Справа №592/75/14-ц Головуючий у суді у 1
інстанції - Корольова Г. Ю.Номер
провадження 22-ц/788/497/14 Суддя-доповідач -
Сибільова Л. О. Категорія - 26
УХВАЛА

і м е н е м У к р а ї н и

05 березня 2014 року
м. Суми

Колегія суддів судової палати у
цивільних справах Апеляційного суду
Сумської області в складі:

головуючого - Сибільової Л. О.,

суддів - Криворотенка В. І., Маслова В.
О.,

за участю секретаря судового засідання
- Назарової О.М.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в приміщенні апеляційного
суду цивільну справу за апеляційною
скаргою публічного акціонерного
товариства «Сумське машинобудівне
науково-виробниче об'єднання ім. М.В.
Фрунзе»

на рішення Ковпаківського районного
суду м. Суми від 03 лютого 2014 року

у справі за позовом ОСОБА_3 до
публічного акціонерного товариства
«Сумське машинобудівне
науково-виробниче об'єднання ім. М.В.
Фрунзе», третя особа - відділення
виконавчої дирекції Фонду соціального
страхування від нещасних випадків на
виробництві та професійних
захворювань України в м. Суми, про
відшкодування моральної шкоди,
спричиненої ушкодженням здоров'я,

в с т а н
о в и л а:

Рішенням Ковпаківського районного
суду м. Суми від 03 лютого 2014 року позов
ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто з ПАТ «Сумське МНВО ім. М.В.
Фрунзе» на користь ОСОБА_3 завдану їй
моральну шкоду у розмірі 8 250 грн. та на
користь держави судовий збір у сумі 243,6
грн.

В апеляційній скарзі відповідач,
посилаючись на порушення судом норм
матеріального та процесуального права,
недоведеність обставин, що мають
значення для справи, які суд вважав
встановленими, невідповідність
висновків суду обставинам справи,
просить рішення скасувати та ухвалити
нове рішення, яким відмовити позивачу у
задоволенні позовних вимог.

Вислухавши доповідь судді-доповідача,
пояснення представника відповідача,
яка підтримала скаргу з мотивів, в ній
викладених, представника позивача,
який заперечує проти скарги та
погоджується з рішенням суду,
дослідивши матеріали справи та
перевіривши законність та
обгрунтованість рішення суду першої
інстанції, колегія суддів вважає, що
апеляційна скарга не підлягає
задоволенню.

ОСОБА_3 08 січня 2014 року звернулась до
суду з позовом, мотивуючи вимоги тим, що
з 01 лютого 1967 року по 01 липня 2010 року
вона перебувала у трудових відносинах
з ВАТ (нині ПАТ) «Сумське МНВО ім. М.В.
Фрунзе», звільнена за власним бажанням
в зв'язку з виходом на пенсію.

Згідно акту розслідування хронічного
професійного захворювання №38 від 22
червня 2011 року, їй були встановлені
професійні захворювання: «Хронічне
обструктивне захворювання легень ІІ
ст., пилової етиології у фазі
загострення. Емфізема легень ІІ ст.
Легенева недостатність ІІ ст.
Захворювання професійне.

Нейросенсорна туговухість з помірним
ступенем зниження слуху ІІІ ст.
професійного характеру від дії шуму на
виробництві. Захворювання професійне
від тривалого впливу шуму на
виробництві. Основний діагноз.

Дисциркуляторна енцефалопатія
(гіпертонічна + атеросклеротична) ІІ ст.
з хронічною недостатністю мозкового
кровообігу в вертебро-базилярному
басейні з вестибуло-атактичним і
астено-невротичним синдромами.
Розповсюджений остеохондроз позвонка
з полірадикулярним синдромом.
Хронічний вазомоторний риніт.
Гіпертонічна ангіопатія сітківки.
Пресбіопія. Супутній діагноз.

Відповідно до довідки МСЕК м. Суми від 28
вересня 2011 року їй вперше встановлено
55% втрати професійної працездатності
внаслідок професійного захворювання
та ІІІ групу інвалідності внаслідок
професійного захворювання
безтерміново.

Посилаючись на те, що відповідач не
забезпечив безпечних умов праці на її
робочому місці, просила стягнути з
відповідача на її користь 11 000 грн. на
відшкодування моральної шкоди,
заподіяної ушкодженням здоров'я у
зв'язку з професійним захворюванням.

Вирішуючи спір та частково
задовольняючи позов, суд першої
інстанції виходив з того, що відповідач
порушив право позивача на безпечні
умови праці; у зв'язку з отриманням за
час роботи у відповідача професійного
захворювання позивач частково
втратила професійну працездатність, в
результаті чого зазнала моральних
страждань.

Цей висновок суду узгоджується з
обставинами справи, вірно
встановленими судом, та відповідає
вимогам матеріального та
процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК
України під час розгляду справи в
апеляційному порядку апеляційний суд
перевіряє законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції в межах доводів апеляційної
скарги та вимог, заявлених у суді
першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено та
з матеріалів справи вбачається, що з 01
лютого 1967 року по 01 липня 2010 року
позивач працювала нагрівальником
металу у ковально-пресовому цеху №19
ВАТ (нині ПАТ) «Сумське МНВО ім. М.В.
Фрунзе» (а.с.5, 6).

Згідно повідомлення про професійне
захворювання від 06 червня 2011 року за
формою П-3 НДІ гігієни праці та
професійних захворювань Харківського
національного медичного університету
та складеного на його підставі
комісією акту № 38 від 22 червня 2011 року
розслідування хронічного професійного
захворювання за формою П-4, у позивача
було вперше встановлено професійне
захворювання: «Хронічне обструктивне
захворювання легень ІІ стадії пилової
етиології у фазі загострення. Емфізема
легень ІІ стадії. Легенева
недостатність ІІ ступеню. Захворювання
професійне.

Нейросенсорна туговухість з помірним
ступенем зниження слуху (ІІІ ступінь)
професійного характеру від впливу шуму
на виробництві. Основний діагноз. (а. с.
7, 9).

Дисциркуляторна енцефалопатія
(гіпертонічна + атеросклеротична) ІІ ст.
з хронічною недостатністю мозкового
кровообігу в вертебро-базилярному
басейні з вестибуло-атактичним і
астено-невротичним синдромами.
Розповсюджений остеохондроз з
полірадикулярним синдромом. Хронічний
вазомоторний риніт. Хронічний
фарингіт. Пресбіопія. Гіпертонічна
ангіопатія сітківки. Супутній діагноз
(а.с.9).

За висновками спеціалізованої
фтизіатричної МСЕК м. Суми від 28
вересня 2011 року позивачеві вперше
встановлено 55% втрати професійної
працездатності в зв'язку з професійним
захворюванням в тому числі по ХОЗЛ - 40%,
по туговухості - 15%, та ІІІ групу
інвалідності (а.с.18-21).

Згідно акту розслідування хронічного
професійного захворювання №38 від 22
червня 2011 року, карт умов праці,
професійне захворювання виникло за
обставин: недосконалість технологій,
неефективне використання засобів
індивідуального захисту, тривала
робота в шкідливих і тяжких умовах
праці; причиною професійного
захворювання стало проведення робіт в
умовах підвищених рівнів виробничого
шуму та пилу (а.с.7).

Відповідно до ч.2 ст.153 КЗпП України
забезпечення безпечних і нешкідливих
умов праці покладається на власника
або уповноважений ним орган.

Ст. 173 КЗпП України передбачає, що шкода,
заподіяна працівникам каліцтвом або
іншим ушкодженням здоров'я, пов'язаним
з виконанням трудових обов'язків,
відшкодовується у встановленому
законодавством порядку.

Статтею 237-1 КЗпП України
передбачається відшкодування
власником або уповноваженим ним
органом працівникові моральної шкоди у
разі, якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя. Порядок
відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством.

З названої норми права вбачається, що
моральна шкода відшкодовується
працівникові безпосередньо
роботодавцем за таких умов: наявності
факту порушення роботодавцем законних
прав працівника; у разі виникнення у
працівника моральних страждань або
втрати нормальних життєвих зв'язків,
або виникнення необхідності для
працівника додаткових зусиль для
організації свого життя; за наявності
причинного зв'язку між попередніми
умовами.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в
п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику у справах
про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди» від 31 березня 1995
року (зі змінами, внесеними постановою
Пленуму Верховного Суду України від 25
травня 2001 року), відповідно до ст. 237-1
КЗпП України за наявності порушення
прав працівника у сфері трудових
відносин, зокрема виконання робіт у
небезпечних для життя і здоров'я
умовах, яке призвело до його моральних
страждань, втрати нормальних життєвих
зв'язків чи вимагає від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя, обов'язок відшкодування
моральної (немайнової) шкоди
покладається на власника або
уповноважений ним орган незалежно від
форми власності, виду діяльності чи
галузевої належності.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про
охорону праці» відшкодування шкоди,
заподіяної працівникові внаслідок
ушкодження його здоров'я, здійснюється
Фондом соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України
відповідно до Закону України «Про
загальнообов'язкове державне пенсійне
страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності».

Фонд соціального страхування від
нещасних випадків на виробництві та
професійних захворювань України не
відповідає за завдану моральну шкоду,
оскільки Законом України від 23 лютого
2007 року «Про внесення змін до Закону
України № 1105-XIV «Про
загальнообов'язкове державне
соціальне страхування від нещасних
випадків на виробництві та
професійного захворювання, які
спричинили втрату працездатності»,
який набрав чинності з 30 березня 2007
року, виключена ч. 3 ст. 34 вказаного
Закону, тобто скасовано право
потерпілих на виробництві громадян на
відшкодування їм моральної
(немайнової) шкоди за рахунок Фонду.

Таким чином, місцевий суд правильно
керувався положеннями ст. 237-1 КЗпП
України та задовольнив позов про
стягнення моральної шкоди, так як
характер професійного захворювання
позивача дає підстави для висновку про
те, що вона морально страждає від його
наслідків, внаслідок цих негативних
обставин змінився спосіб її життя, від
неї вимагаються додаткові зусилля для
організації свого життя.

При цьому до вимог про відшкодування
моральної шкоди у випадках,
передбачених трудовим законодавством,
дійсно застосовується тримісячний
строк звернення до суду (ст. 233 КЗпП).
Однак до інших вимог про відшкодування
моральної шкоди як вимог, що випливають
з порушення особистих немайнових прав,
строки позовної давності відповідно до
ст. 83 ЦК УРСР (1963 р.) не застосовуються
(п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду
від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову
практику в справах про відшкодування
моральної (немайнової) шкоди").

З набранням чинності ЦК України 2004 року
позовна давність не поширюється на
вимогу про відшкодування шкоди,
завданої каліцтвом, іншим ушкодженням
здоров'я або смертю (п. 3 ч. 1 ст. 268 цього
Кодексу).

Ст. 9 ЦК України передбачає, що
положення цього Кодексу
застосовуються до врегулювання
трудових і сімейних відносин, якщо вони
не врегульовані іншими актами
законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України,
моральна шкода, завдана фізичній або
юридичній особі неправомірними
рішеннями, діями чи бездіяльністю,
відшкодовується особою, яка її завдала,
за наявності її вини, крім випадків,
встановлених частиною другою цієї
статті.

Рішення суду узгоджується з
роз'ясненнями, які містяться в рішенні
Конституційного Суду України № 20-рп/2008
від 8 жовтня 2008 року, про те, що
скасування відповідних положень
Закону України «Про
загальнообов'язкове державне
страхування від нещасного випадку на
виробництві та професійного
захворювання, які спричинили втрату
працездатності» щодо права
застрахованих громадян, що потерпіли
на виробництві від нещасного випадку
або професійного захворювання на
відшкодування моральної шкоди за
рахунок Фонду, не порушило саме право
громадян на відшкодування моральної
шкоди, скільки відповідно до ч. 1 ст. 1167
ЦК України, моральна шкода, завдані
фізичній або юридичній особі
неправомірними рішеннями діями чи
бездіяльністю, відшкодовується особою,
яка її завдала, за наявності її вини,
крім випадків, встановлених частиною
другою цієї статті. Відповідно до ч. 1, п.
1 ч.2 ст. 23 ЦК України, особа має право на
відшкодування моральної шкоди,
завданої внаслідок порушення її прав.
Моральна шкода полягає: у фізичному
болю та стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я.

Отже, суд вірно виходив із того, що
завдана позивачу під час виконання ним
трудових обов'язків моральна шкода
підлягає відшкодуванню за рахунок
власника і з підстав, передбачених
цивільним законодавством України.

Колегія суддів вважає, що позивач,
відповідно до вимог ст. ст. 10, 60 ЦПК
України, довів заподіяння йому
моральної шкоди.

Відповідач посилається в скарзі на
декларативність положень ст. 153 КЗпП
України та неможливість повного
втілення її вимог в життя з об'єктивних
причин, на те, що законодавчо
встановлені гранично допустимі рівні
виробничого фактору та характеру праці
з врахуванням положень Закону України
«Про охорону праці» щодо обов'язку
роботодавця створити на робочому місці
умови праці відповідно до нормативних
актів, вказують на можливість
існування потенційно шкідливого
виробництва за умови забезпечення
роботодавцем функціонування системи
управління охороною праці.

В той же час відповідач не довів у
справі, що вжив вичерпно всіх
передбачених вимогами закону заходів
щодо створення безпечних умов праці
для позивача відповідно до умов
трудового договору.

Не спростовують висновків суду і
посилання відповідача на те, що позивач
не надала жодного доказу, який би
свідчив про заподіяння їй моральної
шкоди, оскільки заподіяння такої шкоди
позивачеві при наявності у неї
вищезазначених професійних
захворювань, є очевидним і не
викликає сумніву.

Посилання в скарзі на те, що позивач
була обізнана про шкідливі умови праці
і свідомо в них працювала, не
звільняючись з роботи, усвідомлюючи
шкідливі наслідки для свого здоров'я, а
тому це є підставою для застосування
солідарного ступеню вини обох сторін в
трудових правовідносинах за настання
шкідливих для її здоров'я наслідків, не
грунтуються на законі.

Колегія суддів вважає, що, враховуючи
характер і обсяг моральних страждань,
яких зазнала позивач внаслідок
отриманих професійних захворювань,
стан її здоров'я, а також виходячи з
роз'яснень постанови Пленуму
Верховного Суду України від 31 березня
1995 року №4 «Про судову практику в
справах про відшкодування моральної
(немайнової) шкоди», засад розумності,
виваженості та справедливості, у суду
першої інстанції були підстави для
стягнення з відповідача на користь
позивача 8 250 грн. в рахунок
відшкодування заподіяної їй моральної
шкоди.

Таким чином, доводи апеляційної скарги
не спростовують висновків суду першої
інстанції.

Згідно ч. 1 ст. 308 ЦПК України,
апеляційний суд відхиляє апеляційну
скаргу і залишає рішення без змін, якщо
визнає, що суд першої інстанції ухвалив
рішення з додержанням норм
матеріального та процесуального права.

Суд, вірно встановивши обставини
справи та відповідні їм
правовідносини, правильно застосував
правові норми та ухвалив законне і
обґрунтоване рішення, для скасування
чи зміни якого підстави відсутні.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313-315 ЦПК
України, колегія суддів

у х в
а л и л а:

Апеляційну скаргу публічного
акціонерного товариства «Сумське
машинобудівне науково-виробниче
об'єднання ім. М.В. Фрунзе» відхилити.

Рішення Ковпаківського районного суду
м. Суми від 03 лютого 2014 року в даній
справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення і може бути оскаржена в
касаційному порядку безпосередньо до
Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних та кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання нею законної сили.

Головуючий -

Судді -