Номер провадження 2/243/4329/2013
РІШЕННЯ

іменем України

заочне

« 08» січня 2014 року

м. Слов’янськ

Слов’янський міськрайонний суд
Донецької області у складі:

Голову
ючого - судді Якуші Н.В.

при
секретарі -
Дручиніної О.О.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Слов’янську цивільну
справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2
акціонерного товариства «Содовий
завод» про стягнення заробітної плати,
середнього заробітку, компенсації та
моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2013 року до Слов'янського
міськрайонного суду звернувся ОСОБА_1 з
позовною заявою до ОСОБА_2 акціонерного
товариства “Содовий завод” про
стягнення заборгованості по
заробітній плати, компенсації втрати
частини грошових доходів у зв’язку з
порушенням термінів її виплати та
компенсації завданої моральної шкоди,
обґрунтувавши свої вимоги тим, що з
16.06.1993 року по 04.04.2000 рік він працював у
відповідача ОСОБА_2 акціонерного
товариства “Содовий завод”. При
звільнені з підприємства відповідач не
провів з ним повного розрахунку, у
результаті чого заборгованість
підприємства перед ним складає 700 грн. 90
коп., у зв’язку з чим ставить питання
про стягнення з відповідача зазначеної
суми заборгованості по заробітній
платі, суму середнього заробітку за
період з 05.04.2000 року по день
постановлення рішення суду в розмірі
22601 грн. 60 коп., суму компенсації за
несвоєчасну виплату заробітної плати з
01 травня 2000 року по день постановлення
рішення суду в сумі 1516 грн. 05 коп., а
також компенсації за моральну шкоду в
сумі 3000 грн. 00 коп., яку обґрунтовує тим,
що незаконними діями відповідача йому
була завдана суттєва моральна шкода,
пов’язана з трудовими
правовідносинами, яка виявилася у
моральних стражданнях позивача і
переживаннях через порушення
відповідачем його законних прав та
інтересів в частині своєчасного
отримання винагороди за свій труд.
Порушення відповідачем трудових прав
призвели до втрати ним налагоджених
нормальних життєвих зв’язків, через що
позивач був вимушений докладати
додаткових зусиль для організації
свого життя.

В судове засідання позивач
ОСОБА_1 не з’явився, про місце і час був
повідомлений належним чином, надав
заяву про розгляд справи за його
відсутності, наполягав на задоволенні
позовних вимог в повному обсязі, не
заперечував проти винесення заочного
рішення по справі (а.с.16).

Представник відповідача ОСОБА_2
акціонерного товариства «Содовий
завод» в судове засідання не з’явився,
про час, дату та місце розгляду справи у
суді повідомлявся належним чином, від
нього не надійшло повідомлення про
причини неявки, причини неявки суду не
повідомив, у зв’язку з чим ухвалою суду
від 08 січня 2014 року з урахуванням згоди
позивача, суд вирішив розглянути дану
справу у заочному порядку.

Дослідивши подані позивачем документи,
всебічно і повно з’ясувавши всі
фактичні обставини справи, на яких
ґрунтуються позовні вимоги,
об’єктивно оцінивши докази, які мають
значення для розгляду спору по суті,
суд встановив такі фактичні обставини
та відповідні їм правовідносини.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 16.06.1993
року по 04.04.2000 року працював у
відповідача ОСОБА_2 акціонерного
товариства “Содовий завод” (а.с.4,5). При
звільненні з ним не було проведено
повного розрахунку і заборгованість по
заробітній платі станом на 01.10.2013 року
склала 700 грн. 90 коп., що підтверджується
довідкою відповідача (а.с.6).

Судом встановлено, що рішенням
Господарського суду Донецької області
від 04.09.2003 року по справі № 5/174Б ВАТ
«Содовий завод»визнано банкрутом.
Відповідно до ухвали Господарського
суду Донецької області від 21.02.2012 року
по справі № 5/174Б за заявою Слов'янської
об'єднаної державної податкової
інспекції м. Слов'янськ до боржника
відкритого акціонерного товариства
«Содовий завод»м. Слов'янська про
визнання банкрутом, продовжено строк
ліквідаційної процедури по справі №
27/174Б про банкрутство відкритого
акціонерного товариства «Содовий
завод» м. Слов'янська та повноваження
ліквідатора - арбітражного керуючого
ОСОБА_3 до 26.07.2012 року. (а.с.6-7).

Задовольняючи позовні вимоги в частині
стягнення заборгованості по
заробітній платі, суд виходить з того,
що відповідно до ч.1 ст. 116 КЗпП України
при звільненні працівника виплата всіх
сум, що належить йому від підприємства,
установи, організації, провадиться в
день звільнення. Якщо працівник в день
звільнення не працював, то зазначені
суми мають бути виплачені не пізніше
наступного дня після пред'явлення
звільненим працівником вимоги про
розрахунок.

Відповідно до п. 6 ст. 12 Закону України
«Про відновлення платоспроможності
боржника або визнання його банкрутом»,
дія мораторію на задоволення вимог
кредиторів не поширюється на виплату
заробітної плати, аліментів,
відшкодування шкоди, заподіяної
здоров'ю та життю громадян, авторської
винагороди. Пункт 4 ст. 12 зазначеного
Закону передбачає заборону стягнення
на підставі виконавчих документів та
заборону нарахування неустойки, інших
санкцій за неналежне виконання
грошових зобов'язань, тобто в даному
випадку Законом не передбачено
заборону винесення судових рішень про
стягнення належних працівникам сум в
разі порушення їх трудових прав.

Відповідно до ст. 47 КЗпП України
власник або уповноважений ним орган
зобов'язаний в день звільнення видати
працівникові належно оформлену
трудову книжку і провести з ним
розрахунок у строки, зазначені в ст.116
цього Кодексу.

На підставі викладеного, суд вважає, що
своїми діями відповідач порушивши
вимоги законодавства про працю, що, в
свою чергу, потягло порушення законних
прав позивача при звільненні.

За таких підстав, суд вважає, що доводи
позивача в частині стягнення з
відповідача заборгованості по
заробітній платі слід задовольнити у
повному обсязі.

Вирішуючи питання стосовно виплати
працівникові його середнього
заробітку за весь час затримки по день
винесення рішення суду та стягнення
компенсації втрати частини заробітної
плати з 05.04.2000 року, суд виходить з
наступного.

З ч.6, ч.7 ст. 12 Закону «Про відновлення
платоспрможності боржника або
визнання його банкрутом» вбачається,
що дія мораторію на задоволення вимог
кредиторів не поширюється на виплату
заробітної плати, аліментів,
відшкодування шкоди, заподіяної
здоров'ю та життю громадян, авторської
винагороди, на невикористані та
своєчасно не повернуті кошти Фонду
соціального страхування з тимчасової
втрати працездатності.

Дія мораторію не поширюється на
задоволення вимог кредиторів, що
здійснюється боржником у порядку,
встановленому статтею 14 цього Закону,
або керуючим санацією згідно з
планом санації, затвердженим
господарським судом, або ліквідатором
у ліквідаційній процедурі в порядку
черговості, встановленому статтею 31
цього Закону. Дія мораторію
припиняється з дня припинення
провадження у справі про банкрутство.

Разом з тим, у трудових
правовідносинах такі поняття як
зобов'язання, неустойка чи інша санкція
за невиконання зобов'язання не
застосовується, такі терміни
використовуються у низці статей
Цивільного та Господарського кодексів
України.

З матеріалів справи
вбачається, що між сторонами виник спір
із приводу порушення ВАТ «Содовий
завод»законодавства про оплату праці з
передбачених ст.ст.116,117 КЗпП України
підстав.

Норми трудового права ч.1 ст.116,
ст.117 КЗпП України структурно віднесені
до розділу У11 «Оплата
праці»зазначеного Кодексу.

За своєю суттю середній
заробіток за час затримки розрахунку
при звільненні не відноситься до
неустойки та не є санкцією за
невиконання грошового зобов'язання. Це
компенсаційна виплата за порушення
права на оплату праці, яка
нараховується у розмірі середнього
заробітку.

Разом з тим, суд вважає що спір
про стягнення середнього заробітку за
весь час затримки є спором про
стягнення заробітної плати.

Оскільки передбачене ст.117 КЗпП
України стягнення середнього
заробітку за час затримки розрахунку
не є санкцією в розумінні Закону, то
спір про стягнення середнього
заробітку за весь час затримки
розрахунку є спором про стягнення
заробітної плати, та ці виплати входять
до переліку зобов'язань, на які не
поширюється дія мораторію відповідно
до Закону України «Про відновлення
платоспроможності боржника або
визнання його банкрутом».

У відповідності до ст.117 КЗпП
України передбачена відповідальність
за затримку розрахунку при звільненні
в разі невиплати з вини власника або
уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум у строки,
зазначені в ст.116 КЗпП. При відсутності
спору про їх розмір підприємство,
установа, організація повинні
виплатити працівникові його середній
заробіток за весь час затримки по день
фактичного розрахунку.

Відповідно до п.2 Постанови КМУ «Про
затвердження Порядку обчислення
середньої заробітної плати»від
08.02.1995р., середньомісячна заробітна
плата обчислюється виходячи з виплат
за останні 2 календарні місяці роботи,
що передують події, з якою пов'язана
відповідна виплата.

З матеріалів справи вбачається,
що відповідно до довідки, виданої ВАТ
«Содовий завод», середній заробіток
ОСОБА_1 за два останніх місяці роботи
складає 25,25 грн. (а.с.6).

Як вбачається з матеріалів справи,
позивач ОСОБА_1 перебував трудових
відносинах із ВАТ «Содовий завод» і був
звільнений 04.04.2000р. на підставі ст.38
КЗпП України (за власним бажанням).
Заборгованість по заробітній платі
товариства перед ОСОБА_1 яка становить
700 грн. 90 коп., на час звільнення йому не
виплачена.

Як роз'яснено у п.25 постанови
Пленуму Верховного Суду України «Про
практику застосування судами
законодавства про оплату праці»№13 від
24.12.1999р., непроведення розрахунку з
працівником у день звільнення або, якщо
в цей день він не був на роботі,
наступного дня після його звернення з
вимогою про розрахунок є підставою для
застосування відповідальності,
передбаченої ст.117 КЗпП України. У цьому
разі перебіг тримісячного строку
звернення до суду починається з
наступного дня після проведення
зазначених виплат незалежно від
тривалості затримки розрахунку.

Крім того, згідно Рішення
Конституційного Суду України від 22
лютого 2012 року в аспекті
конституційного звернення положення
частини 1 статті 233 КЗпП у взаємозв'язку
з положеннями ст.237-1 цього Кодексу слід
розуміти так, що для звернення
працівника до суду з заявою про
вирішення трудового спору щодо
стягнення середнього заробітку за час
затримки розрахунку по день фактичного
розрахунку при звільненні та про
відшкодування завданої при цьому
моральної шкоди встановлено
тримісячний строк, перебіг якого
починається з дня, коли звільнений
працівник дізнався або повинен був
дізнатися про те, що власник або
уповноважений ним орган, з вини якого
сталася затримка виплати всіх належних
при звільненні сум, фактично з ним
розрахувався.

Виходячи з встановлених по
справі обставин, наведених
законодавчих норм права та роз'яснень
Пленуму Верховного Суду України суд
вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 про
стягнення середнього заробітку
підлягають задоволенню.

Враховуючи викладене, суд стягує
середньомісячний заробіток в сумі 11284,14
грн., входячи з наступних розрахунків.

З матеріалів справи вбачається, що
відповідно до довідки виданої ВАТ
«Содовий завод» №5-1582 від 29.10.2013 року
середній заробіток позивача за два
останніх місяця перед звільнення
становить 25,58 грн. при тривалості
робочого часу 8,2 ч. з урахуванням того,
що відпрацьовано кількість днів у
лютому 2000 року - березні 2000 року по 32,8
години.

Виходячи з цього, розмір
середньоденного заробітку складає 6
грн. 40 коп. та кількості робочих днів за
період з 04.04.2000 року по 08.01.2014 року
складають відповідно 2701 робочих днів
(згідно з листами Мінпраці на кожний
рік: у 2000 році – з 05 квітня - 186 робочих
днів, у 2001 році – 251 робочих днів, у 2002
році – 252 робочих днів, у 2003 році – 251
робочих днів, у 2004 році – 253 робочих
днів, у 2005 році – 251 робочих днів, у 2006
році - 250 робочих днів, у 2007 році – 251
робочих днів, у 2008 році – 252 робочих
днів, у 2009-251 робочих днів, у 2013 році – 251
робочих днів, у 2014 році по 08.01.2014 року
включно – 1 робочий день), а у
відповідності до цього розмір
середнього заробітку за весь час
затримки розрахунку складає 17286 грн. 40
коп.(6 грн. 40 коп.*2701 робочих днів), який
слід стягнути з відповідача на користь
ОСОБА_1

Щодо стягнення компенсації
втрати частини заробітної плати в
зв'язку з порушенням строків її
виплати, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.34 Закону
України «Про оплату праці»,
компенсація працівникам втрати
частини заробітної плати у зв'язку із
порушенням строків її виплати
провадиться відповідно до індексу
зростання цін на споживчі товари і
тарифів на послуги у порядку,
встановленому чинним законодавством.

Згідно ст.4 Закону України
«Про компенсацію громадянам втрати
частини доходів у зв'язку з порушенням
строків їх виплати» виплата громадянам
суми компенсації провадиться у тому ж
місяці, у якому здійснюється виплата
заборгованості за відповідний місяць.

Статтею 7 Закону передбачено,
що відмова власника або уповноваженого
ним органу (особи) від виплати
компенсації може бути оскаржена
громадянином у судовому порядку.

Позивачем не надано доказів
про відмову власника або
уповноваженого ним органу у виплаті
компенсації. Крім того, в матеріалах
справи відсутні дані про
заборгованість по місяцях, за які вона
утворилася, а міститься тільки
загальний розмір заборгованості по
заробітній платі.

Крім того, дія постанови
Кабінету Міністрів України від 21
лютого 2001 року за № 159 «Про
затвердження Порядку проведення
компенсації громадянам втрати частини
грошових доходів у зв'язку з порушенням
термінів її виплати» - поширюється
тільки на працюючих робітників, але ж
ніяк не на звільнених.

За таких підстав суд вважає, що
вимоги ОСОБА_1 про стягнення
компенсації втрати частини грошових
доходів у зв'язку з порушенням термінів
їх виплати не підлягають задоволенню.

В частині стягнення моральної
шкоди, суд вважає, що дана вимога
підлягає частковому задоволенню,
виходячи з наступного.

Право фізичних та юридичних осіб
на відшкодування моральної
(немайнової) шкоди, завданої внаслідок
порушення їхніх прав, свобод та
законних інтересів, має
конституційно-правову природу і
передбачено в статтях 32, 56, 62, 152
Основного Закону України.

Засади та сутність інституту
моральної шкоди розкриваються в
Цивільному кодексі України, у статті 23
якого встановлено, що моральна шкода
полягає: у фізичному болю та
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим
ушкодженням здоров'я; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку з протиправною
поведінкою щодо неї самої, членів її
сім'ї чи близьких родичів; у душевних
стражданнях, яких фізична особа
зазнала у зв'язку із знищенням чи
пошкодженням її майна; у приниженні
честі та гідності фізичної особи, а
також ділової репутації фізичної або
юридичної особи (частина друга);
моральна шкода відшкодовується
незалежно від майнової шкоди,
одноразово, якщо інше не встановлено
договором або законом (частини
четверта, п'ята).

Аналіз чинного законодавства
дає підстави суду робити висновок, що
інститут моральної шкоди має
міжгалузевий характер, а тому
особливості його застосування можуть
встановлюватися галузевим
законодавством.

У трудовому законодавстві
право працівника на відшкодування
моральної шкоди, завданої порушенням
його трудових прав, визначено у статті
237-1 Кодексу, відповідно до якої
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди працівнику провадиться у разі,
якщо порушення його законних прав
призвели до моральних страждань,
втрати нормальних життєвих зв'язків і
вимагають від нього додаткових зусиль
для організації свого життя; порядок
відшкодування моральної шкоди
визначається законодавством.

Строки звернення до суду за
відшкодуванням моральної шкоди в
зазначеній статті не встановлено.

Спір про відшкодування звільненому
працівнику моральної шкоди, завданої
затримкою розрахунку при звільненні, є
трудовим спором.

У Цивільному кодексі України
гарантується право особи на звернення
до суду за захистом свого особистого
немайнового права та інтересу і
встановлюється відшкодування
моральної (немайнової) шкоди як один із
способів захисту цивільних прав та
інтересів (частина перша, пункт 9
частини другої статті 16).

Виходячи з цього, суд вважає, що в
аспекті конституційного звернення
визначені Цивільним кодексом України і
Кодексом підстави та порядок
відшкодування власником або
уповноваженим ним органом моральної
шкоди слід розглядати у нерозривному
зв'язку з положеннями статті 233 Кодексу,
у яких встановлено строки звернення до
суду за вирішенням трудових спорів,
зокрема тримісячний строк, який
розпочинається з дня, коли працівник
дізнався чи повинен був дізнатися про
порушення свого права.

Звільнений працівник, якому з вини
власника або уповноваженого ним органу
несвоєчасно виплатили належні при
звільненні суми, має право вимагати
відшкодування завданої при цьому
моральної шкоди.

Виходячи з наведеного суд дійшов
висновку, що для звернення працівника
до суду з заявою про відшкодування
моральної шкоди, завданої йому
несвоєчасною виплатою з вини власника
або уповноваженого ним органу належних
звільненому працівникові сум,
встановлено тримісячний строк, перебіг
якого розпочинається з дня, коли такий
працівник дізнався або повинен був
дізнатися про те, що власник або
уповноважений ним орган, з вини якого
сталася затримка виплати всіх належних
при звільненні сум, фактично
розрахувався з ним.

Оскільки відповідачем фактично не
оскаржується факт існування
заборгованості з виплати заробітної
плати перед ОСОБА_1, то суд вважає, що
вимоги позивача щодо стягнення
компенсації за моральну шкоду
підлягають задоволенню.

Визначаючи розмір суми, що підлягає
стягненню на відшкодування моральної
шкоди, суд враховує конкретні
обставини справи, характер та ступень
моральних страждань позивача. Дійсно
невиплатою відповідачем належних
позивачу коштів, йому спричинена
моральна шкода, яка полягає в порушенні
його законних прав, що призвело до
моральних страждань, втрати нормальних
життєвих зв'язків, ситуація яка
склалася дійсно вимагала від нього
додаткових зусиль для організації
свого життя. Разом з тим, суд вважає, що
вимоги позивача про відшкодування на
його користь моральної шкоди, хоча і
ґрунтуються на діючому законодавстві
України, але вони не можуть бути
задоволені в повному обсязі, оскільки
суд не може погодитись із
запропонованим позивачем розміром
відшкодування моральної шкоди, бо він
не підтверджений належними та
допустимими доказами. Але приймаючи до
уваги ті обставини, що позивач мав
незручності з приводу порушення
відносно нього законодавства, що
обумовлюється тим, що позивач,
хвилювався, зазнав моральних
страждань, враховуючи вимоги
розумності та справедливості, суд
вважає, що буде доцільним та
справедливим стягнути з відповідача на
користь позивача моральну шкоду у
розмірі 500,00 грн.

Згідно ч.3 ст.6 ЗУ «Про судовий збір» за
подання позовної заяви, що має
одночасно майновий і немайновий
характер, судовий збір сплачується
за ставками, встановленими для
позовних заяв майнового та
немайнового характеру.

Пунктом 1 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий
збір»передбачено, що від сплати
судового збору звільняються позивачі
- за подання позовів про стягнення
заробітної плати, поновлення на
роботі та за іншими вимогами, що
випливають із трудових правовідносин.

Виходячи з цього, на підставі ст. 88 ЦПК
України, суд вважає за необхідне
стягнути з відповідача на користь
держави судові витрати, а саме судовий
збір в сумі 458грн. 80 коп.

Керуючись викладеним та ст.ст. 43
Конституції України, ст. ст. 115, 116, 223 , 237-1
КЗпП України, ст. 2 Закону України «Про
оплату праці», 3, 10, 15, 16, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК
України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2
акціонерного товариства «Содовий
завод» про стягнення заробітної плати,
середнього заробітку, компенсації
втрати частини грошових доходів у
зв’язку з порушенням термінів її
виплати та моральної шкоди -
задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 акціонерного
товариства «Содовий завод» м.
Слов’янськ, що розташоване за адресою:
м. Слов’янськ, вул. Чубаря, 91, , р/р 0166 у філії відділення ПІБ
м. Слов’янськ, МФО 334561 на користь
ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_1, який зареєстрований
за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1 заборгованість
по заробітній платі в розмірі 700 грн.
(сімсот )грн. 90 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 акціонерного
товариства «Содовий завод» м.
Слов’янськ, що розташоване за адресою:
м. Слов’янськ, вул. Чубаря, 91, , р/р 0166 у філії відділення ПІБ
м. Слов’янськ, МФО 334561 на користь на
користь ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_1, який
зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1
середній заробіток за час затримки
розрахунку при звільненні в розмірі 17286
(сімнадцять тисяч двісті вісімдесят
шість) грн. 40 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 акціонерного
товариства «Содовий завод» м.
Слов’янськ, що розташоване за адресою:
м. Слов’янськ, вул. Чубаря, 91, , р/р 0166 у філії відділення ПІБ
м. Слов’янськ, МФО 334561 на користь на
користь ОСОБА_1, ІПН НОМЕР_1, який
зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1
компенсацію за завдану моральну шкоду
в розмірі 500 (п’ятсот) грн. 00 коп.

Стягнути з ОСОБА_2 акціонерного
товариства «Содовий завод» м.
Слов’янськ м. Слов’янськ, що
розташоване за адресою: м. Слов’янськ,
вул. Чубаря, 91, , р/р
0166 у філії відділення ПІБ м.
Слов’янськ, МФО 334561 судовий збір на
користь держави у розмірі 458 гривен 80
коп. (чотириста п’ятдесят вісім) 80 коп.
на доходний рахунок № 0075, банк
отримувача ГУДКСУ у Донецькій області,
МФО 834016, КОД ЄДРПОУ (банку) 37803368, код
ЄДРПОУ (суду) 26503448, код класифікації
доходів бюджету 22030001, отримувач УК
/Слов’янськ/22030001.

У задоволенні інших позовних вимог
ОСОБА_1 - відмовити.

Заочне рішення може бути переглянуте
судом, що його ухвалив, за письмовою
заявою відповідача, поданою протягом
десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення може бути оскаржено в
апеляційному порядку до Апеляційного
суду Донецької області через
Слов’янський міськрайонний суд,
шляхом подачі апеляційної скарги
протягом 10 днів з дня отримання його
копії.

Рішення набирає законної сили після
закінчення строку для подання
апеляційної скарги, якщо її не було
подано, а у разі її подання - після
розгляду справи апеляційним судом,
якщо його не скасовано судом
апеляційної інстанції.

Рішення складено в єдиному екземплярі
в нарадчій кімнаті.

Суддя

Якуша Н.В