Справа № 2-1749/14
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 січня 2014 року суддя Солом'янського районного суду м. Києва Калініченко О.Б., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_3, Органу опіки і піклування Святошинської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання недійсним заповіту,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач 16.01.2014 року звернувся з позовною заявою, в якій просив визнати заповіт ОСОБА_4 складений на користь ОСОБА_2, посвідчений нотаріусом Дев'ятої Київської державної нотаріальної контори 02.07.1996 року, недійсним.

Відповідно до чинного законодавства України позовна заява є процесуальним документом, який повинен містити в собі: найменування позивача і відповідача, їх місце проживання або знаходження, поштовий індекс, номер засобів зв'язку, якщо такий відомий; зміст позовних вимог; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину або наявність підстав для звільнення від доказування.

Тобто в позовній заяві має містись посилання на те, до кого пред'явлений позов; що саме вимагає позивач (предмет позову); обставини, на яких ґрунтується вимога (матеріально-правова підстава позову); докази, що підтверджують ці обставини.

Таким чином, на цій стадії цивільного процесу позивач зобов'язаний виконувати вимоги щодо доведення певного кола фактів, що мають процесуальне значення, для підтвердження наявності права на пред'явлення позову та дотримання процесуального порядку його пред'явлення.

Вивченням матеріалів позовної заяви, встановлено, що позов не відповідає вимогам ст. 119 ЦПК України, оскільки в позовній заяві не викладені підстави та обставини, якими позивач обґрунтовує свою вимогу, тобто ті юридичні факти, на основі яких базуються вимоги до відповідачів, оскільки не зазначено обґрунтування права вимоги позивача за даним позовом, а також обсягу, підстав та порядку покладення відповідно до норм матеріального права, що поширюються на спірні правовідносини, на усіх визначених ним відповідачів за даним позовом, а також спосіб захисту порушених, на його думку, прав.

Так, як вбачається з матеріалів позову, позивач вказує на те, що відповідачка, яка є опікуном його батька ОСОБА_3, мотивуючи своїм правом на спадкування за заповітом, відмовляється від подання від імені останнього заяви про прийняття за законом спадщини після смерті ОСОБА_4, який був рідним братом як його батька, так і відповідачки.

Проте, враховуючи, що померлий ОСОБА_4 хоча за рішенням Святошинського районного суду м. Києва лише 28.12.2007 року був визнаний недієздатним, а його опікуном призначено відповідачку ОСОБА_2, однак він був інвалідом дитинства у зв'язку психічним захворювання, тому вважає, що саме відповідачка ОСОБА_2, скориставшись станом ОСОБА_4, схилила його до підписання заповіту на свою користь, а тому для захисту цивільних прав його батька ОСОБА_3 спірний заповіт підлягає визнанню не дійсним.

Разом з тим, зміст позовної заяви свідчить, що позивачем не викладені обставини щодо обґрунтування підстав та предмету позову, тобто, які права та саме позивача порушені спірним заповітом, якими діями кожного із відповідачів, а також за яких обставин як правових підстав та чим саме передбачений таких спосіб захисту ним прав в інтересах батька, враховуючи, що у останнього є законний представник.

Крім того, мотивуючи свої вимоги та посилаючись на шахрайські дії з боку відповідачки як опікуна його батька, позивач фактично викладає обставини щодо не виконання опікуном його батька обов'язків захисту прав останнього, що по своїй суті стосується іншого предмету спору, та не перешкоджає останнього звернутися до відповідного органу опіки з питанням про звільнення опікуна або призначення ще одного опікуна.

Отже, позивачем не визначено підстав права вимоги та звернення до суду саме з вимогою визнати заповіт недійсним, оскільки в тексті заяви не викладені обставини в обґрунтування необхідності захисту прав позивача, яким чином вони порушені.

Таким чином, позивачем не викладене обґрунтування право вимоги до кожного із відповідачів відповідно до норм матеріального права, а тому не визначено характер позову та не окреслено його предмет, який би характеризував те, на що спрямований позов, тобто саме чиї права порушені, якими діями кожного із відповідачів та як вони взаємопов'язані, тобто який характер мають правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачами саме з приводу даного спору, якими правовими нормами вони регулюються та чим передбачений такий шлях поновлення і яких саме порушених прав позивача, враховуючи, що ст.16 ЦК України визначений перелік способів захисту порушених прав та інтересів осіб, а право на звернення до суду відповідно до ст.4 ЦПК України притаманне лише особі, яка звертається за захистом своїх порушених прав або охоронюваних законом інтересів.

Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову, а за вказаних обставин для судового розгляду позивачем не визначені ні суть позовних вимог, ні їх правові підстави, що позбавляє можливості з'ясувати предмет спору та межі доказування.

Тому, оскільки відповідно до ст. 15 цього ж Кодексу суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають саме з правових відносин: цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових, а не з будь-яких суспільних зв'язків, то зазначення вказаних вище обставин за нормами ст. 119 ЦПК України є передумовою відкриття провадження у справі.

Також згідно з чинним законодавством зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину позову щодо порушення прав позивача відповідачами, є обов'язковими для особи, яка пред'являє позов, оскільки без зазначення доказів, що підтверджують вимоги, суд не може здійснити підготовку справи до розгляду та належним чином провести судове засідання.

Виходячи з вищенаведеного, позивачу необхідно викласти обставини в обґрунтування пред'явлених позовних вимог, виходячи з правовідносин, що склалися між сторонами, які та чиї саме права, свободи чи інтереси були порушені та ким саме, яким чином передбачені шляхи їх поновлення, чим визначений той засіб захисту права, який він просить застосувати, з посиланням на правові підстави, а також на докази в підтвердження кожної обставини на обґрунтування заявлених вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених у ст.ст. 119, 120 цього Кодексу, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків.

Керуючись ст.ст. 119-121 ЦПК України, суддя, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в своїх інтересах та інтересах ОСОБА_3, Органу опіки і піклування Святошинської районної у м.Києві державної адміністрації про визнання недійсним заповіту залишити без руху, надавши строк для виправлення недоліків, який не може перевищувати 5 днів з дня отримання позивачкою ухвали, шляхом подачі нової позовної заяви з урахуванням вимог, викладених в ухвалі.

Роз'яснити, що в разі невиконання вимог, зазначених в ухвалі, позовна заява буде вважатися неподаною та повернута позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: