інстанції Дубас Т.В.Провадження №
22-ц/780/1996/14 Доповідач у 2
інстанції БілоконьКатегорія 56
УХВАЛА

Іменем України

17 березня 2014 року колегія суддів
судової палати в цивільних справах
апеляційного суду Київської області у
складі :

головуючого судді Білоконь О.В.,

суддів: Коцюрби О.П., Сержанюка
А.С.,

з участю секретаря Токар Т.Ю.,

розглянувши в відкритому судовому
засіданні в м. Києві цивільну справу за
апеляційною скаргою ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9 на рішення
Києво-Святошинського районного суду
Київської областівід 27 січня 2014 року у
справі за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9 до Громадської
організації «Садівницьке товариство
«Автомобіліст-2», публічного
акціонерного товариства «Київоблгаз»,
третя особа садівницьке товариство
"Росинка" про визнання договору
недійсним та визнання майнового права
на газопровід ,-

встановила:

Позивачі звернулись до суду з вказаним
позовом, посилаючись на таке.

У 1999 році правління ГО СТ
"Автомобіліст-2" відмовилося вирішувати
питання щодо газифікації садових
будинків, розміщених на території
товариства, тому було створено
ініціативну групу садоводів на чолі з
ОСОБА_1, які виявили бажання будувати
газопровід за власні кошти.

У грудні 1999 року між позивачем ОСОБА_1
та іншими позивачами було укладено
інвестиційні договори, згідно з якими
інвестори зобов'язалися інвестувати
власні грошові кошти у проектування та
будівництво газопроводу, а ОСОБА_1
зобов'язалася за рахунок вказаних
інвестицій організувати, забезпечити
будівництво та введення в експлуатацію
газопроводу з його наступною передачею
інвесторам у спільну власність.

За договором підряду №27 від 15 квітня 2002
року, укладеним між КП "Спеціалізована
пересувна колона №1" та ОСОБА_1 як
головою ініціативної групи інвесторів,
підрядчик взяв на себе зобов'язання за
завданням замовника згідно з проектом
виконати роботи, а замовник
зобов'язався прийняти вказані роботи
та оплатити їх вартість.

21 листопада 2003 року між ДП
"Києво-Святошинське управління
експлуатації газового господарства" та
позивачкою ОСОБА_1 було укладено
договір № 360, відповідно до якого
ОСОБА_1 передала, а ДП
"Києво-Святошинське управління
експлуатації газового господарства"
прийняло вказаний газопровід для
виконання робіт з технічного
обслуговування та ремонту.

У зв»язку з викладеним, позивачі
просили визнати їх власниками
майнових прав на вказані газопроводи
(володіти та користуватися).

04 липня 2013 року за номером 747 між ГО СТ
"Автомобіліст-2" та Києво-Святошинською
філією по експлуатації газового
господарства ПАТ "Київоблгаз" укладено
договір на експлуатацію складових
Єдиної газотранспортної системи.

Відповідно до положень ч.4 ст. 7-1 Закону
України «Про засади функціонування
ринку природного газу», п.п.1.1,1.2
постанови Національної комісії, що
здійснює державне регулювання у сфері
енергетики № 228 від 07 березня 2013
року « Про затвердження Типового
договору на експлуатацію складових
Єдиної газотранспортної системи»
право на укладення таких договорів має
лише власник складових
газотранспортної системи.

Оскільки ГО СТ "Автомобіліст-2" не є
власником спірного газопроводу, на
підставі ч.ч.1, 3 ст. 215, ч.1,5 ст. 203 ЦК
України позивачі просили визнати
вказаний договір недійсним.

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
27 січня 2014 року в задоволенні
позову відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням суду
позивачі подали апеляційну скаргу, в
якій просять рішення суду скасувати та
ухвалити нове рішення, яким
задовольнити позов.

Заслухавши доповідь судді
апеляційного суду, перевіривши
законність та обґрунтованість рішення
суду першої інстанції колегія суддів
вважає, що апеляційна скарга не
підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції дійшов висновку, що
позивачами не було надано суду
безспірних та достатніх доказів про те,
що вони є власниками майнових прав на
спірний газопровід та доказів
недійсності договору № 747 від 04 липня
2013 року укладеного між ГО СТ
"Автомобіліст-2" та Києво-Святошинською
філією по експлуатації газового
господарства ПАТ "Київоблгаз. "

Колегія суддів погоджується із
вказаними висновками, так як вони є
обґрунтованими, відповідають
обставинам справи і вимогам закону.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України
рішення суду повинно бути законним і
обґрунтованим.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна
сторона зобов'язана довести ті
обставини, на які вона посилається як
на підставу своїх вимог і заперечень,
крім випадків, встановлених ст. 61 цього
Кодексу. Докази подаються сторонами та
іншими особами, які беруть участь у
справі. Доказуванню підлягають
обставини, які мають значення для
ухвалення рішення у справі і щодо яких
у сторін та інших осіб, які беруть
участь у справі, виникає спір.
Доказування не може ґрунтуватися на
припущеннях.

Згідно з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини,
встановлені судовим рішенням у
цивільній, господарській або
адміністративній справі, що набрало
законної сили, не доказуються при
розгляді інших справ, у яких беруть
участь ті самі особи або особа, щодо
якої встановлено ці обставини.

Як вбачається з рішення апеляційного
суду Київської області від 29
квітня 2011 року, яке набрало законної
сили, у цивільній справі за позовом
ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,
ОСОБА_10, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9,
ОСОБА_1 до ГО "Садівницьке товариство
"Автомобіліст-2", треті особи ОСОБА_11, ГО
"Садівницьке товариство "Росинка", ДП
"Києво-Святошинське управління
експлуатації газового господарства",
позивачам відмовлено у задоволенні
позову про визнання права спільної
часткової власності на газопровід в
частині фактично внесених
інвестиційних внесків через
недоведення факту його створення за
рахунок лише позивачів (а.с.132-144, т.1).

Рішенням Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
10 вересня 2008 року, що набрало
законної сили, у справі за позовом
ОСОБА_1 до ГО "СТ Автомобіліст-2" ДП
"Києво-Святошинське управління по
експлуатації газового господарства",
ОСОБА_12 та ОСОБА_11, третя особа - СТ
"Росинка" ОСОБА_13 відмовлено у
задоволенні позовних вимог про
заборону ГО "СТ "Автомобіліст-2"
розпоряджатись підключенням до
газопроводу, визнання цього права за
ОСОБА_1, про зобов'язання ДП
"Києво-Святошинське управління по
експлуатації газового господарства"
здійснити відключення від газопроводу
садового будинку ОСОБА_11, про
зобов'язання виконувати роботи по
підключенню до газопроводу нових
споживачів за згодою ОСОБА_1, про
стягнення з ОСОБА_12 на її користь
моральної шкоди ( а.с.146-153, т.1).

Відповідно до ст. 190 ЦК України, що
вступив у дію з 01.01.2004 року, майном як
особливим об'єктом вважаються річ,
сукупність речей, а також майнові права
та обов'язки. Майнові права є
неспоживною річчю та визнаються
речовими правами.

Згідно з положеннями ст. 3 Закону
України "Про оцінку майна, майнових
прав та професійну оціночну діяльність
в Україні" дає визначення поняття
"майнові права", які можуть оцінюватися,
як будь-які права, пов'язані з майном,
відмінні від права власності, у тому
числі права, які є складовими частинами
права власності (права володіння,
розпорядження, користування), а також
інші специфічні права (права на
провадження діяльності, використання
природних ресурсів тощо) та права
вимоги.

Встановлено, що згідно з актом №38 від
14.07.2003 року спірний газопровід введено
в експлуатацію.

Отже, за час укладення інвестиційних
договорів між позивами у 1999 році, на час
створення газопроводу шляхом введення
його в експлуатацію у 2003 році, цивільне
законодавство не містило визначення та
порядок на буття майнових прав.

Під правомочністю володіння
розуміється передбачена законом (тобто
юридично забезпечена) можливість мати
(утримувати) у себе певне майно.

Правовомочності користування
означають передбачену законом
можливість використовувати,
експлуатувати майно, отримувати від
нього корисні властивості, його
споживання.

Матеріали справи не містять даних, які
б вказували на те, що позивачам
відповідачі чинять перешкоди у
користуванні та володінні спірними
газопроводами, оскільки позивачі мають
можливість мати у себе та
використовувати, експлуатувати спірні
газопроводи.

За таких обставин, відмовляючи у
задоволенні цієї частини позовних
вимог про відмову у визнанні за
позивачами майнових прав на
газопровід, суд дійшов законного та
обґрунтованого висновку про їх
безпідставність та недоведеність.

04.07.2013 року між ПАТ "Київоблгаз", від
імені та в інтересах якого діяла
Києво-Святошинська філія по
експлуатації газового господарства та
ГО "СТ "Автомобіліст-2" в особі голови
правління Баженової Д.О.(яка згідно
статуту товариства має право укладати
від імені товариства, без особливого на
те доручення, угоди у межах
встановлених кошторисів) було укладено
договір на експлуатацію складових
Єдиної газотранспортної системи
України № 747.

Відповідно до п. 1.1. Договору та додатку
№ 1 до нього, ГО "СТ "Автомобілст-2"
передало в експлуатацію складові
Єдиної газотранспортної системи які
призначені для розподілу природного
газу від газороздільних станцій
безпосередньо споживачам, а саме: 850 м.п.
газопроводу середнього тиску ф 40 х 3,7
мм, що прокладений по території ГО "СТ
"Автомобіліст-2".

Згідно проектної та
виконавчо-технічної документації на
газифікацію СТ "Автомобіст-2" та СТ
"Росинка" замовниками будівництва
спірної газової мережі виступали дані
садові товариства.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд
першої інстанції дійшов висновку, що
договір № 747 від 04.07.2013 року, який є
предметом позову, укладений згідно з
вимогами закону.

Колегія суддів погоджується з такими
висновками суду першої інстанції.

Стаття 215 ЦК України визначає що
підставою недійсності правочину є
недодержання в момент вчинення
правочину стороною (сторонами) вимог,
які встановлені частинами першою -
третьою, п'ятою та шостою статті 203
цього Кодексу.

Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст
правочину не може суперечити цьому
Кодексу, іншим актам цивільного
законодавства, а також інтересам
держави і суспільства, його моральним
засадам. Особа, яка вчиняє правочин,
повинна мати необхідний обсяг
цивільної дієздатності. Волевиявлення
учасника правочину має бути вільним
і відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі,
встановленій законом. Правочин має
бути спрямований на реальне настання
правових наслідків, що обумовлені ним.
Правочин, що вчиняється батьками
(усиновлювачами), не може суперечити
правам та інтересам їхніх малолітніх,
неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо
недійсність правочину прямо не
встановлена законом, але одна із сторін
або інша заінтересована особа
заперечує його дійсність на підставах,
встановлених законом, такий правочин
може бути визнаний судом недійсним
(оспорюваний правочин).

Згідно з положеннями постанови Пленуму
Верхового Суду України №9 від 6
листопада 2009 року «Про судову практику
розгляду цивільних справ про визнання
правочинів недійсними», відповідно до
статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання
оспорюваного правочину недійсним та
про застосування наслідків його
недійсності, а також вимога про
застосування наслідків недійсності
нікчемного правочину може бути
заявлена як однією зі сторін правочину,
так і іншою заінтересованою особою,
права та законні інтереси якої
порушено вчиненням правочину.

Доводи апеляційної скарги про визнання
недійсним вказаного договору не
ґрунтуються на вимогах закону та
матеріалах справи, оскільки матеріали
справи не містять даних про те, що права
та законні інтереси позивачів порушено
вчиненням оспорюваного правочину.

Як вбачається з матеріалів справи,
оспорюваний договір було укладено між
двома юридичними особами - ГО СТ
"Автомобіліст-2" та Києво-Святошинською
філією по експлуатації газового
господарства ПАТ "Київоблгаз". Позивачі
по справі, сторонами вказаного
договору не були, їх права укладенням
договору не порушені, а тому,
враховуючи положення ст. 215 ЦК
України, вимога позивачів про визнання
договору недійсним не ґрунтується на
вимогах закону та не підлягає
задоволенню.

Тому, висновки суду відповідають
вимогам закону та обставинам справи, а
апеляційна скарга їх не спростовує.

Враховуючи все зазначене, колегія
суддів, дійшла висновку, що рішення
суду постановлено з додержанням норм
матеріального та процесуального права,
і підстав для його скасування при
апеляційному розгляді справи не
встановлено, а тому апеляційну скаргу
слід залишити без задоволення, а
рішення суду без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК
України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, ОСОБА_2,
ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7,
ОСОБА_8, ОСОБА_9 відхилити.

Рішення Києво-Святошинського
районного суду Київської області від
27 січня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає
законної сили з моменту її
проголошення та може бути оскаржена в
касаційному порядку до Вищого
спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ протягом двадцяти днів з моменту
її проголошення.

Головуючий :

Судді :