Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 553/4416/13-ц
Провадження № 2/553/99/2014
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

11.03.2014м. Полтава

Ленінський районний суд міста Полтави
у відкритому судовому засіданні в
приміщенні суду в м. Полтаві в складі:

головуючого - судді Кононенка С.Д.,

при секретарі - Бобильовій А.П.,

за участю позивачки ОСОБА_1, її
представника - адвоката ОСОБА_2,
відповідача ОСОБА_3, представника
відповідача ОСОБА_4 - адвоката ОСОБА_5,
розглянувши цивільну справу за позовом
ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про
стягнення грошових коштів, -

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2013 року до Ленінського
районного суду м. Полтави звернулась
ОСОБА_1 із позовом до ОСОБА_4 про
стягнення грошових коштів на загальну
суму 101 535,03 грн. Позов було заявлено
ОСОБА_1 як третьою особою, що заявляє
самостійні вимоги на предмет спору у
справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про
визнання права власності на частку в
нерухомому майні, припинення права
власності на частку в нерухомому майні
та зняття з реєстраційного обліку. При
цьому ОСОБА_1 просила розглянути її
позов спільно з позовом ОСОБА_3

Ухвалою суду за клопотанням адвоката
ОСОБА_5 представника відповідача
ОСОБА_4 розгляд позову ОСОБА_1 було
виділено в окреме провадження.

За клопотанням адвоката ОСОБА_2
представника позивача ОСОБА_1 ухвалою
суду провадження у справі було
зупинено до вирішення по суті
пов'язанної з даною справою іншої
цивільної справи за позовом ОСОБА_3 до
ОСОБА_4 про визнання права власності на
частку в нерухомому майні, припинення
права власності на частку в нерухомому
майні та зняття з реєстраційного
обліку. Ухвалою Апеляційного суду
Полтавської області була задоволена
апеляційна скарга адвоката ОСОБА_5 на
ухвалу суду про зупинення провадження,
ухвала була скасована, а справа
повернута до Ленінського районного
суду м. Полтава для розгляду по суті.

У зв'язку з виділенням позову ОСОБА_1 в
окреме провадження ухвалою суду було
змінено її процесуальний статус з
третьої особи, що заявляє самостійні
вимоги на предмет спору, на позивача. За
клопотанням адвоката ОСОБА_5 ОСОБА_3
була залучена до справи як
співвідповідач.

У лютому 2014 року ОСОБА_1 подала заяву
про зміну та уточнення позовних вимог.
Просила суд стягнути з ОСОБА_4 і ОСОБА_3
на її користь грошові кошти у сумі 101
535,00 грн., у рівних частинах по 50 767,50 грн.
з кожного. Судові витрати покласти на
відповідачів.

Свої позовні вимоги ОСОБА_1 у позовній
заяві та в судовому засіданні
обґрунтовувала тим, що під час
перебування відповідачів у
зареєстрованому шлюбі ними у 2008 році
було придбано двокімнатну квартиру у м.
Полтава. Квартира була придбана на
первинному ринку. Грошові кошти на
придбання цієї квартири ОСОБА_4 і
ОСОБА_3, яка є її донькою, позичила
позивач. Так початковий внесок за
квартиру у сумі 230 000,00 грн. був
перерахований нею 26.02.2008 року
забудовнику КУА «Полтаватрансбуд» за
рахунок грошових коштів отриманих
позивачем від продажу належної їй
однокімнатної квартири у м. Полтаві.
Для кінцевого розрахунку за квартиру
ОСОБА_4, як єдиний на той час член сім'ї,
що мав заробіток, отримав у відділенні
ПАТ «ПриватБанк» у м. Полтаві кредит у
сумі 130 000,00 грн. строком на 30 роківпо
кредитному договору №PLKPGIвід
28.03.2008 року. Проте з втратою невдовзі
роботи та заробітку ОСОБА_4 не зміг
належним чином виконувати свої
зобов'язання по кредитному договору по
своєчасному погашенню кредиту. На
прохання відповідачів ОСОБА_1
неодноразово, на виконання зобов'язань
ОСОБА_4, як позичальника,
перераховувала банку грошові кошти в
рахунок щомісячних платежів по
кредитному договору. При цьому
відомості щодо банківських реквізитів
для зарахування грошових коштів та сум,
які підлягали сплаті, надавались
позивачу відповідачем ОСОБА_4
Відповідачі зобов'язувались віддати
внесені ОСОБА_1 до банку грошові кошти,
як тільки це дозволить їх матеріальний
статок.

У кінці 2008 року на прохання
відповідачів ОСОБА_1 позичила їм
грошові кошти в сумі 50 350,00 грн. шляхом
перерахування їх на банківський
рахунок ОСОБА_4 на якому обліковувалась
його заборгованість перед ПАТ
«ПриватБанк» по кредитному договору,
що підтверджується квитанцією від
25.12.2008 року. У липні 2010 року на прохання
відповідачів ОСОБА_1 позичила їм
грошові кошти в сумі 51 185,03 грн. шляхом
перерахування їх на банківський
рахунок ОСОБА_4 на якому обліковувалась
його заборгованість перед ПАТ
«ПриватБанк» по кредитному договору,
що підтверджується квитанцією від
26.07.2010 року. Після перерахування нею
останньої суми заборгованість ОСОБА_4
перед банком по кредитному договору
була повністю погашена, що
підтверджується відповідною довідкою
банку. Грошові кошти вносились нею у
відділення банку у смт. Диканька
Полтавської області по місцю свого
проживання. Написами на квитанціях
зробленими працівником банку та його
підписами, засвідченими печаткою
банку, підтверджується, що саме позивач
ОСОБА_1, а не позичальник ОСОБА_4
сплачувала грошові кошти на погашення
кредиту. Конкретний строк повернення
відповідачами позичених у ОСОБА_1
грошових коштів сторонами не
визначався. На думку позивача строк
повернення відповідачами, позичених у
неї грошових коштів, настав після того
як рішенням Ленінського районного суду
м. Полтави від 11.03.2013 року шлюб між
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 було розірвано і
відповідачі почали поділ квартири,
придбаної на позичені у неї грошові
кошти. Вказуючи на те, що відповідачі на
момент подання позову не були
подружжям, просила стягнути грошові
кошти з них на її користь у рівних
частинах.

У судовому засіданні представник
позивача адвокат ОСОБА_2 позов ОСОБА_1 з
внесеними змінами та доповненнями
підтримав, просив його задовольнити.
Зазначив, що надані ОСОБА_1 квитанції
про перерахунок грошових коштів на
рахунок на якому обліковувалась
заборгованість ОСОБА_4 перед банком по
кредитному договору, є письмовим
підтвердженням виникнення між нею та
ОСОБА_4 правовідносин позики, які
регулюються параграфом 1 глави 71 ЦК
України, і які повинні застосовуватись
при вирішенні спору. Крім того вказав,
що оскільки такі правовідносини позики
між ОСОБА_1 та ОСОБА_4 виникли під час
перебування останнього у шлюбі з
ОСОБА_3, то відповідно до ч.4 ст. 65 СК
України обов'язок повернення позичених
ОСОБА_4 грошових коштів у рівній мірі
поширюються і на ОСОБА_3

Відповідач ОСОБА_3 письмових
заперечень на позов не надала, у
судовому засіданні позов ОСОБА_1
визнала, та не заперечувала щодо його
задоволення у повному обсязі.
Зазначила, що саме на їх спільне
прохання з відповідачем ОСОБА_4, на
умовах повернення в майбутньому, її
мати ОСОБА_1 вносила на рахунок ОСОБА_4
грошові кошти для погашення
заборгованості по кредитному договору,
який її чоловік уклав з банком. За
відсутності достатніх джерел доходу ні
вона, ні ОСОБА_4 позичені гроші ОСОБА_1
не повертали. Враховуючи наявність
родинних стосунків з позивачем вони з
ОСОБА_4 боргових розписок не писали та
не визначали конкретні строки
повернення грошових коштів.

Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання
не з'явився хоча був належним чином
повідомлений про час і місце судового
засідання, письмових заперечень щодо
позову, та клопотань про перенесення
судового засідання з поважних причин,
не надав. За інформацією його
представника адвоката ОСОБА_5 ОСОБА_4
працює за межами м. Полтави та не
заперечує щодо розгляду справи за його
відсутності.

Адвокат ОСОБА_5 в судовому засіданні
повідомив суду позицію ОСОБА_4 щодо
позову ОСОБА_1 Так ОСОБА_4 підтвердив, що
дійсно вони з ОСОБА_3 позичали у ОСОБА_1
грошові кошти у сумі зазначеній
позивачем, але вважає, що вони
підлягають стягненню у солідарному
порядку, а не пропорційно. У судових
дебатах адвокат ОСОБА_5 просив суд
відмовити ОСОБА_1 у задоволенні позову,
який заявлено з неналежних підстав.

Вислухавши пояснення сторін, їх
представників, дослідивши матеріали
справи, надані сторонами докази, та
оцінивши їх у сукупності, суд дійшов
висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 про
стягнення на її користь з відповідачів
ОСОБА_4 та ОСОБА_3 грошових коштів у сумі
101 535,00 грн., у рівних частинах по 50 767,50
грн. з кожного підлягають до
задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна
особа має право, в порядку
встановленому цим Кодексом, звернутись
до суду за захистом своїх порушених,
невизнаних або оспорюваних прав,
свобод чи інтересів. При цьому згідно з
ч.2 ст.11 ЦПК України особа, яка бере
участь у справі, розпоряджається
своїми правами щодо предмету спору на
власний розсуд.

Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України кожна
особа довести ті обставини, на які вона
посилається як підставу своїх вимог
або заперечень, крім випадків
встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як підставу
своїх вимог та заперечень, крім
випадків встановлених статтею 61 цього
Кодексу.

Згідно з ч.2 ст.59 ЦПК України обставини
справи, які за законом мають бути
підтверджені певними засобами
доказування, не можуть
підтверджуватись іншими засобами
доказування.

Доказування не може ґрунтуватись на
припущеннях.

Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України
обставини, визнані сторонами та іншими
особами, які беруть участь у справі, не
підлягають доказуванню.

Судом встановлено, та визнано
сторонами та їх представниками в
судовому засіданні, ті обставини, що
саме позивачем ОСОБА_1, а не
відповідачем ОСОБА_4 як позичальником,
25.12.2008 року та 26.07.2010 року було внесено
грошові кошти на загальну суму 101 535,03
грн. у відділення ПАТ «ПриватБанк» у
смт. Диканька Полтавської області, які
потім були зараховані на банківські
рахунки ОСОБА_4, відкриті для обліку
його заборгованості по кредитному
договору №PLKPGI від 28.03.2008 року,
укладеному між ним та банком. Сторонами
визнається також, що грошові кошти
внесенні ОСОБА_1 на банківські рахунки
відкриті на ім'я відповідача ОСОБА_4
належали позивачу та вносились на
прохання відповідачів під обіцяння
повернення їх в майбутньому. Оскільки
зазначені обставини визнаються
сторонами та іншими особами, які беруть
участь у справі, то вони не підлягають
доказуванню, та сприймаються судом як
юридичний факт

Оцінивши надані сторонами докази суд
дійшов висновків, що в результаті
внесення ОСОБА_1 на прохання
відповідачів грошових коштів замість
ОСОБА_4 для погашення заборгованості
останнього перед банком по кредитному
договору, між позивачем та
відповідачами виникли правовідносини
позики, які регулюються статтями
параграфу 1 глави 71 ЦК України.
Відповідно до ст. 1046 ЦК України за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суму позики). До форми договору
позики законодавець пред'являє вимогу
укладення його у письмовій формі, якщо
його сума не менше ніж у десять разів
перевищує встановлений законом розмір
неоподатковуваного мінімуму доходів
громадян, а у разі, коли позикодавцем є
юридична особа, - незалежно від суми (ч.1
ст. 1047 ЦК України). При цьому
законодавець крім дотримання
письмової форми не обмежує сторони в
наданні доказів, які підтверджують
укладення договору позики (ч.2 ст. 1047 ЦК
України). Зокрема такими доказами
можуть бути розписка позичальника, або
інший документ, передання йому
позикодавцем визначеної грошової суми.

Згідно з ст.60 Закону України «Про банки
і банківську діяльність»відомості про
стан рахунків клієнтів, операції які
були проведені на користь чи за
дорученням клієнта,
фінансово-економічний стан клієнта, є
банківською таємницею. Тому відомості
щодо банківських рахунків, на яких
обліковувалась заборгованість ОСОБА_4
по кредитному договору, стану цих
рахунків, могли бути відомі ОСОБА_1
лише від ОСОБА_4 Поведінка ОСОБА_4 щодо
дій ОСОБА_1 по внесенню до банківської
установи грошових коштів для їх
зарахування на відкриті на ім'я ОСОБА_4
банківські рахунки свідчить про те, що
він не заперечував стосовно отримання
у власність грошових коштів переданих
ОСОБА_1 та використання цих коштів
банком для списання його
заборгованості по кредитному договору.
Тому суд дійшов висновку, що ОСОБА_1
передала згідно з квитанціями, а ОСОБА_4
прийняв у власність грошові кошти у
сумі 101 535,03 грн. та розпорядився ними на
власний розсуд, спрямувавши на
погашення заборгованості за кредитним
договором.

Висновки суду щодо виникнення між
сторонами правовідносин договору
позики базуються на тому, що грошові
кошти вносились ОСОБА_1 на банківський
рахунок ОСОБА_4 з його ініціативи,
ОСОБА_4 отримав ці грошові кошти у
власність і розпорядився ними на
власний розсуд, сторони не надали
доказів того, що грошові кошти були
передані ОСОБА_1 ОСОБА_4 на інших
правових підставах, представник ОСОБА_4
підтвердив в судовому засіданні, що
грошові кошти передавались ОСОБА_1
ОСОБА_4 на умовах їх повернення в
майбутньому.

Виходячи з того, що правовідносини
договору позики виникли між ОСОБА_1 та
ОСОБА_4 під час перебування останнього
в зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_3, суд
приходить до висновку, що відповідно до
ч. 4 ст. 65 СК України у ОСОБА_3 виникли
рівні з ОСОБА_4 обов'язки повернути
ОСОБА_1 отриманні від неї грошові кошти.

Згідно з поясненнями сторін у судовому
засіданні грошові кошти були позичені
ОСОБА_4 у ОСОБА_1 на невизначений строк.
Тому відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України
повернення позики визначається
моментом пред'явлення позикодавцем
вимоги до позичальника, якою на думку
суду і є заявлений ОСОБА_1 позов.

Суд відхиляє заперечення ОСОБА_4 щодо
зміни вибраного позивачем способу
захисту своїх прав. Суд не вправі
давати сторонам процесу вказівки щодо
вибору ними тих чи інших інструментів
реалізації своїх процесуальних прав,
які не суперечать закону. Суд вирішує
спір лише в межах заявлених позовних
вимог. ОСОБА_4 визнає наявність у нього
та ОСОБА_3 боргових зобов'язань перед
ОСОБА_1 у заявленому в позові розмірі.

Визначений ОСОБА_1 спосіб захисту її
прав не суперечить чинному
законодавству та не збільшує обсяг
відповідальності ОСОБА_4

Суд не погоджується з позицією
представника ОСОБА_4 щодо неналежних
підстав заявленого ОСОБА_1 позову так
як така позиція на предмет спору не
узгоджується з позицією особи, яку він
представляє.

На підставі вищевикладеного, керуючись
ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 60,
212-215 ЦПК України, суд , -

В И Р І Ш И В :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 та ОСОБА_3 про
стягнення грошових коштів -
задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1
грошові кошти у сумі 50 767 (п'ятдесят
тисяч сімсот шістдесят сім) гривень 50
коп.

Стягнути з ОСОБА_4 та на користь ОСОБА_1
грошові кошти сплаченого нею судового
збору у розмірі 507,67 грн.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
грошові кошти у сумі 50 767 (п'ятдесят
тисяч сімсот шістдесят сім) гривень 50
коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1
грошові кошти сплаченого нею судового
збору у розмірі 507,67 грн.

Рішення може бути оскаржене в
апеляційному порядку до апеляційного
суду Полтавської області через
Ленінський районний суд м. Полтави
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом десяти днів після
проголошення рішення.

Суддя Ленінського районного суду м.
Полтави С. Д. Кононенко