Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" січня 2014 р. Дніпровський районний
суд м. Києва у складі:

головуючого судді Винниченко Л.М.,

за участі секретаря Ликсової А.І.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні клопотання представника
позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про
забезпечення позову,-

встановив:

В провадженні Дніпровського районного
суду м. Києва знаходиться цивільна
справа за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_3 до
ОСОБА_4, третя особа Приватний нотаріус
Київського міського нотаріального
округу ОСОБА_5 про визнання заповіту
недійсним.

В судовому засіданні представник
позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 заявила
клопотання про забезпечення позову
шляхом накладення арешту на квартиру
АДРЕСА_1. Клопотання мотивує тим, що
вказана квартира являється спадковим
майном після смерті ОСОБА_6; позивачам
стало відомо, що відповідачка чи її
представник користуються квартирою на
яку не мають права та не впускають до
квартири позивачів, при цьому
комунальні послуги за користування
житлом ніхто не сплачує.

Позивач ОСОБА_3 та його представник
ОСОБА_7 підтримали клопотання
представника позивача ОСОБА_1

Представник відповідачки ОСОБА_8 проти
задоволення клопотання заперечував,
пояснив, що зазначена квартира вже
знаходиться під арештом, який
накладено Дніпровським районним судом
м. Києва у цивільній справі, яка
розглядалась під головуванням судді
Яровенко Н.О.

Суд, вислухавши клопотання
представника позивача ОСОБА_1 та думку
учасників судового засідання з приводу
заявленого клопотання, дослідивши
матеріали справи, встановив наступне.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 152 ЦПК України,
позов може бути забезпечений шляхом
накладення арешту на майно або грошові
кошти, що належать відповідачеві і
знаходяться у нього або в інших осіб.

Змістом заявлених вимог є визнання
недійсним заповіту складеного 08.10.2008 р.
ОСОБА_6 на ім»я ОСОБА_4, посвідченого
державним нотаріусом 16-ої Київської
державної нотаріальної контори
Трапєзніковою З.О., зареєстрованого у
реєстрі за № 1-3092.

Як роз'яснено в п. 4 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами цивільного
процесуального законодавства при
розгляді заяв про забезпечення позову»
від 22.12.2006 року за № 9, розглядаючи заяву
про забезпечення позову, суд (суддя) має
з урахуванням доказів, наданих
позивачем на підтвердження своїх
вимог, пересвідчитися, зокрема, в
тому, що між сторонами дійсно виник
спір та існує реальна загроза
невиконання чи утруднення виконання
можливого рішення суду про задоволення
позову; з'ясувати обсяг позовних
вимог, дані про особу відповідача, а
також відповідність виду забезпечення
позову, який просить застосувати
особа, котра звернулася з такою заявою,
позовним вимогам.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 152 ЦПК
України, види забезпечення позову
мають бути співмірними із заявленими
позивачем вимогами.

Представник позивача ОСОБА_1 в
обґрунтування вимог щодо забезпечення
позову посилається на те, що квартирою
АДРЕСА_1, яка є спадковим майном,
користується відповідачка чи її
представник, які не несуть витрат по
утриманню житла, при цьому доступу до
квартири позивачі не мають, у зв»язку з
чим просить накласти арешт на квартиру.
Проте представником позивача суду не
надано і не наведено належних та
переконливих доказів того, що невжиття
заходів забезпечення позову у
заявлений спосіб може утруднити чи
унеможливити виконання рішення суду.

За вищевикладених обставин клопотання
про забезпечення позову задоволенню не
підлягає.

Керуючись п. 4 постанови Пленуму
Верховного Суду України «Про практику
застосування судами цивільного
процесуального законодавства при
розгляді заяв про забезпечення позову»
від 22.12.2006 року за № 9, ст. ст. 151 - 153 ЦПК
України, суд-

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання представника
позивача ОСОБА_1 ОСОБА_2 про
забезпечення позову відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.
Заперечення на ухвалу, що не підлягає
оскарженню окремо від рішення суду,
включаються до апеляційної скарги на
рішення суду.

Суддя