АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ
Справа № 213/1543/13-ц 22-ц/774/76/К/14
Справа № 213/1543/13-ц
Головуючий в 1-й інстанції
Провадження № 22-ц/774/76/К/14
суддя Попов В.В.
Суддя-доповідач - Бондар Я.М.
РІШЕННЯ

Іменем України

05 березня 2014 року колегія суддів
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Дніпропетровської
області у складі:

головуючого судді - Бондар Я.М.

суддів - Зубакової В.П., Соколан Н.О.

при секретарі - Бевзі М.О.

за участі - позивача ОСОБА_2 та його
представника ОСОБА_3, відповідача
ОСОБА_4 та її представника ОСОБА_5,

розглянула у відкритому судовому
засіданні у м. Кривому Розі цивільну
справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4
на рішення Інгулецького районного суду
м. Кривого Рогу від 05 листопада 2013 року
по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
треті особи - реєстраційна служба
Криворізького міського управління
юстиції, Публічне акціонерне
товариство «Інгулецький
гірничо-збагачувальний комбінат» про
визнання спільної часткової власності
на квартиру, -

ВСТАНОВИЛА:

В квітні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до
суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання
спільної сумісної власності на
квартиру, посилаючись на те, що в період
з 1991 року по 2010 рік перебував у шлюбі з
відповідачкою. В період перебування у
шлюбі, а саме в 2001 році сторонами за
спільні кошти було придбано квартиру,
розташовану за адресою: АДРЕСА_1.
Будинок, в якій знаходиться спірна
квартира підлягає знесенню, оскільки
перебуває в аварійному стані. У зв'язку
з чим сторонам по справі згідно
договору позики було надано інше
житлове приміщення, розташоване за
адресою: АДРЕСА_2. Після розірвання
шлюбу з відповідачкою позивач поставив
питання щодо поділу їхнього спільного
майна, квартири, розташованої за
адресою: АДРЕСА_1, проте відповідачка
відмовляється вирішити дане питання
мирним шляхом. У зв'язку з викладеним
позивач, змінивши позовні вимоги,
просив визнати спірну квартиру
спільною сумісною власністю подружжя
та визнати за ним право власності на 1/2
частину вказаної квартири.

Рішенням Інгулецького районного суду
м. Кривого Рогу від 05 листопада 2013 року
позов ОСОБА_2 задоволено.

Визнано квартиру, розташовану за
адресою: АДРЕСА_1 спільним частковим
майном ОСОБА_2 та ОСОБА_4, яке було
придбане під час перебування у шлюбі.

Визнано за ОСОБА_2 та ОСОБА_4 право
власності на частку кожному на
квартиру, розташовану за адресою:
АДРЕСА_1.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2
судові витрати по справі, які
складаються з судового збору в розмірі
229 грн. 40 коп.

В апеляційній скарзі відповідачка
поставила питання про скасування
рішення суду та ухвалення нового
рішення, яким в задоволенні позовних
вимог відмовити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги
відповідачка посилалась на неповне
з'ясування судом всіх обставин справи,
зокрема судом не допитано всіх
заявлених нею свідків та не повне
дослідження наданих нею доказів,
зокрема фотографій та відео зйомки
спірного майна. Також на думку позивача
не враховано, що визнання за позивачем
права власності на спірне майно не
встановлюватиме для нього жодних
правових наслідків, оскільки він не
зможе здійснювати право власності
вказаного майна.

Перевіривши законність та
обґрунтованість рішення суду в межах
доводів апеляційної скарги, заявлених
позовних вимог колегія суддів, вважає,
що апеляційна скарга підлягає
задоволенню з наступних підстав.

Так, судом встановлено, що сторони
перебували у зареєстрованому шлюбі з
17.08.1991 року по 07.07.2010 року (а.с. 7, 8).

22.06.2001 року між відповідачем та ОСОБА_6
був укладений договір купівлі продажу
спірної квартири. Розташованої за
адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 4), на підставі
якого відповідач стала власником
спірної квартири (а.с. 5).

Спірне майно - вищезазначена квартира
була придбана сторонами - подружжям
ОСОБА_2 під час зареєстрованого шлюбу.
Таким чином, зазначена спірна квартира
нажита сторонами за час шлюбу і
належить їм на праві спільної сумісної
власності, тобто в рівних частках.

При цьому, судом встановлено, що згідно
довідки № 2928 начальника КП ДОР
Криворізьке БТІ від 20.09.2013 року право
власності на спірну квартиру
зареєстровано на ім'я ОСОБА_4 на
підставі договору купівлі-продажу від
22.06.2001 року в реєстрі за № 1637,
відповідно до даних архівної справи
станом на 31.12.2012 року (а.с. 113).

Задовольняючи позовні вимоги суд
першої інстанції виходив з того, що
відповідачкою доказів отримання
спірної квартири в дар, або отримання в
дар коштів на придбання її квартири
суду не надано. Крім того суд виходив з
недоведеності факту знищення спірної
квартири. Також, суд при ухваленні
рішення керувався вимогами ч. 2 ст. 349
ЦК України, якою передбачено, що у разі
знищення майна, права, на яке
підлягають державній реєстрації, право
власності на це майно припиняється з
моменту внесення за заявою власника
змін до державного реєстру. Тож суд
виходив і з того, що таких обставин
встановлено не було, доказів щодо змін,
внесених до державного реєстру
стосовно спірної квартири
відповідачем не надано.

Колегія суддів не погоджується з таким
висновком суду з огляду на наступне.

У відповідності до ч. 1 ст. 316 ЦК України,
правом власності є право особи на річ
(майно) яке вона здійснює відповідно до
закону за своєю волею, незалежно від
волі інших осіб.

У відповідності до ч. 1 ст. 317 ЦК України
власникові належать права володіння
користування та розпорядження своїм
майном.

У відповідності до ч. 1 ст. 319 ЦК України
власник володіє, користується
розпоряджається своїм майном на
власний розсуд.

У відповідності до ч. 1 ст. 321 ЦК України
право власності є непорушним. Ніхто не
може бути протиправно позбавлений
цього права чи обмежений у його
здійсненні.

У відповідності до п. 23 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику застосування судами
законодавства при розгляді справ про
право на шлюб, розірвання шлюбу,
визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя» від 21.12.2007
року № 11 вирішуючи спори між подружжям
про майно, необхідно встановлювати
обсяг спільно нажитого майна, наявного
на час припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання.

Станом на 2010 рік - момент розірвання
шлюбу між сторонами, спірної квартири
вже не існувало, оскільки в 2009 році її
було знищено, що підтверджується актом
обстеження від 12.11.2013 року (а.с.168), що
унеможливлює її поділ між колишнім
подружжям ОСОБА_2.

Також факт знищення об'єкта нерухомої
власності, а саме квартири,
розташованої за адресою: АДРЕСА_1, також
підтверджується витягом з державного
реєстру речових прав на нерухоме майно
про реєстрацію права власності від
26.12.2013 року.

В судовому засіданні встановлено, що
відповідно до заяви ОСОБА_4 директору з
побуту та соціальних питань ВАТ
"Інгулецький ГЗК" від 22 квітня 2009 року
вона просила у зв`язку з відселенням з
санітарно-захисної зони ВАТ
"Інгулецький ГЗК" виділити двокімнатну
квартиру АДРЕСА_2 на склад сім`ї з трьох
осіб: ОСОБА_4, ОСОБА_2 - чоловіка та
ОСОБА_7 - дочки (а.с. 86). Ця власноруч
написана заява відповідачки
спростовує її ствердження про те, що
вони з позивачем нібито вже не
проживали однією сім`єю на час
отримання квартири по АДРЕСА_2.

За даною адресою - АДРЕСА_2 і на даний
час зареєстровані як відповідачка, так
і позивач. Саме цю квартиру ОСОБА_4
отримала у позичку від ВАТ "Інгулецький
ГЗК" за відповідним договором від
05.08.2009 року. Строк дії цього договору
відповідно до п. 4 встановлено до
укладання договору міни між ВАТ "ІнгЗК"
та ОСОБА_4 Даний договір підписано як
ОСОБА_4 так і ОСОБА_2 (а.с.9).

Договору міни між ВАТ "ІнгЗК" (нині ПАТ
"ІнГЗК") та ОСОБА_4 для отримання даної
квартири у власність замість знесеної
по АДРЕСА_1 на даний час не укладено,
такої ініціативи, як вона пояснила, ані
нею, ані ПАТ "ІнГЗК" не проявлялося.
ОСОБА_2, за його ж поясненнями в
судовому засіданні, на даний час
захищає свої житлові права шляхом
звернення до Інгулецького районного
суду про вселення до квартири по
АДРЕСА_2 за місцем своєї реєстрації,
адже ОСОБА_4 після погіршення стосунків
між ними створює йому перешкоди у
проживанні, проте дана справа зупинена
провадженням за його клопотанням до
вирішення даної цивільної справи.

Враховуючи наведене, колегія суддів
вважає, що позовні вимоги ОСОБА_8 є
необґрунтованими і задоволенню не
підлягають, а рішення суду першої
інстанції підлягає скасуванню з
ухваленням нового рішення про відмову
у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК
України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити.

Рішення Інгулецького районного суду м.
Кривого Рогу від 05 листопада 2013 року
скасувати та ухвалити нове рішення.

В задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4,
треті особи - реєстраційна служба
Криворізького міського управління
юстиції, Публічне акціонерне
товариство «Інгулецький
гірничо-збагачувальний комбінат» про
визнання спільної часткової власності
на квартиру відмовити.

Рішення набирає законної сили з
моменту його проголошення, але може
бути оскаржене в касаційному порядку
до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ протягом двадцяти
днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий:

Судді: