Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

01 грудня 2014 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Ігнатюка Б.Ю., Куштана Б.П.

з участю секретаря : Савариної Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою Приватного акціонерного товариства Житлово-побутове підприємство на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 23 вересня 2014 року по справі за позовом Приватного акціонерного товариства Житлово-побутове підприємство до ОСОБА_1 й ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням, шляхом виселення, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2014 року ПрАТ Житлово-побутове підприємство звернулось в суд із вищенаведеним позовом та як на підставу своїх вимог посилалось на наступне. У кімнаті № 109 гуртожитку, який належить йому на праві власності у 1990 році тимчасово були зареєстровані ОСОБА_1 і ОСОБА_2. Договору найму житла між сторонами не було укладено. У зазначеній кімнаті відповідачі вже не проживають досить давно, що зафіксовано Актами від 23.06. і 22.10.2013 року. Та електроенергія в даній кімнаті відсутня. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 19.02.2014 року визнано ОСОБА_1 і ОСОБА_2 такими, що втратили право на користування даною кімнатою й знято їх із місця реєстрації. На виконання даного рішення суду відповідачам було надіслано дві письмові вимоги з метою звільнення кімнати від речей та здачі ключів від кімнати. Дані вимоги відповідачі не виконали, чим створюють перешкоди ПрАТ Житлово-побутове підприємство у користуванні його власністю. А звідси на підставі ст. 391 ЦК України вимагає, усунення перешкод у здійсненні прав користування та розпорядження своєю власністю.

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 23 вересня 2014 року відмовлено ПрАТ Житлово-побутове підприємство в задоволенні позову.

Заперечуючи рішення суду, ПрАТ Житлово-побутове підприємство, подало апеляційну скаргу в якій просить апеляційну інстанцію скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову. При цьому посилається на те, що рішення суду не відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню.

В апеляційній інстанції представник апелянта в особі ОСОБА_3, підтримав, доводи апеляційної скарги та просив задовольнити таку з наведених у ній підстав.

Відповідачі ОСОБА_1 і ОСОБА_2 в судове засідання не зявились повторно, про час та місце судового засідання повідомлялись належним чином. Але судові повістки повернулись в звязку із закінченням терміну зберігання. У супереч ч. 1 ст. 77 ЦПК України відповідачі не повідомили суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. А звідси, виходячи з вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати скаргу в їх відсутності.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, пояснення сторони та обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального й процесуального права при винесенні оспорюваного судового рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню за наступних мотивів.

Відповідно до вимог статей 212 -214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним рішення є тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й, всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, а висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності й підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам закону ухвалене в справі рішення суду не відповідає.

Виходячи з положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

З апеляційної скарги вбачається, що апелянт оскаржує заочне рішення суду в звязку з тим, що судом першої інстанції не зясовано обставини, які мають суттєве значення для правильного вирішення справи. Не дано оцінку тим обставинам, що призводять до створення відповідачами перешкод у користуванні апелянтом його власністю.

За правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Як передбачає ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

З матеріалів справи вбачається, що правонаступнику ПрАТ Житлово-побутове підприємство на підставі свідоцтва від 25 листопада 1999 року належить право власності на майно, що складається з будівлі № 15/1 по вул. Гвардійській у м. Ужгород на підставі рішення № 29 від 26.02.1997 року Ужгородської міськради, а.с. 4.

А звідси як зазначає ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим ПрАТ Житлово-побутове підприємство правомірно, оскільки інше прямо не випливає із закону, та незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Відповідно до норм ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Та вже рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 19.02.2014 року визнано ОСОБА_1 і ОСОБА_2 такими, що втратили право на користування кімнатою № 9 в будівлі № 15/1 по вул. Гвардійській у м. Ужгород та знято їх із місця їхньої реєстрації, а.с. 9.

Як убачається з вимог під № 88 від 17.04. і під № 97 від 26.05.2014 року ПрАТ Житлово-побутове підприємство до ОСОБА_1 і ОСОБА_2, останнім запропоновано звільнити кімнату від речей та здати ключі від кімнати, а.с. 7, 8. На дані вимоги, відповідачі не відреагували, що вказує на продовження порушення прав позивача стосовно користування та розпорядження власністю.

Таким чином, ПрАТ Житлово-побутове підприємство на підставі наведених норм права, як власник будівлі й звернулось до суду з позовом щодо захисту права власності, щодо усунення перешкод у користуванні житловою кімнатою, шляхом виселення (звільнення) разом із майном.

Відмова суду першої інстанції в задоволенні позовної вимоги з тих підстав, що відповідачі фактично там не проживають у спірній кімнаті гуртожитку на думку колегії суддів не являється підставою для відмови у позові, оскільки, відповідачі фактично займають (утримують) кімнату де знаходяться і їх особисті речі, що свідчить про постійне створення перешкод позивачу до їх усунення.

Зважуючи на викладені обставини, ухвалене судом першої інстанції судове рішення не можна визнати законним, а тому підлягає скасуванню на підставі вимог ч. 1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення суду про задоволення позову.

На підставі вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України на користь ПрАТ Житлово-побутове підприємство слід стягнути з ОСОБА_1 і ОСОБА_2 судовий збір у сумі по 182,70 гривень із кожного, а.с. 1, 59.

Враховуючи вищенаведене та керуючись вимогами статей 10, 11, 60, 212, 309, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

р і ш и в :

апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства Житлово-побутове підприємство, задоволити.

Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 23 вересня 2014 року скасувати та ухвалити в справі нове рішення суду про задоволення позову.

ОСОБА_1 й ОСОБА_2 усунути перешкоди Приватному акціонерному товариству Житлово-побутове підприємство у користуванні житловою кімнатою № 109 в будинку № 15/1 по вул. Гвардійській у м. Ужгород, шляхом виселення (звільнення) разом із майном.

Стягнути з ОСОБА_1 й ОСОБА_2 на користь Приватного акціонерного товариства Житлово-побутове підприємство по 182,70 гривні з кожного, судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Головуючий : ___________________ Судді : ___________________

___________________