АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження № 22-ц/790/1767/14
Головуючий 1-ої інстанції:
Доповідач: Борова С.А.
Категорія: договірні
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 березня 2014 року судова колегія
судової палати у цивільних справах
апеляційного суду Харківської області
в складі:

Головуючого - Борової С.А.,

суддів - Крилової Т.Г., Маміної О.В.,

при секретарі - Огар І.В.,

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Харкові
цивільну справу за апеляційною скаргою
ОСОБА_1, ОСОБА_2 на рішення
Дзержинського районного суду міста
Харкова від 18 вересня 2013 року по справі
за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1, ОСОБА_2 про
стягнення боргу,-

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2011 року позивач звернувся до
суду з вищевказаним позовом. Просив суд
стягнути з відповідачів борг, який
складається з неповернутої за
договором позики суми коштів,
збільшеної на три проценти річних від
простроченої суми та процентів за
користування позиченими коштами на
рівні облікової ставки НБУ, в сумі
еквівалентній 20 802 доларам США за
курсом НБУ на день ухвалення рішення,
штраф (пеню) за неналежне і несвоєчасне
виконання зобов'язань за договором
позики в сумі 828 000 грн., а також
відшкодувати судові витрати в розмірі
сплаченого судового збору - 3 219 грн. 00
коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач
посилався на те, що 16.09.2010 року він
позичив відповідачам 19 000 доларів США,
яку відповідачі зобов'язалися
повернути у визначені договором
порядку та строки, але не пізніше 16.09.2012
року, про що між ними укладено Договір
позики. Обов'язок відповідачів з
повернення позивачеві боргу за
договором позики повністю не
виконаний, і неповернутою залишилася
сума позики в розмірі 17 200 доларів США. З
16.04.2011 року відповідачами порушені
зобов'язання за договором, і станом на
24.10.2012 року, за розрахунками позивача,
борг відповідачів складається з
неповернутої суми позики в розмірі 17 200
доларів США, процентів за користування
позикою на рівні облікової ставки НБУ в
розмірі 2 822 доларів США, трьох
процентів річних від простроченої
поверненням суми боргу в розмірі 780
доларів США, що в сумі дорівнює 20 802
доларів США і в гривневому еквіваленті
згідно офіційного курсу на день
звернення позивача в суд із позовом
становить 166 270 грн. 38 коп., а також
передбаченої договором позики
неустойки по 1 500 грн. за 552 дні
прострочення в сумі 828 000 грн. 00 коп.

Рішенням Дзержинського районного суду
міста Харкова від 18.09.2013 року позов
ОСОБА_3 задоволено частково.

Стягнуто солідарно з відповідачів
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача
ОСОБА_3 боргу у розмірі 589 362 гривні 68
копійок.

Стягнуто солідарно з відповідачів
ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь позивача
ОСОБА_3 судові витрати у розмірі 1916
гривень 07 копійок.

В іншій частині позовних вимог
відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Харківської
області від 26.11.2013 року дану справу було
повернуто до Дзержинського районного
суду м. Харкова для виправлення описки.

Ухвалою від 23.01.2014 року виправлено
описку в рішенні Дзержинського
районного суду м. Харкова від 18.09.2012
року, вказано в мотивувальній частині
рішення -

«Виходячи з обставин справи, а також
враховуючи той факт, що розмір
неустойки значно перевищує розмір
збитків, суд приходить до висновку про
те, що є законні підстави для зменшення
розміру неустойки до 428 000 гривень.»
замість - «Виходячи з обставин справи, а
також враховуючи той факт, що розмір
неустойки значно перевищує розмір
збитків, суд приходить до висновку про
те, що є законні підстави для зменшення
розміру неустойки до 428 00 гривень.»

Не погодившись з таким судовим
рішенням ОСОБА_1, ОСОБА_2 подали
апеляційну скаргу, в якій просять
змінити рішення Дзержинського
районного суду м. Харкова від 18.09.2013 р. в
частині стягнення суми боргу в розмірі
41 563, 60 грн. 60 коп. що становить
еквівалент 5 200 доларів США за курсом -
7,993 грн. за 1 долар США. В іншій частині в
задовленні позовних вимог - відмовити.

Посилаються на неповне з'ясування
судом першої інстанції фактичних
обставин справи, порушення норм
матеріального і процесуального права.
Висновки суду не відповідають
обставинам справи.

Перевіряючи законність і
обґрунтованість рішення суду першої
інстанції, відповідно до вимог ч. 1 ст. 303
ЦПК України - в межах доводів
апеляційної скарги і вимог, заявлених у
суді першої інстанції, судова колегія
вважає, що вона підлягає частковому
задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 213, 214 ЦПК
України рішення повинно бути законним
та обґрунтованим та відповідати на
питання: чи мали місце обставини, якими
обґрунтовувались вимоги та
заперечення, якими доказами вони
підтверджуються; чи є інші фактичні
дані, які мають значення для вирішення
справи, та докази на їх підтвердження;
які правовідносини сторін випливають
із встановлених обставин; яка правова
норма підлягає застосуванню до цих
правовідносин.

Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна
сторона повинна довести ті обставини,
на які вона посилається як на підстави
своїх вимог або заперечень, надавши
докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60
ЦПК України.

Проте на порушення вимог ст. 212, 213, 214 ЦПК
України суд належним чином доводів
сторін не перевірив. Розглянувши
справу у відсутності відповідача,
допустив неповноту судового розгляду.

Судова колегія приходить до висновку,
що рішення суду підлягає зміні у
частині розміру неустойки. В іншій
частині висновок суду, з яким
погоджується судова колегія,
ґрунтується на основі повно і всебічно
з'ясованих обставин, на які сторони
посилалися як на підставу своїх вимог і
заперечень, відповідає положенням ст.
ст. 57-60, 64 ЦПК України, та нормам
матеріального права.

До такого висновку судова колегія
прийшла виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи
16.09.2010 року між позивачем ОСОБА_3 та
відповідачами ОСОБА_1, ОСОБА_2у
письмовій формі укладений договір
позики, посвідчений приватним
нотаріусом Харківського міського
нотаріального округу ОСОБА_4

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є
правомірним, якщо його недійсність
прямо не встановлена законом або якщо
він не визнаний судом недійсним.

Сторони не заперечують факт укладення
цього договору та певних його умов,
договір є дійсним і не оспорюється
сторонами.

Відповідно до умов Договору позики,
відповідачі отримали від позивача
валютні цінності на суму 19 000 доларів
США.

Відповідачами не представлені докази
отримання ними від позивача позики в
іншому аніж зазначено в договорі
позики розмірі.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за
договором позики одна сторона
(позикодавець) передає у власність
другій стороні (позичальникові)
грошові кошти або інші речі, визначені
родовими ознаками, а позичальник
зобов'язується повернути
позикодавцеві таку ж суму грошових
коштів (суми позики) або таку ж
кількість речей.

Відповідачі не надали суду, і матеріали
справи не містять доказів повного
виконання відповідачами своїх
зобов'язань за договором позики.

В межах позовних вимог суд першої
інстанції вірно виходив з того, що
залишок неповернутої частини позики
становить 17 200 доларів США.

Відповідно до ст. 536 ЦК України, за
користування чужими грошовими коштами
боржник зобов'язаний сплачувати
проценти, якщо інше не встановлено
договором між фізичними особами.
Розмір процентів за користування
чужими грошовими коштами
встановлюється договором, законом або
іншим актом цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 1048 ЦК України,
позикодавець має право на одержання
від позичальника процентів від суми
позики, якщо інше не встановлено
договором або законом. Розмір і порядок
одержання процентів встановлюються
договором. Якщо договором не
встановлений розмір процентів, їх
розмір визначається на рівні облікової
ставки Національного банку України. У
разі відсутності іншої домовленості
сторін проценти виплачуються щомісяця
до дня повернення позики.

Суд першої інстанції відповідно з
вимогами чинного законодавства
вирішив питання щодо виплати
позикодавцю процентів за користування
грошовими коштами. Вірно вирахуваний
термін та розмір процентів, які
складають за період з 16.09.2010 року по
24.10.2012 року - 2 822 долари США.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо
у зобов'язанні встановлений строк
(термін) його виконання, то воно
підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.ст. 610, 611 ЦК України,
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання
(неналежне виконання), а у разі
порушення зобов'язання, настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом.

Відповідно до ст. 614 ЦК України, особа,
яка порушила зобов'язання, несе
відповідальність за наявності її вини
(умислу або необережності), якщо інше не
встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе,
що вжила всіх залежних від неї заходів
щодо належного виконання зобов'язання.

Відсутність своєї вини доводить особа,
яка порушила зобов'язання.

Згідно зі ст. 537 ЦК України, в разі
відсутності кредитора або
уповноваженої ним особи у місці
виконання зобов'язання, ухилення
кредитора або уповноваженої ним особи
від прийняття виконання або в разі
іншого прострочення з їхнього боку
тощо, боржник має право виконати свій
обов'язок шляхом внесення належних з
нього кредиторові грошей у депозит
нотаріуса.

Суд вірно не взяв до уваги доводи
відповідачів, щодо невиконання
зобов'язання зі сторони кредитора,
оскільки вони не знали де він
знаходиться, відповідачами не надано
доказів відмови кредитора від
прийняття належного виконання ними
їхніх зобов'язань, а також відсутність
звернення відповідачів до нотаріуса
про депонування належних позивачеві
коштів або вжиття ними яких-небудь
інших заходів щодо виконання своїх
зобов'язань з повернення позивачеві
боргу.

Крім того, позивачем 03.08.2012 року на
адресу відповідачів направлялась
вимога про дострокове повернення
всієї суми боргу згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК
України у зв'язку з простроченням
боржниками поточних повернень, а також
про сплату боржниками процентів і
штрафу (пені) та знаки поштової оплати
за направлення цієї вимоги на адресу
відповідачів.

Відповідно до змісту наявних в
матеріалах справи копій поштових
документів, вимога була надіслана
представником позивача цінною
кореспонденцією з оголошеною цінністю
та описом вкладення, а також
рекомендованим поштовим відправленням
і були отримані ними 09.08.2012 року.

Однак, отримана відповідачами вимога
представника позивача від 03.08.2012 року
виконана відповідачами не була, і
жодних дій щодо її виконання, а так само
щодо заперечення проти неї повністю
або частково відповідачами здійснено
не було, що свідчить про небажання
відповідачів виконувати свої
зобов'язання.

В п. 1 укладеного відповідачами із
позивачем договору позики від 16.09.2010
року сторонами передбачено повернення
відповідачами позичених коштів
частинами (з розстроченням). В абз. 2 п. 4
договору позики відповідачі
погодились із тим, що простроченням
виконання ними їхніх зобов'язань буде
прострочка будь-якого з поточних
повернень більш ніж на п'ять днів.

Чергове поточне повернення було
встановлене сторонами в договорі, але
не було здійснене відповідачами 16.04.2011
року, отже відповідачі є такими, що
прострочили виконання зобов'язання, з
21.04.2011 року.

Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо
позичальник своєчасно не повернув суму
позики, він зобов'язаний сплатити
грошову суму відповідно до ст. 625 цього
Кодексу з урахуванням встановленого
індексу інфляції за весь час
прострочення, а також три проценти
річних від простроченої суми, якщо
інший розмір процентів не встановлений
договором або законом.

Позивач просить стягнути з
відповідачів еквівалент 780 доларів США
як три проценти річних від
простроченої поверненням суми позики
за період в 552 дні з 21 квітня 2011 року по 24
жовтня 2012 року, визначивши прострочену
поверненням суму на рівні 17 200 доларів
США.

Суд першої інстанції визначився з
розміром 3 % за прострочку виконання
грошового зобов'язання у розмірі 166
доларів США.

Позивач рішення суду у частині
зменшення розміру 3 % річних та
зменшення суми неустойки не оскаржує.

Таким чином сума боргу становить :

За сумою позики 17200 доларів США,
процентів за користування позикою на
рівні облікової ставки НБУ в розмірі 2
822 доларів США, трьох процентів річних
від простроченої поверненням суми
боргу в розмірі 166 доларів США, що в сумі
дорівнює 20 188 доларів США, що згідно
офіційного курсу Національного банку
України на день постановлення рішення
на рівні 7,993 грн. за 1 долар США
становить 161 362 грн. 68 коп.

Відповідно до ч. 1 статті 548 ЦК України,
виконання зобов'язання (основного
зобов'язання) забезпечується, якщо це
встановлено законом або договором.

Згідно до ст.546 ЦК України, виконання
зобов'язання може забезпечуватися
зокрема неустойкою.

В п. 7 договору позики від 16.09.2010 року
сторонами погоджено, що за
прострочення виконання своїх
зобов'язань відповідачі повинні
сплатити на користь позивача штраф
(пеню) в розмірі 1 500 гривень за кожен
день прострочення.

Положення цього пункту відповідає ч. 1
ст. 549 ЦК України, відповідно до якої,
неустойкою (штрафом, пенею) є грошова
сума або інше майно, які боржник
повинен передати кредиторові у разі
порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ст. 550 ЦК України, право на
неустойку виникає незалежно від
наявності у кредитора збитків,
завданих невиконанням боржником
зобов'язання.

Позивачем обрахований штраф (пеня) за
неналежне виконання відповідачами
їхніх зобов'язань з повернення позики
за 552 днів в період з 21.04.2011 року по 24.10.2012
року з розрахунку 1 500 грн. за кожен день
прострочення - всього на суму 828 000 гри.
00 коп. Разом з цим, задовольняючи позов,
суд першої інстанції не перевірив
належним чином проведених позивачем
розрахунків щодо обрахування
стягнення за прострочення виконання
зобов'язання, не взяв до уваги що згідно
статті 258 ЦК України до вимог про
стягнення штрафу, пені встановлюється
позовна давність один рік.

Оскільки відповідачка ОСОБА_1 не була
присутня у судовому засіданні у суді
першої інстанції, у своїй апеляційній
скарзі вказує на застосування строку
позовної давності в один рік щодо
нарахування розміру неустойки, судова
колегія вираховує її розмір за один рік
у 547500 грн. ( 1500 х 365).

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України,
виходячи з обставин справи, а також
враховуючи той факт, що розмір
неустойки значно перевищує розмір
збитків, суд прийшов до висновку про
зменшення розміру неустойки до 428 000
гривень. та визначив загальну суму, яка
підлягає стягненню на користь позивача
з відповідачів: основного боргу в сумі
161 362 грн. 68 коп. та неустойки в сумі 428 000
грн. 00 коп. Всього на суму 589 362 гривні 68
копійок.

На думку судової колегії судом першої
інстанції не було у достатній мірі
врахована не співмірність розміру
боргу з розміром штрафних санкцій,
навіть з урахуванням строку позовної
давності, тому судова колегія змінює
розмір штрафних санкцій, які
підлягають стягненню на користь
позивача та вираховує її у розмірі
заборгованості за договором позики 3%
річних та процентами за користування
грошовими коштами та визначає їх
розмір у 160 000 грн.

Посилання апелянта на те, що штрафні
санкції передбачені п. 7 договору не є
такими у розумінні ст. 549 ЦК України,
оскільки вони передбачені у твердій
грошовій сумі, а не у % відношенні
безпідставні.

Відповідно до положень ст. 549 ЦК
України, неустойка (штраф, пеня), є
грошова сума що обчислюється у
відсотках від суми несвоєчасно
виконаного грошового зобов'язання за
кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 ЦК України,
сторони мають право укласти договір,
який не передбачений актами цивільного
законодавства, але відповідає засадам
цивільного законодавства.

Згідно ст.ст. 627, 628 ЦК України, сторони
вільні в укладенні договору,
визначенні його умов; зміст договору
становлять умови, визначені на розсуд
сторін і погоджені ним та умови, які є
обов'язковими відповідно до актів
цивільного законодавства; договір є
укладеним, якщо сторони в належній
формі досягли згоди з усіх істотних
умов договору та може бути укладений у
будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми
договору не встановлені законом.

Відповідно до положень ст. 203 та ст. 215 ЦК
України, зміст правочину не може
суперечити Цивільному кодексу, іншим
актам цивільного законодавства, а
також моральним засадам суспільства
(ч.1); волевиявлення учасника правочину
має бути вільним і відповідати його
внутрішній волі (ч.3); правочин має бути
спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним
(ч.5). Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент його вчинення
стороною (сторонами) вимог, які
встановлені ч. 1, 3-5 ст. 203 ЦК України;
недійсною визнається угода, що була
укладена з порушенням вимог чинного
законодавства.

При розгляді справи судом першої
інстанції вірно прийнято до уваги, що
договір позики від 16.09.2010 року, укладено
у відповідності до вимог чинного
законодавства, що при його укладенні
кожна з сторін діяла добросовісно і
дійшла домовленості відносно всіх
основних і суттєвих його умов, в тому
числі про юридичну природу договору,
строк його дії, суми позики,
відповідальності за несвоєчасне
повернення позики, коло обов'язків і
прав кожної з сторін; що договір позики
укладено у письмовій формі, посвідчено
нотаріусом, всі умови договору
виконані (позикодавець надав
позичальнику грошові кошти у розмірі 19
тис. доларів США); договір вчинено
правомочними сторонами.

При цьому сторони, які вільні в
укладанні договору, передбачили умови
в частині визначення стягнення за
прострочення виконання зобов'язання
(стягнення штрафу (пені) в твердій
грошовій сумі, що хоча і не передбачено
ст. 549 ЦК України, але не суперечить
загальним засадам цивільного
законодавства, сторони самі визначили
розмір грошових стягнень за
прострочення виконання зобов'язання, і
вправі забезпечувати свої зобов'язання
саме таким чином.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України,
стороні, на користь якої ухвалено
рішення, суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Таким чином, з відповідачів підлягають
стягненню судові витрати у розмірі по
1607 грн. з кожного. Відповідно до
квитанції від 24 жовтня 2012 року
позивачем сплачений судовий збір у
сумі 3219 грн..

Згідно зі ст. 309 ЦПК України судова
колегія змінює рішення суду першої
інстанції у зв'язку з невідповідністю
висновків суду обставинам справи.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317,
319 ЦПК України, судова колегія,-

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2
задовольнити частково.

Рішення Дзержинського районного суду
міста Харкова від 18 вересня 2013 року
змінити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2
на користь ОСОБА_3 суму боргу у розмірі
321 362, 68 грн. (триста двадцять одна
тисяча триста шістдесят дві) замість
589 362 гривні 68 копійок.

Стягнути з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь
ОСОБА_3 судовий збір по 1607 грн. з
кожного.

В іншій частині рішення залишити без
змін.

Рішення набирає законної сили з
моменту проголошення, може бути
оскаржене у касаційному порядку
безпосередньо до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з дня
набрання законної сили.

Головуючий -

Судді: