Ухвала іменем україни 19 березня 2014 року

м. КиївКолегія суддів судової палати
у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Олійник А.С.,

суддів: Амеліна
В.І., Карпенко С.О.,

Парінової І.К., Савченко В.О.,

розглянувши у судовому засіданні
справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
поділ майна подружжя та за зустрічним
позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа -
ОСОБА_5, про визнання жилого приміщення
особистою власністю, за касаційною
скаргою ОСОБА_3 на рішення апеляційного
суду Харківської області від 05 грудня
2013 року,

в с т а н о в и л а :

У квітні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до
суду з указаним вище позовом до ОСОБА_4
Позов обґрунтований тим, що з 12
листопада 1994 року вона з
відповідачем перебувала у
зареєстрованому шлюбі. Рішенням
Комінтернівського районного суду м.
Харкова від 05 липня 2011 року шлюб
розірвано. В період шлюбу відповідач
придбав квартиру АДРЕСА_1 за
договором купівлі-продажу від 13
листопада 2009 року. Також 04 серпня 2000
року ОСОБА_4 було засновано приватне
підприємство «Лілія» (далі - ПП
«Лілія»). 14 березня 2005 року зазначеним
підприємством в особі директора ОСОБА_4
укладено договір купівлі-продажу
нежитлового приміщення першого
поверху № 15 в літ. «А-2», загальною
площею 8,7 кв. м, яке розташоване за
адресою: АДРЕСА_2. Нежитлове приміщення
було придбане за рахунок доходу ПП
«Лілія», частка якого належить їй на
праві спільної сумісної власності
подружжя. Посилаючись на те, що
відповідно до ст. ст. 60, 61 Сімейного
кодексу України (далі - СК України)
зазначене вище майно є сумісною
власністю подружжя і вона має право на
Ѕ частки цього майна, позивач просила
визнати за нею право власності на Ѕ
частки квартири АДРЕСА_1 та на Ѕ частки
нежитлового приміщення першого
поверху № 15 в літ. «А-2», загальною
площею 8,7 кв. м, що знаходиться за
адресою: АДРЕСА_2.

У липні 2012 року ОСОБА_4 подав зустрічний
позов, мотивуючи свої вимоги тим, що
незважаючи на те, що в рішенні
Комінтернівського районного суду м.
Харкова від 05 липня 2011 року про
розірвання шлюбу зазначено про
припинення шлюбно-сімейних відносин
між ним та ОСОБА_3 з квітня 2010 року,
фактично будь-які відносини між ними
припинилися ще в квітні 2009 року. 13
листопада 2009 року він придбав квартиру
АДРЕСА_1 за 252 000 грн, що складало 31 500 дол.
США. Ці гроші є його особистою
власністю, так як ще до шлюбу з
позивачем він 10 листопада 1994 року
позичив 30 000 дол. США ОСОБА_5, що
підтверджується розпискою, які
останній повернув 15 листопада
2009 року. Також до реєстрації шлюбу йому
належала однокімнатна квартира
АДРЕСА_3, яку він продав 12 жовтня 1995 року
за 250 млн крб. Вказані гроші обміняв на
іноземну валюту, яку утримував у себе. У
2000 році ним було засновано ПП «Лілія»,
яким 14 березня 2005 року придбано
нежитлове приміщення першого поверху
№ 15 в літ. «А-2», загальною площею 8,7 кв.
м, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2.
Отже, позов ОСОБА_3 щодо визнання права
власності на Ѕ частки нежитлового
приміщення, яке належить ПП «Лілія»,
тобто юридичній особі, є
безпідставними. Посилаючись на
викладене, ОСОБА_4 просив визнати
особистою власністю квартиру АДРЕСА_1.

Рішенням Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 28 лютого 2013 року позов
ОСОБА_3 задоволено. Визнано за нею право
власності на Ѕ частки квартири АДРЕСА_1
та на Ѕ частки нежитлового приміщення
на 1-му поверсі № 15 в літ. «А-2»,
загальною площею 8,7 кв. м, розташованого
за адресою: АДРЕСА_2. У задоволенні
зустрічного позову ОСОБА_4 відмовлено.
Вирішено питання про розподіл судових
витрат.

Рішенням апеляційного суду
Харківської області від 05 грудня
2013 року рішення Фрунзенського
районного суду м. Харкова від 28 лютого
2013 року в частині визнання за ОСОБА_3
права власності на Ѕ частки
нежитлового приміщення першого
поверху № 15 в літ. «А-2», загальною
площею 8,7 кв. м, розташованого за
адресою: АДРЕСА_2 скасовано. Ухвалено в
цій частині нове рішення, яким у
задоволенні позову відмовлено. В іншій
частині рішення суду першої інстанції
залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 порушує
питання про скасування рішення
апеляційного суду та просить залишити
в силі рішення суду першої інстанції,
посилаючись на порушення судом
апеляційної інстанції норм
процесуального права та неправильне
застосування норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши
доводи касаційної скарги, колегія
суддів судової палати у цивільних
справах Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ вважає, що
касаційна скарга підлягає часткову
задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 Цивільного
процесуального кодексу України
(далі - ЦПК України) підставами
касаційного оскарження є неправильне
застосування судом норм матеріального
права чи порушення норм процесуального
права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України
рішення повинно бути законним і
обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувалися вимоги і заперечення,
якими доказами вони підтверджуються;
чи є інші фактичні дані (пропущення
строку позовної давності тощо), які
мають значення для вирішення справи, та
докази на їх підтвердження; які
правовідносини сторін випливають із
встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Таким вимогам закону рішення судів в
повній мірі не відповідають.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4
з 12 листопада 1994 року перебували у
зареєстрованому шлюбі, який розірвано
заочним рішенням Комінтернівського
райсуду м. Харкова від 05 липня 2011 року.
Як вказано в рішенні суду відносини між
подружжями припинилися з квітня 2010
року. За час шлюбу сторони згідно з
договором купівлі-продажу від 13
листопада 2009 року, посвідченим
приватним нотаріусом Харківського
міського нотаріального округу ОСОБА_6,
зареєстрованим за № 1342, придбали
двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, вартістю
271 750 грн 99 коп. ОСОБА_3 в якості доказу
був наданий договір з приватним
підприємством «Ріелті-Ексклюзив» від 01
жовтня 2009 року про надання
інформаційно-консультативних послуг
по розшуку об'єктів нерухомості, який
був укладений між ОСОБА_3 та агентством,
та у переліку оглянутих об'єктів
нерухомості вказана квартира АДРЕСА_1.

Також в період зареєстрованого шлюбу
ОСОБА_4 було засноване ПП «Лілія», що
підтверджується копією витягу з
Єдиного державного реєстру юридичних
та фізичних осіб. Внаслідок здійснення
підприємством господарської
діяльності, 14 березня 2005 року на
підставі договору купівлі-продажу
нежитлового приміщення, укладеного
територіальною громадою м.
Харкова в особі Харківської міської
ради та ПП «Лілія», останнім було
придбано нежитлове приміщення першого
поверху № 15 в літ. «А-2», загальною
площею 8,7 кв. м, розташоване за адресою:
АДРЕСА_2, яке було орендоване
підприємством згідно з договором
оренди № 2527 від 13 грудня 2000 року.

Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд
першої інстанції виходив з того, що
спірні приміщення були придбані
відповідачем у період зареєстрованого
шлюбу, а тому ОСОБА_3 має право на Ѕ
частки спірної квартирі та на Ѕ
частки нежитлового приміщення за
зазначеними вище адресами.

Скасовуючи рішення районного суду в
частині визнання за ОСОБА_3
права власності на Ѕ частки
нежитлового приміщення першого
поверху № 15 в літ. «А-2», загальною
площею 8,7 кв. м, яке розташоване за
адресою: АДРЕСА_2 та ухвалюючи рішення
про відмову в цій частині, суд
апеляційної інстанції дійшов висновку
про те, що майно приватного
підприємства не є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

Проте з таким висновками судів
повністю погодитися не можна.

Статтею 61 СК України встановлено, що
об'єктом права спільної сумісної
власності подружжя може бути будь-яке
майно, за винятком виключеного з
цивільного обороту. Якщо одним із
подружжя укладено договір в інтересах
сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі
гонорар, виграш, які були одержані за
цим договором, є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України
дружина і чоловік мають право на поділ
майна, що належить їм на праві спільної
сумісної власності, незалежно від
розірвання шлюбу.

Згідно з рішенням Конституційного Суду
України від 19 вересня 2012 року №
17-рп/2012 у справі за конституційним
зверненням приватного підприємства
«ІКІО» щодо офіційного тлумачення
положення частини першої статті 61
Сімейного кодексу України, приватне
підприємство (або його частина),
засноване одним із подружжя, - це
окремий об'єкт права спільної сумісної
власності подружжя, до якого входять
усі види майна, у тому числі вклад до
статутного капіталу та майно, виділене
з їх спільної сумісної власності.

Відносини стосовно майна приватного
підприємства регулюються нормами
Цивільного кодексу України (далі - ЦК
України), Господарського кодексу
України (далі - ГК України) та Закону
України «Про підприємництво».

Згідно з положеннями ст. 2 Закону
України «Про підприємництво» в
Україні можуть діяти приватні
підприємства, засновані на власності
фізичної особи.

Статтею 56 ГК України визначено, що
суб'єкт господарювання може бути
утворений за рішенням власника
(власників) майна або уповноваженого
ним (ними) органу, а у випадках,
спеціально передбачених
законодавством, також за рішенням
інших органів, організацій і громадян
шляхом заснування нового,
реорганізації (злиття, приєднання,
виділення, поділу, перетворення)
діючого (діючих) суб'єкта
господарювання з додержанням вимог
законодавства.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 66 ГК України джерелами
формування майна підприємства є:
грошові та матеріальні внески
засновників; доходи, одержані від
реалізації продукції, а також від інших
видів господарської діяльності; доходи
від цінних паперів; кредити банків та
інших кредиторів; капітальні вкладення
і дотації з бюджетів; майно, придбане в
інших суб'єктів господарювання,
організацій та громадян у
встановленому законодавством порядку;
інші джерела, не заборонені
законодавчими актами України.

Майно підприємства становлять
виробничі і невиробничі фонди, а також
інші цінності, вартість яких
відображається в самостійному балансі
підприємства.

Окремою формою підприємницької
діяльності є створення приватного
підприємства. Жодних спеціальних умов
чи обмежень використання фізичною
особою, яка перебуває у шлюбі, свого
майна для здійснення підприємницької
діяльності законом не встановлено.

Відповідно до ст. 191 ЦК України
підприємство є єдиним майновим
комплексом, що використовується для
здійснення підприємницької
діяльності; до складу підприємства як
єдиного майнового комплексу входять
усі види майна, призначені для його
діяльності, включаючи земельні
ділянки, будівлі, споруди,
устаткування, інвентар, сировину,
продукцію, права вимоги, борги, а також
право на торговельну марку або інше
позначення та інші права, якщо інше не
встановлено договором або законом;
підприємство як єдиний майновий
комплекс є нерухомістю; підприємство
або його частина можуть бути об'єктом
купівлі-продажу, застави, оренди та
інших правочинів.

Тобто зі змісту цієї статті вбачається,
що стосовно підприємства як єдиного
майнового комплексу або його частини
можуть виникати цивільні права і
обов'язки. Майно приватного
підприємства, яке придбане та
використовується у його діяльності з
метою одержання прибутку, слід
розглядати як власність підприємства.

Ухвалюючи рішення, суд апеляційної
інстанції не врахував, що у разі
передання подружжям спільного
сумісного майна до статутного фонду
приватного підприємства, заснованого
одним із них, майно переходить у
приватну власність цього підприємства,
а в іншого з подружжя право власності
на майно (тобто речове право)
трансформується в право вимоги
(зобов'язальне право), сутність якого
полягає у праві вимоги виплати
половини вартості внесеного майна в
разі поділу майна подружжя (а не право
власності на саме майно) або право
вимоги половини отриманого доходу від
діяльності підприємства, або половини
майна, що залишилось після ліквідації
підприємства.

Отже, посилання апеляційного суду на
положення ст. ст. 57, 61 СК України та ст. 52
ЦК України про те, що майно приватного
підприємства чи фізичної особи -
підприємця не є об'єктом спільної
сумісної власності подружжя, є
необґрунтованим.

Разом з тим не можна в повній мірі
погодитися з висновком суду першої
інстанції про поділ нежитлового
приміщення першого поверху № 15 в літ.
«А-2», загальною площею 8,7 кв. м,
розташованого за адресою:
АДРЕСА_2 в рівних частках між ОСОБА_3 та
ОСОБА_4, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі
поділу майна, що є об'єктом права
спільної сумісної власності подружжя,
частки майна дружини та чоловіка є
рівними, якщо інше не визначено
домовленістю між ними або шлюбним
договором.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду
України у п. 23 постанови від 21 грудня 2007
року № 11 «Про практику застосування
судами законодавства при розгляді
справ про право на шлюб, розірвання
шлюбу, визнання його недійсним та поділ
спільного майна подружжя», вирішуючи
спори між подружжям про майно,
необхідно встановлювати обсяг спільно
нажитого майна, наявного на час
припинення спільного ведення
господарства, з'ясовувати джерело і час
його придбання. Спільною сумісною
власністю подружжя, що підлягає поділу
(статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368
ЦК України), відповідно до частин 2, 3
статті 325 ЦК України можуть бути
будь-які види майна, за винятком тих,
які згідно із законом не можуть їм
належати (виключені з цивільного
обороту), незалежно від того, на ім'я
кого з подружжя вони були придбані чи
внесені грошовими коштами, якщо інше не
встановлено шлюбним договором чи
законом.

Виходячи з наведеного, спільним
сумісним майном подружжя може бути
статутний капітал та майно приватного
підприємства, за умови, що воно
придбане за рахунок належних подружжю
коштів.

Тобто, застосовуючи ці норми права та
визнаючи право спільної сумісної
власності подружжя на майно, суд
повинен установити не тільки факт
набуття майна під час шлюбу, але й той
факт, що джерелом його набуття є
спільні сумісні кошти або спільна
праця подружжя.

Правовий висновок щодо поділу майна
приватного підприємства викладено в
постанові Верховного Суду України від
02 жовтня 2013 року в справі № 6-79цс13.

Розглядаючи справу, суди попередніх
інстанції на вищевказані обставини та
положення закону уваги не звернули, не
в повній мірі дослідили усі обставини
справи, не з'ясували джерело походження
коштів, використаних для утворення
статутного фонду ПП «Лілія», чи
сформований він за рахунок спільного
майна подружжя та хто є учасником
зазначеного товариства, чи відноситься
спірний об'єкт до спільної сумісної
власності подружжя.

Відповідно до ч. 2 ст. 338 ЦПК України
підставою для скасування судових
рішень судів першої та (або)
апеляційної інстанцій і направлення
справи на новий судовий розгляд є
порушення судом процесуального права,
що унеможливили встановлення
фактичних обставин, що мають значення
для правильного вирішення справи.

За таких обставин ухвалені в справі
судові рішення не можуть вважатись
законними й обґрунтованими, а тому
відповідно до ст. 338 ЦПК України
підлягають скасуванню з передачею
справи на новий розгляд до суду першої
інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України,
колегія суддів судової палати у
цивільних справах Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ

у х в а л и л а :

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити
частково.

Рішення Фрунзенського районного суду
м. Харкова від 28 лютого 2013 року та
рішення апеляційного суду Харківської
області від 05 грудня 2013 року
скасувати, справу направити на новий
розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий А.С. ОлійникСудді: В.І.
Амелін С.О. Карпенко І.К. Парінова В.О.
Савченко