною
в цьому договорі, не має повноважень на
представництво той чи іншої особи, як
сторони в договорі.

Позивач не може вважатися зацікавленою
особою, оскільки за договором
довічного утримання розпорядження
спірною квартирою проводила не колишня
дружина позивача ОСОБА_3, а власниця
ОСОБА_5, правовідносини позивача з якою
не регулюються положеннями про майнові
права та обов'язки подружжя СК України.

Також, вимоги про визнання недійсним
договору довічного утримання від 01.04.2006
року, за яким від ОСОБА_5 до ОСОБА_3
перейшла квартира по АДРЕСА_1, заявлені
одночасно з вимогами про недійсність
договору купівлі-продажу цієї квартири
від 25.11.1998 року, який передував
вищевказаному.

Відповідно до роз'яснень п.10 постанови
Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року, норма ч.1
ст.216 ЦК України «Правові наслідки
недійсності правочину» не може
застосовуватися як підстава позову про
повернення майна, переданого на
виконання недійсного правочину, яке
було відчужене третій особі. Не
підлягають задоволенню позови
власників майна про визнання
недійсними наступних правочинів щодо
відчуження цього майна, які були
вчинені після недійсного правочину.

Таким чином, в задоволенні позову
ОСОБА_1 слід відмовити, оскільки
останній є необґрунтованим та
безпідставним по суті заявлених вимог.

Відповідно до ст.88 ЦПК України,
Закону України «Про судовий збір» у
зв'язку з прийняттям рішення про
відмову в позові, судові витрати,
понесені позивачем при зверненні з
позовом до суду (а.с.1), йому не
відшкодовуються.

Керуючись ст.ст.8,14,15,215,223 ЦПК
України, ст.ст.5, 203, 215, 234 ЦК України,
ст.ст.8, 65, 70, 71 СК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_3,
ОСОБА_5 про визнання правочинів
недійсними, поділ спільного сумісного
майна подружжя, відмовити.

На рішення суду може бути подана
апеляція до Апеляційного суду
Донецької області через Краматорський
міський суд протягом десяти днів з дня
його проголошення. Особи, які брали
участь у справі, але не були присутні у
судовому засіданні під час
проголошення судового рішення, можуть
подати апеляційну скаргу протягом
десяти днів з дня отримання копії цього
рішення.

Суддя Л. М. Марченко