РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 2608/9804/12

пр. № 2/759/1626/14

13 лютого 2014 року Святошинський
районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді Коваль О.А.

при секретарі Лазаренко А.С.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
позовом Публічного акціонерного
товариства «Альфа Банк» до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором та за зустрічним позовом
ОСОБА_1 до ПАТ «Альфа Банк» про визнання
кредитного договору недійсним,

ВСТАНОВИВ :

ПАТ «Альфа-Банк» звернувся до суду з
позовом до ОСОБА_1 про стягнення
заборгованості за кредитним договором,
обґрунтовуючи позовні вимоги тим, що
02.10.2997 року між ЗАТ «Альфа-Банк», яке в
подальшому було перейменовано у ПАТ та
відповідачкою було укладено кредитний
договір № 490047643, згідно якого позивач
видав відповідачці кредит на загальну
суму 35 471, 29 дол. США із номінальною
процентною ставкою 12% річних, строком
до 02.10.2013 року на придбання
транспортного засобу «VOLKSWAGEN PASSAT VARIANT»,
2007 року випуску, згідно Договору
купівлі-продажу, укладеним між
Позичальником та ТОВ «Автохаус Київ» №
ФФ-2007-955 від 12.09.2007 року, з оплатою
страхової суми ТДВ «РОСНО Україна».

Відповідачка скористалась кредитними
ресурсами, але свої зобов'язання за
кредитним договором не виконала,
внаслідок чого станом на 02.03.2012 рік
утворився борг у розмірі 700 416,26 грн.,
який складається з простроченої
заборгованості за кредитом - 35 471,29
дол. США, що за курсом НБУ на 02.03.2012 рік
становить 283 298, 55 грн.; за відсотками - 15
995, 71 дол. США, що за курсом НБУ на 02.03.2012
рік становить 127 752,92 грн.; пеня 329 371,20
дол. США, що за курсом НБУ на 02.03.2012 рік
становить 2 630 588,97 грн., проте позивач,
з огляду на принцип розумності та
справедливості просить стягнути в
меншому розмірі, а саме 11% від
нарахованої, яка складає 289 364,79 грн.

В подальшому позовні вимоги були
збільшені представником ПАТ
«Альфа-Банк», згідно яких позивач
просив стягнути з відповідачки суму
заборгованості, яка виникла внаслідок
невиконання умов кредитного договору
№ 490047643 станом 02.10.2012 рік, а саме у
розмірі 797 883,26 грн., з яких:
заборгованість за кредитом - 283 522, 02
грн.; заборгованість по відсотках - 127
853,69 грн.; 11% від розміру нарахованої
пені - 386 507,55 грн. (а.с. 72-74).

ОСОБА_1 в свою чергу заявила до ПАТ
«Альфа Банк» зустрічний позов про
визнання вказаного кредитного
договору недійсним, який в процесі
розгляду справи неодноразово
уточнювала та обґрунтовувала спочатку
тим, що вказаний кредитний договір
підписаний між нею та Банком без
з»ясування сторони Банку, яка його
підписувала, зокрема без встановлення
її посади і відношення до Банку; що в
Анкеті на отримання кредиту для
придбання автомобілю відсутні дані про
укладення договору застави
транспортного засобу та відсутні дані
про поручителя; Банк не укладав жодного
забезпечувального договору; при
укладанні кредитного договору з її
боку не було вільного волевиявлення,
оскільки знаходилась під
психологічним тиском гр. ОСОБА_2, який
був зазначений в Анкеті як контактна
особа; також Банком порушено ч.5 ст. 49
Закону України «Про банки та
банківську діяльність», а саме не
перевірив кредитоспроможність
позичальника та наявність
забезпечення кредиту (а.с. 125-127).

Потім, 18.02.2013 року, уточнивши зустрічний
позов (а.с. 139-141), обґрунтовувала тим, що
кредитний договір № 490047643 від 02.10.2997
року та договір купівлі-продажу
автомобіля з ТОВ «Автохаус Київ»
ОСОБА_1 підписувала, але гроші в ПАТ
«Альфа-Банк» не отримувала та їх не
вносила до ТОВ «Автохаус Київ»,
оскільки цим займався гр. ОСОБА_2, який
примусив її укласти ці договори,
надавши їй розписку про зобов»язання
виплатити кредит.

Потім, 02.02.2014 року уточнивши зустрічний
позов, обґрунтовувала тим, що ОСОБА_1
взагалі не була в приміщенні ПАТ
«Альфа-Банк», кредитний договір та
Анкету на отримання кредиту для
придбання автомобілю не підписувала,
грошей не отримувала, всі документи з
ТОВ «Автохаус Київ» та ПАТ «Альфа-Банк»
були оформленні гр. ОСОБА_2, з яким, як
пояснила у судовому засіданні ОСОБА_1
проживала в цивільному шлюбі та який
помер ІНФОРМАЦІЯ_1 в СІЗО, де знаходився
по обвинуваченню у вчинені злочину за
ч.1 ст. 190 КК України, яке 25.11.2011 року було
закрито, у зв»язку зі смертю
обвинуваченого. У вказаних уточненнях
також посилалась на порушення Банком
ч.5 ст. 49 Закону України «Про банки та
банківську діяльність», а саме, що він
не перевірив кредитоспроможність
позичальника ОСОБА_1 та наявність
забезпечення кредиту. Зазначила, що
вільне волевиявлення на укладання
кредитного договору в неї було
відсутнє, оскільки вона не мала намір
придбавати для себе дорогий
автомобіль, оскільки знаходиться на
пенсії за вислугою років.

Представник ПАТ «Альфа-Банк» у
судовому засіданні позовні вимоги за
первісним позовом підтримав, просив їх
задовольнити, у задоволенні
зустрічного відмовити, зазначаючи, що
протилежна сторона не надала жодного
доказу в підтвердження своїх
заперечень проти первісного позову та
в підтвердження своїх зустрічних
позовних вимог, тоді як ним надано
достатньо доказів обґрунтованості
вимог Банку.

ОСОБА_1 в судовому засіданні зустрічний
позов із уточненими вимогами
підтримала, просила його задовольнити,
у задоволенні первісного - відмовити.
Суду пояснила, що з гр. ОСОБА_2 вона
проживала у цивільному шлюбі. Після
того, як було придбано автомобіль
«VOLKSWAGEN PASSAT VARIANT», приблизно на кінці 2007
року, він почав зникати з дому, казати,
що знаходиться у відрядженнях, а потім
взагалі не повернувся додому, а тому
вона почала його розшукувати,
звертатись до міліції. Кредитний
договір та Анкету на отримання кредиту
для придбання автомобілю не
підписувала, грошей не отримувала,
договір купівлі-продажу з ТОВ
«Автохаус Київ» не укладала, договір
страхування автомобіля також не
підписувала. На запитання суду
відповіла, що автомобіль «VOLKSWAGEN PASSAT
VARIANT» рахується, як її власність, проте,
ним користувався ОСОБА_2, де зараз
знаходиться автомобіль вона не знає.
Зазначила, що всі дії по укладанню цих
договорів ймовірно займався ОСОБА_2 без
її на те згоди. Пояснити суду, чому
раніше заявлялись вимоги по
зустрічному позову щодо підписання нею
кредитного договору під психологічним
тиском ОСОБА_2, а тепер взагалі
заперечується факт його нею
підписання, не змогла.

Представник ОСОБА_1 в судовому
засіданні зустрічний позов із
уточненими вимогами підтримала,
просила його задовольнити, у
задоволенні первісного - відмовити,
вказуючи, що Банк не довів підписання
саме ОСОБА_1 кредитного договору та
Анкети на отримання кредиту для
придбання автомобілю, не довів
отримання ОСОБА_1 від позивача коштів у
розмірі 35 471, 29 дол. США, згідно
вказаного правочину.

Заслухавши пояснення представника
позивача, відповідача та його
представника за первісним позовом, які
мають зворотні статуси по зустрічному
позову, дослідивши докази у справі в їх
сукупності, суд дійшов висновку про
задоволення первісного позову та
відмову у задоволенні зустрічного,
виходячи з наступного.

02.10.2007 року між Закритим акціонерним
товариством «Альфа-Банк» та ОСОБА_1
було укладено Кредитний договір №
490047643 відповідно до якого Банк надає
Позичальнику кредит на загальну суму 35
471, 29 дол. США із номінальною
процентною ставкою 12% річних, строком
до 02.10.2013 року на придбання
транспортного засобу «VOLKSWAGEN PASSAT VARIANT»,
2007 року випуску, згідно Договору
купівлі-продажу, укладеним між
Позичальником та ТОВ «Автохаус Київ» №
ФФ-2007-955 від 12.09.2007 року, з оплатою
страхової суми ТДВ «РОСНО Україна».

Закритим акціонерним товариством
«Альфа-Банк» 19.08.2009 р. було приведено у
відповідність до Закону України «Про
акціонерні товариства» назву
організаційно-правової форми, шляхом
перейменування Закритого акціонерного
товариства «Альфа Банк» в Публічне
акціонерне товариство «Альфа Банк».

Згідно умов вказаного Кредитного
договору, викладених в п. 2.7 не пізніше
наступного банківського дня після
тримання Банком документів, зазначених
у частині № 2, кредит надається однією
сумою в готівковій формі, шляхом видачі
кредитних коштів Позичальнику з
операційної каси Банку. У день видачі
кредитних коштів Позичальнику у валюті
кредиту, на суму отриманого кредиту в
іноземній валюті Позичальник здійснює
купівлю національної валюти (гривні)
через операційну касу Банку по
встановленому курсу Банку на день
здійснення операції та не пізніше
наступного банківського дня
перераховує виручені від продажу
валюти кошти, за наступними
реквізитами у сумі 179 130 грн. на рахунок
Продавця ТОВ «Автохаус Київ» з метою
оплати за транспортний засіб за
Договором купівлі-продажу № ФФ-2007-955
від 12.09.2007 року та у сумі 0 грн. за перший
рік страхування вказаного
транспортного засобу за договором
страхування між Позичальником та
Страховиком ТДВ «РОСНО Україна».

Пунктом 2.8 Кредитного договору
визначений порядок повернення кредиту
та сплата процентів, зокрема платежі з
повернення кредиту та сплати процентів
за його користування здійснюються
щомісячно рівними частинами
відповідно до Графіку платежів та
розрахунку сукупної вартості
споживчого кредиту та реальної
процентної ставки, з урахуванням
вартості всіх супутніх послуг, який є
Додатком № 1 до Договору та його
невід'ємною частиною в порядку та на
умовах, визначених цим Договором. У
разі сплати у валюті кредиту - 2 числа
кожного місяця рівними частками в сумі
693 доларів США; у разі погашення кредиту
у національній валюті таке погашення
має здійснюватись не пізніше 1 числа
кожного місяця у сумі, розрахованій у
порядку та на умовах, визначених цим
Договором.

Пунктом 2.10 Кредитного договору
передбачено основне забезпечення, яким
є предмет застави автомобіль «VOLKSWAGEN
PASSAT VARIANT», 2007 року випуску, з його
вартістю, що визначена сторонами за
домовленістю у розмірі 215 130 грн.

Згідно п. 3 Кредитного договору
позичальник зобов'язується в порядку
та на умовах, що визначені даним
договором повертати кредит,
виплачувати Банку проценти за
користування кредитом, сплачувати
неустойки та інші передбачені
Договором платежі та виконувати інші
обов'язки, що передбачені Договором.
Повернення кредиту (його частини) та
сплата процентів за користування ним
здійснюється Позичальником в порядку
та на умовах, що визначені у Додатку № 1
до цього Договору, який є його
невід'ємною частиною.

Згідно п.4 Кредитного договору
позичальник зобов'язується
використати кошти, надані згідно цього
Кредитного договору за цільовим
призначенням.

Згідно п.7 Кредитного договору
підпис Позичальника на цьому Договорі
є письмовим підтвердженням отримання
ним свого примірника цього Договору в
дату його укладання та ознайомлення у
письмовій формі із інформацією про
сукупну вартість кредиту тощо.

Судом встановлено, що Відповідачка
скористалась кредитними коштами
Позивача, що вбачається із виписки по
особовим рахункам за період з 02.10.2007
року по 02.03.2012року (а.с. 31-32); придбанням
на своє ім»я автомобіля «VOLKSWAGEN PASSAT
VARIANT», 2007 року випуску за ціною 215 130
грн., яка відповідає сумі отриманого
кредиту та його цільового призначення,
що підтверджується договором
купівлі-продажу автомобіля за №
ФФ-2007-955 укладеного 12.09.2007 року між ТОВ
«Автохаус Київ» та ОСОБА_1, дійсність
якого не оспорювалась ОСОБА_1;
укладеними 28.09.2007 року ОСОБА_1
договорами добровільного та
обов'язкового страхування придбаного
автомобіля, які також не оспорювались
нею; квитанціями, меморіальним ордером,
заявою на переказ готівки, які
супроводжували здійснення ОСОБА_1
відповідних операцій по отриманню
коштів та оплати придбаного
автомобіля, його страхування. (а.с. 168-179).

Проте, у зв»язку з його невиконанням
виникла заборгованість, яка станом на
02.10.2012 рік згідно наданих Банком
розрахунків складає заборгованість у
розмірі 797 883,26 грн., з яких: за кредитом
- 283 522, 02 грн.; заборгованість по
відсотках - 127 853,69 грн.; 11% від розміру
нарахованої пені - 386 507,55 грн., тоді як
пеня в межах строків позовної давності
за 1 рік складає 1 284 224, 85 грн.

Що ж до заперечень відповідачки в
підписанні нею Кредитного договору та
Анкети на отримання кредиту для
придбання автомобілю, то слід
зазначити таке.

Ухвалою суду від 05.03.2013 року за
клопотанням представника ОСОБА_1 була
призначена почеркознавча та технічні
експертизи документа на вирішення якої
було поставлено ряд заявлених вказаним
представником питання щодо виконання
підпису у кредитному договорі, у Анкеті
на отримання кредиту для придбання
автомобілю, у графіку платежів та
розрахунку сукупної вартості
споживчого кредиту та реальної
процентної ставки та щодо року
складання кредитного договору, яку не
було проведено, з причин ненадання
ОСОБА_1 порівняльних зразків свого
підпису.

В подальшому відповідачка та її
представник заявляли про повторне
направлення справи на призначену
ухвалою суду від 05.03.2013 року експертизу,
заявляючи про готовність виконувати
всі необхідні вимоги експерта для її
проведення.

Так, 23.10.2013 року задля повного та
всебічного з'ясування обставин у
справі, його правового та
справедливого вирішення, судом знову
було постановлено ухвалу про повторне
направлення справи для проведення
експертизи призначеної ухвалою суду
від 05.03.2013 року, яку знову ж таки не було
проведено з вини відповідачки ОСОБА_1,
яка відмовилась від здійснення оплати
її проведення, про яку заявила особисто
в судовому засіданні 12.02.2014 року,
вказуючи також про свою відмову від
проведення призначеної судом
почеркознавчої та технічної
експертизи документа.

Суд, неодноразово роз'яснював стороні
відповідача за первісним позовом
вимоги статті 10, 11, 60, 61 ЦПК України,
наслідки ст. 146 ЦПК України, на що
останні зауважили про їх розуміння та
знання.

Отже, згідно ст. 146 ЦПК України у разі
ухилення особи, яка бере участь у
справі, від подання експертам
необхідних матеріалів, документів або
від іншої участі в експертизі, якщо без
цього провести експертизу неможливо,
суд залежно від того, хто із цих осіб
ухиляється, а також яке для них ця
експертиза має значення, може визнати
факт, для з'ясування якого експертиза
була призначена, або відмовити у його
визнанні.

При вирішенні вказаного спору, суд
також враховує неоднозначну позицію
відповідачки за первісним позовом та
позивачки за зустрічним, яка заявляючи
зустрічний позов визнавала своє
підписання кредитного договору та
договору купівлі продажу автомобіля,
укладеного з ТОВ «Автохаус Київ» та
лише на передодні останнього судового
засідання заявила про його нею не
підписання, подавши уточнення до
поданого раніше зустрічного позову.

Оцінюються судом також власноручно
написані заяви ОСОБА_1 на адресу
міліції, які сама надала суду в якості
доказу заявлених нею вимог, зокрема від
26.02.2008 року (а.с. 128) в якій вона просить
правоохоронні органи розшукати та
повернути її власність, а саме
автомобіль «VOLKSWAGEN PASSAT VARIANT», 2007 року
випуску, придбаний нею за кредитним
договором від 02.10.2007 року, зазначаючи,
що її громадянський чоловік гр. ОСОБА_2
ним користується та відмовляється їй
його повертати, заява від 08.07.2008 року
(а.с. 129) в якій ОСОБА_1 також просить
розшукати її автомобіль придбаний нею
в кредит наданий «Альфа-Банк», які в
свою чергу були предметом перевірки
відповідними установами, що
підтверджується наявними в матеріалах
справи відповідями Прокуратури
Києво-Святошинського району Київської
області, ГУ МВС України в
Києво-Святошинському районі.

Заслуговує на увагу і заява від 15.02.2013
року до прокуратури Шевченківського
району м.Києва, подана представником
ОСОБА_1 про порушення кримінальної
справи проти посадових осіб ПАТ
«Альфа-Банк» за ознаками злочину,
передбаченого ст. 364 КК України в якій
зазначає про підписання ОСОБА_1
кредитного договору укладеного 02.10.2007
року з ПАТ «Альфа-Банк» та договору
купівлі-продажу автомобіля з ТОВ
«Автохаус Київ» за примусом гр. ОСОБА_2,
що полягав у наданні їй розписки про
зобов»язання виплатити «Альфа-Банк»
кредитні кошти разом з відсотками, яку
також було надано суду, як доказ,
стороною відповідача за первісним
позовом та позивача за зустрічним (а.с.
146, 147).

Крім того, як з»ясовано у судовому
засіданні ОСОБА_1 не оспорюються та не
оспорювались раніше інші правочини,
пов»язані з кредитним, зокрема договір
купівлі - продажу автомобіля «VOLKSWAGEN PASSAT
VARIANT», 2007 року випуску, укладеного з ТОВ
«Автохаус Київ», який було придбано за
кредитні кошти ПАТ «Альфа-Банк» та
договори його страхування про
існування яких ОСОБА_1 відомо принаймі
з 2008 року, яка натомість зверталась
неодноразово за захистом прав
власності по його розшуку та його їй
повернення до правоохоронних органів,
що також відповідним чином оцінюється
судом.

Посилання сторони відповідача за
первісним та позивача за зустрічним
позовами на постанову від 25.11.2011 року
слідчого СВ Києво-Святошинського РВ ГУ
МВС України в Київській області про
закриття кримінальної справи у зв»язку
зі смертю обвинуваченого гр. ОСОБА_2, як
на доказ шахрайських дій ОСОБА_2 при
укладенні ОСОБА_1 кредитного договору з
«Альфа-Банк», не приймається судом до
уваги, оскільки цією постановою
встановлено вину ОСОБА_2 за вчинення
злочину передбаченого ч.1 ст. 190 КК
України стосовно його винних дій по
заволодінню чужим майном шляхом
зловживання довірою отриманого ним в
кредитній спілці «Народний кредит»
кредиту на придбання побутової техніки
у розмірі 15 275 грн., без жодного
посилання та відповідно з»ясування
обставин щодо кредитних відносин з ПАТ
«Альфа-Банк».

Також не містить доказового значення
подана ОСОБА_1, в процесі розгляду даної
справи, 11.02.2014 року заява до
прокуратури Шевченківського району
м.Києва щодо порушення кримінального
провадження проти посадових осіб ПАТ
«Альфа-Банк» з ознаками злочину,
передбаченого ст. 364 КК України,
оскільки, згідно ст. 61 ЦПК України не
підлягають доказуванню обставини
встановлені вироком у кримінальній
справі, що набрав законної сили.

Отже, оцінюючи в сукупності з'ясовані
обставини справи щодо підписання
кредитного договору та надані суду
докази, процесуальну поведінку кожної
із сторін під час вирішення цього
спору, суд дійшов висновку про
відсутність належних та допустимих
доказів підписання кредитного
договору № 490047643, укладеного 02.10.2007 року
між ЗАТ«Альфа-Банк» та ОСОБА_1 не
позичальником ОСОБА_1, а іншою особою,
що в свою чергу за наявності
відповідних належних та допустимих
доказів свідчить про зворотне.

Щодо вимог та обставин заявлених
ОСОБА_1 у зустрічному позові то слід
зазначити таке.

Згідно вимог ст. 16 ЦК України,
звертаючись до суду, позивач за власним
розсудом обирає спосіб захисту.
Обравши способом захисту визнання
правочину недійсним, позивач у силу
статті 10 ЦПК України, зобов»язаний
довести правову та фактичну підставу
його недійсності.

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України
правочином є дія особи, спрямована на
набуття, зміну або припинення
цивільних прав та обов'язків.

Зміст правочину не може суперечити
цьому Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним і
відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним
(ч. 1-5 ст. 203 ЦК України).

Підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Заявляючи про недійсність кредитного
договору № 490047643, укладеного 02.10.2007 року
між ЗАТ«Альфа-Банк» та ОСОБА_1, остання
вказує на відсутність своєї волі на
його укладання, оскільки під час його
укладання знаходилась під
психологічним тиском гр. ОСОБА_2

Так, правочин, вчинений особою проти її
справжньої волі внаслідок
застосування до неї фізичного чи
психологічного тиску з боку другої
сторони або з боку іншої особи,
визнається судом недійсним (ч.1 ст. 231 ЦК
України).

Під насильством розуміється фізичний
або психічний тиск на особу з метою
примушення її до вчинення правочину.
Насильство може мати будь-які прояви:
фізичне насильство (катування, биття,
заподіяння болі); психічне насильство
(залякування, загроза вбивством,
заподіянням тілесних ушкоджень самій
особі або її близьким); насильство дією
(викрадення дитини, пошкодження майна
особи). Характерною рисою насильства є
його незаконність, а також те, що воно є
результатом активної поведінки
винного.

Постановою Пленуму Верховного Суду
України «Про судову практику розгляду
цивільних справ про визнання
правочинів недійсними»№ 9 від 06.11.2009 р.
визначено, що відповідно до ст. ст. 229-233
ЦК України правочин, здійснений під
впливом помилки, обману, насильства,
погрози, зловмисної домовленості
представником однієї сторони з іншою
стороною або внаслідок збігу тяжких
обставин (кабальний правочин), є
оспорюваним та може бути визнаний
судом недійсним.

Заявлені вимоги можуть бути
задоволені, якщо доведені факти обману,
насильства, погрози, зловмисної
домовленості представника однієї
сторони з іншою стороною або збіг
тяжких для сторони обставин і
наявність їх безпосереднього зв'язку
із волевиявленням сторони вчинити
правочин на вкрай невигідних для неї
умовах.

Правочин, вчинений під впливом
насильства, може визнаватися недійсним
внаслідок відсутності волі самої особи
на вчинення правочину, а волевиявлення,
яке має місце, відображає волю не
самого учасника правочину, а волю
будь-якої іншої особи, яка здійснює
вплив на учасника правочину.

Для визнання правочину недійсним як
такого, що вчинений під впливом
насильства, не обов'язково, щоб
контрагент особисто здійснював
насильство. Необхідно, щоб він знав про
факт насильства і використав це на свою
користь для примушення особи до
вчинення правочину.

Оцінюючи надані суду докази, суд
вважає, що позивач за зустрічним
позовом не довела факту насильства зі
сторони гр. ОСОБА_2, не надано жодних
доказів, крім її слів, стосовно того, що
ОСОБА_2 насильно примусив її отримати
кредит у ПАТ «Альфа-Банк», не зазначено
наявності безпосереднього зв'язку між
наявністю факту насильства та
вчиненням правочину, не доведено факту
передачі ОСОБА_2 кредитних коштів, не
доведено факту того, що банк знав про
факт насильства і використав це на свою
користь для примушення позивача до
вчинення правочину.

Посилання ОСОБА_1, як на психологічний
тиск з боку ОСОБА_2 на надання ОСОБА_2
розписки про зобов»язання виплатити
кредитні кошти разом з відсотками
«Альфа-Банк» не можуть вважатись
психологічним насиллям, а надана копія
відповідної розписки, не може
вважатись як належний та допустимий
доказ, оскільки підпис відповідної
особи на ній нотаріально не завірений
та як встановлено у судовому засіданні
стосується вже померлої особи.

Щодо інших підстав недійсності
кредитного договору, які були заявлені
ОСОБА_1 в зустрічному позові, зокрема
укладання Банком кредитного договору
без з»ясування сторони Банку, яка його
підписувала, а саме без встановлення її
посади і відношення до Банку;
відсутність в Анкеті на отримання
кредиту для придбання автомобілю даних
про укладення договору застави
транспортного засобу та даних про
поручителя; не укладанням Банком
забезпечувального договору, не
перевірення Банком
кредитоспроможність позичальника та
наявність забезпечення кредиту, не
заслуговують на увагу, оскільки не
знайшли свого підтвердження у судовому
засіданні та у виразі відповідних
доказах цьому, не є підставою для
визнання кредитного договору
недійсним в цілому, оскільки
стосуються процедурного питання
оформлення, укладання правочину.

Щодо фіктивності кредитного договору
про який йдеться лише в останній
редакції уточненого зустрічного
позову, то така взагалі не була
обґрунтована ОСОБА_1 та не знайшла
свого підтвердження в наданих
сторонами доказах та з'ясованих вище
обставинах. Та знову ж таки, згідно ст.
234 ЦК України поняття фіктивності
правочину стосується відсутності
наміру створення правових наслідків,
які обумовлялися вчиненим правочином,
що вказує на існування різних та
взаємовиключаючих вимог ОСОБА_1 по
оспорюванню кредитного договору,
оскільки одні базуються на не
підписанні правочину, другі на
підписані, проте з певними порушеннями.

Щодо вимог та обставин у зустрічному
позові про недійсність правочину з
підстав відсутності волевиявлення
ОСОБА_1, яке полягає у не підписанні нею
кредитного договору, яке прямо не
заявляється в зустрічному позові,
проте прослідковується із його змісту,
то таке також не знайшло свого
підтвердження з огляду на ті
обґрунтування, які судом зроблено вище.

За таких обставин, позивач за первісним
позовом ОСОБА_1 всупереч вимог ст. ст.
10, 11, 60 ЦПК України не довела
наявність підстав на які вона
посилається, а тому у задоволенні
зустрічного позову слід відмовити.

Що ж до вимог первісного позову, то з
урахуванням встановленого вище він
підлягає задоволенню з огляду на такі
правові норми.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 Цивільного
кодексу України зобов'язання мають
виконуватися належним чином та у
встановлений строк. Одностороння
відмова від виконання зобов'язань не
допускається.

Згідно зі статтею 527 ЦК України боржник
зобов'язаний виконати свій обов'язок, а
кредитор - прийняти виконання особисто,
якщо інше не встановлено договором або
законом, не випливає із суті
зобов'язання чи звичаїв ділового
обороту.

Відповідно до статей 610, 611 ЦК України
порушенням зобов'язання є його
невиконання або виконання з порушенням
умов, визначених змістом зобов'язання.
У разі порушення зобов'язання настають
правові наслідки, встановлені
договором або законом, зокрема,
відшкодування збитків.

Стаття 1049 ЦК України зобов'язує
позичальника повернути позику у строк
та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за
кредитним договором банк або інша
фінансова установа (кредитодавець)
зобов'язується надати грошові кошти
(кредит) позичальникові у розмірі та на
умовах, встановлених договором, а
позичальник зобов'язується повернути
кредит та сплатити проценти. Згідно з
ч.2 вказаної статті, до відносин за
кредитним договором застосовуються
положення параграфу щодо позики.

Таким чином, вимоги позивача є
обґрунтованими та підтверджуються
зібраними по справі доказами, а тому
підлягають задоволенню. Суд враховує
вимоги позивача в частині стягнення
суми заборгованості в гривневому
еквіваленті та стягнення суми пені
лише в розмірі 11 % від нарахованого
розміру, що є меншим від розміру пені в
межах строку позовної давності, а тому
вважає за необхідне задовольнити їх
саме в такому розмірі та виразі, що
відповідає поняттю диспозитивності
цивільного судочинства.

Отже, з ОСОБА_1 підлягає стягненню на
користь Публічного акціонерного
товариства «Альфа Банк»
заборгованість по кредитному договору
№ 490047643 від 02.10.2007 року у розмірі 797 883
(сімсот дев»яносто сім тисяч вісімсот
вісімдесят три) грн. 26 коп.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні,
на користь якої постановлено рішення,
суд присуджує з другої сторони
понесені нею і документально
підтверджені судові витрати.

Також із ОСОБА_1 на користь Публічного
акціонерного товариства «Альфа Банк»
підлягає стягненню - судовий збір у
розмірі 3 219 (три тисячі двісті
дев»ятнадцять) грн.

Керуючись ст. ст. 16, 202, 203, 231, 234,
525-527, 610, 611, 1049, 1054 ЦК України, Постановою
Пленуму Верховного Суду України «Про
судову практику розгляду цивільних
справ про визнання правочинів
недійсними»№ 9 від 06.11.2009 р., ст.ст. 10, 11,
60, 61, 88, 146, 209, 212, 213, 215, 218, 224-226 ЦПК України,
суд

В И Р І Ш И В :

Позов Публічного акціонерного
товариства «Альфа Банк» до ОСОБА_1 про
стягнення заборгованості за кредитним
договором задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь
Публічного акціонерного товариства
«Альфа-Банк» заборгованість за
кредитним договором № 490047643 від 02.10.2007
року у розмірі 797 883 (сімсот дев»яносто
сім тисяч вісімсот вісімдесят три) грн.
26 коп. та судовий збір у розмірі 3 219
(три тисячі двісті дев»ятнадцять) грн.

Зустрічний позов ОСОБА_1 до Публічного
акціонерного товариства «Альфа Банк»
про визнання кредитного договору №
490047643 від 02.10.2007 року недійсним залишити
без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено до
Апеляційного суду м. Києва шляхом
подачі протягом 10 днів апеляційної
скарги з дня його проголошення через
Святошинський районний суд м.Києва, для
осіб які були відсутні під час
оголошення рішення протягом 10 днів з
дня отримання його копії.

Суддя