У Х В А Л А

Іменем України

31 січня 2014 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Кеміня М.П.,

суддів - Готри Т.Ю., Джуги С.Д.

при секретарі: Свіді Г.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3 на рішення Рахівського районного суду від 24 грудня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ТОВ «АВТО ПРОСТО» про захист прав споживача, визнання угоди недійсною, стягнення суми та моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

Представник позивача ОСОБА_3 оскаржив в апеляційному порядку рішення Рахівського районного суду від 24 грудня 2013 року, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ТОВ «АВТО ПРОСТО» про захист прав споживача, визнання угоди недійсною, стягнення суми та моральної шкоди відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Зокрема зазначає, що на день підписання угоди відповідач не мав відповідної ліцензії на надання фінансових послуг. Посилається на ст.ст. 227, 230 ЦК України як на підставу недійсності угоди. Вважає дану угоду несправедливою та такою, що вводить в оману

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає за необхідне в її задоволенні відмовити з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорювана угода не суперечить вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів».

З даним висновком повністю погоджується колегія суддів, оскільки він ґрунтується на нормах матеріального права та наявних у справ доказах.

Зокрема, згідно ч.2 ст. 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

У Постанові від 11.09.2013 року за №6-40цс13, яка прийнята з підстав передбачених п.1.ч.1 ст. 355 ЦПК України, Верховний Суд України дійшов висновку, що діяльність ТОВ «Авто Просто» в рамках програми «Авто Так» не підпадає під ознаки пірамідальної схеми та не є такою, що вводить споживача в оману, оскільки є діяльністю щодо надання фінансових послуг для придбання товарів у групах.

Таким чином посилання апелянта на ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживача» та ст. 230 ЦК України, як на підставу недійсності угоди є необґрунтованим, а відтак вказані доводи апеляційної скарги підлягають відхиленню.

Також безпідставним є посилання апелянта на відсутність у відповідача на момент укладення угоди відповідної ліцензії, оскільки в цій же Постанові Верховний Суд України дійшов висновку, що «ураховуючи те, що ТОВ "АВТО ПРОСТО" отримало відповідний дозвіл (ліцензію) на здійснення діяльності (надання фінансової послуги) щодо "придбання товарів у групах" у Нацкомфінпослуг, яка здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, не можна вважати правильним висновок суду про те, що така діяльність здійснюється товариством нелегітимно, у тому числі й до введення законом ліцензування такої діяльності». Ліцензування діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах введено розпорядженням Нацкомфінпослуг від 09.10.2012 року №1676. Таким чином, оскільки оспорювана угода укладена 18.12.2009 року (до введення ліцензування), то така діяльність не може вважатися нелегітимною.

Крім того, з даного приводу колегія суддів констатує наступне.

З ст. 227 ЦК України слідує, що правочин, вчинений юридичною особою без відповідної ліцензії є оспорюваним, а не нікчемним.

Позивач у своїй позовній заяві не ставив питання про визнання угоди від 18.12.2009 року недійсною з підстав, передбачених ст. 227 ЦК України (недійсність угоди позивачем обґрунтовувалася виключно посиланням на ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» та обман), і з цих підстав судом першої інстанції питання недійсності угоди не досліджувалося та не перевірялося. В апеляційній інстанції позивач не вправі змінювати (доповнювати) підстави для задоволення позову, а тому вказані доводи апеляції не можуть братися до уваги апеляційним судом.

Що стосується посилання апелянта на несправедливі умови угоди, колегія суддів констатує наступне.

Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача.

Аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві.

Всупереч вимог ст.ст. 10, 60 ЦПК України позивачем не доведено наявність всіх трьох умов, які є необхідними для визнання умов угоди несправедливими.

Ні в позовній заяві, ні в апеляційній скарзі позивачем не зазначено в чому конкретно полягає несправедливість умов угоди від 18.12.2009 року. В позовній заяві позивачем лише зазначено перелік несправедливих умов договору, який визначений ч.3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», однак не вказано яка конкретно умова з даного переліку включена до оспорюваної угоди. Натомість відповідно до ст. 2 Угоди ТОВ "АВТО ПРОСТО" гарантує надання кожному учаснику права на отримання автомобіля за умови виконання ним усіх зобов'язань, передбачених Угодою, що не свідчить про істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків сторін. Крім того, за змістом ч. 5 цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону).

Таким чином позивачем не доведено наявність всього комплексу обставин передбачених ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», які можуть бути підставою для визнання угоди недійсною в цілому.

За таких обставин, доводи апеляційної скарги щодо несправедливих умов угоди підлягають відхиленню.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, правильно застосував матеріальний закон, дотримався процедури розгляду справи та вирішив спір у відповідності з чинним законодавством, що у відповідності до положень ст. 308 ЦПК України є підставою для відхилення апеляційної скарги та залишення рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 214, 307, 308, 314, 315, 360-7 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, в інтересах якого діє ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Рахівського районного суду від 24 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з дня її постановлення і може бути оскаржена в касаційному порядку на протязі двадцяти днів з дня набрання нею законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач

Судді