У Х В А Л А

Іменем України

11 листопада 2014 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

Головуючого - судді Фазикош Г. В.

суддів - Собослоя Г. Г., Куцина М. М.

з участю секретаря - Чучки Н. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, від імені якої діє її представник ОСОБА_2, на додаткове рішення Ужгородського міськрайонного суду від 13 травня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - Ужгородська районна державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору дарування частини житлового будинку, визнання недійсним заповіту, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання спадкоємницею за законом, -

в с т а н о в и л а :

В жовтні 2007 року ОСОБА_5, ОСОБА_1 пред'явили позов до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору дарування частини житлового будинку недійсним.

Свої вимоги позивачі мотивували тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6, мати позивачів та відповідачки ОСОБА_3 Після її смерті відкрилася спадщина на 4/6 частини житлового будинку по АДРЕСА_1. В межах встановленого строку позивачі звернулися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом. Проте, під час оформлення спадщини позивачам стало відомо, що належну матері частку житлового будинку вона подарувала відповідачці ОСОБА_3 та її дочці ОСОБА_4

Позивачі вважають, що укладаючи цей договір дарування їх матір ОСОБА_6 не усвідомлювала значення своїх дій, оскільки мала похилий вік та хворобливий стан. Починаючи з 2001 року мати неодноразово лікувалася у медичних закладах та перенесла ряд захворювань, в тому числі пов'язаних з порушенням психіки.

У зв'язку з цим позивачі просили визнати укладений договір дарування частини житлового будинку недійсним.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 9 квітня 2013 року позовну заяву залишено без розгляду. Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 18 червня 2013 року ухвалу суду першої інстанції скасовано, а справу в частині ОСОБА_1 направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Протягом розгляду справи позивачка ОСОБА_1 збільшила розмір своїх позовних вимог, подавши письмову заяву, у якій просила:

- визнати недійсним та скасувати договір дарування частини житлового будинку , укладений між дарувальниками ОСОБА_6, ОСОБА_3 та обдарованою ОСОБА_4 віж 02 грудня 2002 року, посвідчений державним нотаріусом Ужгородської державної нотаріальної контори Резвановою І.Д;

- визнати недійсним та скасувати заповіт ОСОБА_6, посвідчений ІНФОРМАЦІЯ_3 державним нотаріусом Ужгородської державної нотаріальної контори Житко О.І. на користь відповідача ОСОБА_3,

- визнати недійсним та скасувати Свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя, виданого ОСОБА_6 Ужгородською державною нотаріальною конторою 11.11.2002 року за реєстровим номером №1-1692;

- визнати недійсним та скасувати Свідоцтво про право на спадщину за законом, виданим ОСОБА_6 та ОСОБА_3 Ужгородською райдержнотконторою 12.11.2002 року за реєстровим номером № 1-1690;

- визнати ОСОБА_1 спадкоємицею за законом 1/1 частки майна, що належить померлому батькові ОСОБА_5 в тому числі 1/1 частки будинку, що знаходиться за адресою в АДРЕСА_1 ( Т.1, а.с. 190).

До участі в справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог, залучено Ужгородську районну державну нотаріальну контору.

Основним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 20 березня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору дарування частини житлового будинку - відмовлено (Т.1, а.с.233-235).

Додатковим рішенням Ужгородського міськрайонного суду по цій же справі від 13 травня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання недійсним заповіту, визнання недійсним та скасування свідоцтво про право власності на частку в майні подружжя, визнання недійсним та скасування свідоцтво про право на спадщину за законом і визнання ОСОБА_1 спадкоємницею майна за померлим батьком - відмовлено (Т.1, а.с.246-247).

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 29 липня 2014 року було відхилено апеляційну скаргу ОСОБА_1, від імені якої діяв її представник ОСОБА_2, на основне рішення місцевого суду у цій справі, а саме рішення залишено без змін ( Т.2, а.с. 19-22).

Представник позивачки ОСОБА_1 адвокат ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу на додаткове рішення по даній справі від 13 травня 2014 року. У скарзі просить його скасувати, оскільки вважає, що воно ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, є незаконним та необґрунтованим.

Апелянт стверджує, що підставами для визнання недійсними оспорюваного позивачкою у цій справі договору дарування та заповіту є те, що померла ОСОБА_6 не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки хворіла на психічне захворювання, що підтвердив і свідок ОСОБА_5 Однак, оскільки медична картка померлої була передана відповідачці ОСОБА_3 і передати її суду остання відмовляється, провести судово-психіатричну експертизу в цій справі неможливо.

Представник позивачка ОСОБА_1 також вважає, що недійсними та незаконними є й інші правовстановлюючі документи, які було видано щодо спірного об'єкта нерухомого майна - будинку в АДРЕСА_1, у т.ч. й ті, на підставі яких право власності було оформлено за ОСОБА_6 та ОСОБА_3 Спірний будинок належав на праві приватної власності батькові позивачки ОСОБА_5 Після його смерті 07.10.2000 року єдиним спадкоємцем за законом ОСОБА_1 вважає себе, а тому просить скасувати додаткове рішення суду по цій справі та ухвалити но, яким задовольнити її вимоги, викладені у заяві від 25 листопада 2013 року (Т.2, а.с. 28-29).

У судовому засіданні в апеляційній інстанції представник позивачки ОСОБА_9 скаргу підтримав та просив задовольнити, представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_10 скаргу не визнав та просив відхилити як безпідставну.

Дослідивши зібрані у справі матеріали, вислухавши пояснення присутніх учасників, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав.

У відповідності до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (стаття 57 ЦПК України).

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (стаття 58 ЦПК України).

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 59 ЦПК України).

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (стаття 60 ЦПК України).

Судом першої інстанції встановлено і матеріалами справи підтверджено, що спірний будинок , розташований у АДРЕСА_1 Ужгородського району Закарпатської області був збудований подружжям ОСОБА_6 та ОСОБА_5 Право власності на нього було оформлено за чоловіком ОСОБА_5, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 25 вересня 2002 року, яке вступило в законну силу, встановлено факт прийняття спадщини дочкою померлого відповідачкою ОСОБА_3 , яке складається з ? частки спірного будинку. Копія рішення наявна у матеріалах справи ( Т.1, а.с. 30).

Відповідно до цього рішення 11 листопада 2002 року державним нотаріусом Ужгородської районної державної нотаріальної контори Резвановою І.Д. було видано свідоцтво про право власності, відповідно до якого ОСОБА_6, яка є дружиною померлого ОСОБА_5 , належить право власності на ? частину на спірний будинок, що відповідає вимогам чинного на той час ст. 28 КпШіС України ( рівна частка у спільній сумісній власності подружжя).

Це свідоцтво було видано законно, суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволенні відповідної вимоги позивачки щодо визнання його недійсним та скасування.

12 листопада 2002 року державним нотаріусом Ужгородської районної державної нотаріальної контори Резвановою І.Д. було видано свідоцтво про право власності, відповідно до якого ОСОБА_6, яка є дружиною померлого ОСОБА_5 , і відповідач ОСОБА_3 , яка є донькою померлого, успадкували кожна по 1/6 частині спірного будинку.

Таким чином, ОСОБА_6 стала власником 4/6 частини цього будинку, а ОСОБА_3 - 1/6 частини цього будинку, а відтак мали право реалізувати правомочності власника, у т.ч. й здійснити його відчуження у передбачений законом спосіб .

Підстав для скасування цього свідоцтва колегією не встановлено, воно видано законно, а отже вимоги позивачки ОСОБА_1 щодо визнання його неправомірним та скасування до задоволення не підлягають.

ІНФОРМАЦІЯ_1 померла ОСОБА_6, мати позивачки ОСОБА_1 та відповідачки ОСОБА_3

Позивачка стверджує, що після смерті ОСОБА_6 відкрилася спадщина, до складу якої входить 4/6 частини житлового будинку по АДРЕСА_1. Спадкоємцями є діти померлої, у тому числі й позивачка.

При цьому, позивачка стверджує, що договір дарування від 2 грудня 2002 року (Т.1, а.с.33), укладений між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 з одного боку і ОСОБА_4 з іншого, є недійсним оскільки в момент його укладення померла не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, так як мала похилий вік та хворобливий стан, неодноразово лікувалася у медичних закладах та перенесла ряд захворювань, в тому числі пов'язаних з порушенням психіки.

Такі твердження достатніми та належними доказами не доведені. Посмертна судово-психіатрична експертиза в даній справі не проводилася, оскільки відсутні оригінали медичної документації (амбулаторні картки, історії хвороб).

В судовому засіданні в апеляційній інстанції під час розгляду апеляційної скарги на основне рішення по даній судовій справі представник відповідачки ОСОБА_10 пояснив, що дійсно медичні документи померлої були передані його довірительці, оскільки остання є її дочкою та проживала з нею до її смерті. У подальшому ці документи були втрачені: відповідачка не була зобов'язана їх зберігати та не вважала, що вони будуть необхідні. При цьому у суді апеляційної інстанції клопотання про проведення експертизи апелянт також не заявляв, додаткових доказів на підтвердження своїх тверджень не подавав. Показів свідка ОСОБА_5 для встановлення відповідного факту є недостатньо, і ці покази не є конкретними.

До укладення спірного договору дарування, ІНФОРМАЦІЯ_3 померла ОСОБА_6 склала заповіт на користь відповідачки ОСОБА_3 Підстав для його скасування також не встановлено.

Ці обставини були також предметом розгляду апеляційним судом під час розгляду апеляційної скарги ОСОБА_1 на основне рішення Ужгородського міськрайонного суду по цій справі від 20 березня 2014 року. Колегія апеляційного суду прийшла до висновку, що підстав для задоволення позову про визнання недійсним договору дарування від 2 грудня 2002 року, укладеного між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 з одного боку і ОСОБА_4 , немає та відхилила апеляційну скаргу, а рішення залишила в силі ( Т.2, а.с. 19-22).

За цих обставин, колегія прийшла до висновку, що відмовляючи у задоволенні заявлених позовних вимог, суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи та вірно кваліфікував характер спірних правовідносин.

Додаткове рішення суду першої інстанції ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, підстав для його зміни чи скасування немає, а доводи апеляційної скарги, на думку колегії суддів, не спростовують висновків місцевого суду.

Керуючись статтею 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, апеляційний суд -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, від імені якої діє її представник ОСОБА_2, - відхилити.

Додаткове рішення Ужгородського міськрайонного суду від 13 травня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий ____________

Судді ____________

____________