БОЛГРАДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 497/889/13-ц
Провадження № 2/497/10/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

заочне

13.06.2014 року Болградський районний суд Одеської області у складі:

головуючого - судді Кравцової А.В.,

при секретарі судового засідання Суйчимезовій Х.В.,

за участю: позивача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м.Болград заочно цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання права власності на автомобіль, скасування довіреності, визнання незаконними дій відповідача ОСОБА_2, визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, та витребування майна з незаконного чужого володіння,

ВСТАНОВИВ:

До суду звернувся ОСОБА_1 з вищевказаним позовом, уточнивши його в ході судового засідання, яким просив визнати за ним, позивачем, право власності на автомобіль марки КАМАЗ5320 ТС бортовий, 1989р. випуску, шассі НОМЕР_1, рег.НОМЕР_2, що зареєстрований в Ізмаїльському МРЕВ УДАІ ГУМВС України в Одеській області на ім`я ОСОБА_2; також просить визнати недійсною довіреність на право керування та розпорядження вказаним автомобілем, яка була видана ОСОБА_2 на ім`я ОСОБА_3, 11.07.2012р. строком на 50 років, та витребувати вказаний автомобіль і технічний паспорт на нього у відповідача ОСОБА_3, як в незаконного володільця, мотивуючи свої вимоги тим, що вказаний автотранспортний засіб фактично належить йому, позивачу.

Ухвалою від 24.04.2013року суд вжив заходи щодо забезпечення позову, якою, задовольнивши в повному обсязі клопотання позивача, наклав арешт на вищевказаний спірний автомобіль, заборонив відповідачам вчиняти будь-які дії щодо нього, у тому числі користуватися ним.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 09.10.2013р. була відхилена апеляція ОСОБА_3 щодо скасування ухвали про забезпечення позову, і ухвала Болградського районного суду Одеської області від 24.04.2013р. про забезпечення позову - залишена без змін.

17.07.2013р. до суду надійшла копія постанови державного виконавця від 27.06.2013р. про закінчення виконавчого провадження і припинення чинності арешту майна боржника ОСОБА_2

25.09.2013р. до суду надійшла нова заява позивача про забезпечення позову, якою він просив суд знову накласти арешт на вищевказаний спірний автомобіль, притягнути до участі у справі його нового власника - ОСОБА_4 - в якості співвідповідача, витребувавши в нього спірне майно - автомобіль, передавши його йому, позивачеві, на зберігання до вирішення справи по суті і набрання рішенням суду законної сили, до заяви додана відповідь-довідка начальника центру надання послуг, пов'язаних з використанням автотранспортних засобів з обслуговування Болградського та Ренійського районів, підпорядкованого УДАІ ГУМВС, від 13.08.2013р., за вих.№330 на запит відділу державної виконавчої служби Болградського РУЮ про те, що КАМАЗ 5320, 1989р. випуску, зареєстрований 20.06.2013р.

Ухвалою суду від 07.11.2013р. до участі у даній цивільній справі в якості співвідповідача був притягнутий ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.н., що мешкає у АДРЕСА_1, та знову забезпечений позов, а саме: до вирішення справи по суті і набрання рішенням суду законної сили, був накладений арешт на автомобіль марки КАМАЗ 5320 бортовий, 1989 року випуску, д/з НОМЕР_3, що був зареєстрований 20.06.2013р. на ім`я ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає за адресою: АДРЕСА_1.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач стверджує, що він 20 травня 2004року придбав спірний автомобіль у відповідача ОСОБА_2, сплативши йому за це гроші в розмірі 4000долл.США, що на день подання позову складає 32400грн., при цьому цей їхній усний договір за фактом купівлі-продажу вони, на прохання ОСОБА_2, закріпили довіреністю з правом керування та розпоряджання автомобілем строком на три роки, але при цьому ОСОБА_2 розписки про отримання коштів не надав, запевнивши, що довіреності достатньо. Факт укладання саме договору купівлі-продажу підтверджується відсутністю договору оренди, інших цивільно-правових та боргових зобов'язань між ними, а також наданням 08 жовтня 2004року ОСОБА_2 довіреності безстроково на ім'я його, позивача ОСОБА_1 - з правом розпоряджатися автомобілем. Крім того, ОСОБА_2, у своїй заяві від 30.11.2012р. на адресу суду в межах цивільної справи (№1507/1472/2012, пров.№2/1507/535/2012, а.с.51), підтвердив факт укладання між ним і позивачем ОСОБА_1 усного договору купівлі-продажу автомобілю марки КАМАЗ5320 ТС бортовий, 1989р. випуску, шассі НОМЕР_1, рег.НОМЕР_2, що був зареєстрований в Ізмаїльському МРЕВ УДАІ ГУМВС України в Одеській області на ім`я ОСОБА_2 станом на 22.04.2013року - на день звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом і з заявою про забезпечення позову.

Використовуючи придбаний ним автомобіль він, позивач, витративши деякі кошти на відновлення та покращення вказаного транспортного засобу, вирішив продати його і домовився про це з ОСОБА_3, з яким у грудні 2007року досяг домовленості про купівлю ОСОБА_3 вказаного автомобіля за 7000тис.долл.США, проте, отримавши у користування від позивача ОСОБА_1 автомобіль разом з безстроковою довіреністю від ОСОБА_2 та Довіреністю на 10 років від ОСОБА_1, який ОСОБА_3 довіряв і погодився очікувати сплату коштів за автомобіль 1 рік, ОСОБА_3, на думку позивача, вступивши у злочинну змову з ОСОБА_2, не повідомивши ОСОБА_1 про свої наміри, попросив ОСОБА_2 видати на своє ім'я довіреність від його, ОСОБА_2, імені і, ОСОБА_2, погодившись, видав йому довіреність 11.07.2012року. Отримання коштів ОСОБА_2 від ОСОБА_1 на підтвердження договору купівлі-продажу між ними, підтвердив ОСОБА_2 у судовому засіданні, надаючи суду пояснення, будучи залученим в якості третьої особи у цивільній справі №1507/1472/2012, пр.№2/1507/535/201 за позовом ОСОБА_1 про витребування майна з чужого незаконного володіння, який був судом залишений без задоволення з підстав відсутності у ОСОБА_1 права власності на вищезазначений автомобіль. Тому він,позивач, і просить суд визнати за ним право власності на спірне рухоме майно, на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між ним і ОСОБА_2, у травні 2004року, а також скасувати довіреність, видану 11 липня 2012року ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_3 - строком на 50років - на право керування та розпорядження спірним автомобілем, визнати незаконними дії відповідача ОСОБА_2, визнати недійсним договір купівлі-продажу спірного вищевказаного автомобіля, що був укладений за довіреністю від імені ОСОБА_2 між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, а також витребувати спірне майно з незаконного чужого володіння - з володіння ОСОБА_4

Відповідачі, будучи повідомленими належним чином про час та місце судового засідання, до суду не з'явилися, не надавши заперечень щодо предмету позову, проте відповідачі ОСОБА_3 і ОСОБА_4 висловили свою думку через представника, оскаржуючи в апеляційному порядку ухвали суду про забезпечення позову - заперечуючи позовні вимоги.

Вислухавши у судовому засіданні позивача, вивчивши доводи позовної заяви та пояснення позивача за ними, дослідивши надані суду матеріали, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню за наступних підстав.

Статтею 41 Конституцією України визначено: ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч.1); особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2). Відповідно до ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Таким чином, непорушність права власності є беззаперечною. Проте чинним законодавством захищається право власності обох сторін, тому визначені випадки, коли позбавлення права власності є законним та можливим.

Так, відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього, тобто, цією статтею ЦК України визначений перелік виняткових умов, за яких майно може бути витребуване:

- якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребуваним від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Виклавши основні нормативні положення, на яких ґрунтуються засади вирішення питання про можливість витребування майна у добросовісного набувача, суд, проаналізувавши їх, дійшов висновку про законність і обґрунтованість позовних вимог щодо захисту прав належного власника шляхом витребування майна, оскільки суб'єктами правовідносин, що виникають при реалізації даного способу захисту прав, є власник майна та добросовісний набувач.

Власник майна - це та особа, яка має законні права володіти, користуватися, розпоряджатися майном, що вибуло до добросовісного відповідача поза волею власника. Тобто, звернутися до добросовісного набувача із позовом про витребування майна може тільки неволодіючий власник.

Щодо добросовісного набувача, то відповідно до п. 10 ч. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" та ч.5ст.12 ЦК України, добросовісність набувача презюмується.

Важливим також є питання розмежування поняття добросовісності і недобросовісності набувача. На цьому, зокрема, акцентується увага у Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 №24-150/0/4-13 "Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав" (далі - Лист), в якому зазначено, що під поняттям "знав" слід розуміти не лише безпосередню обізнаність особи у тому, що вона набуває майно у суб'єкта, який не наділений правом на його відчуження, а й водночас усвідомлення факту порушення своїми діями прав іншої особи.

Щодо застосовуваного законодавцем поняття "повинен був знати", то воно характеризує недобросовісність того володільця (набувача), який хоч і не був безпосередньо інформований про відсутність у відчужувача права на відчуження майна, але за обставинами його набуття міг та зобов'язаний був про це знати.

Виходячи із даних положень, бажаючи скористатися способом захисту порушеного права, що передбачений ст.ст.330,388 ЦК України, власник майна має визначитися, що набувач є добросовісним (в іншому випадку витребування майна буде можливим на іншій підставі, аніж тій, що визначена ст.ст. 330, 388 ЦК України).

Стаття 388 ЦК України пов'язує можливість витребування майна у добросовісного набувача, який оплатно придбав це майно, із обставинами, за якими майно вибуло до добросовісного набувача поза волею власника. "Поза волею власника" в розумінні вказаної статті означає: майно було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння, майно було викрадено у власника або особи, якій він передав майно у володіння, майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Вказана норма ЦК України не містить вичерпного переліку випадків вибуття майна з володіння поза волею власника, а вказівку на загублення майна чи його викрадення слід розглядати, скоріше, як окремі приклади, наведені законом. Іншими випадками вибуття майна з володіння власника поза його волею можуть бути, наприклад, стихійні лиха, знаходження власника в момент вибуття майна з його володіння у стані, при якому він не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними, тощо. Отже, якщо майно було набуте певною особою поза волею власника і це порушує права та законні інтереси власника, власник може звернутися за судовим захистом своїх порушених права - пред'явити до добросовісного набувача позов про витребування майна. Щоб позовні вимоги про витребування майна були задоволені судом, позивачу (власнику) на ряду із загальними процесуальними вимогами (щодо підсудності, форми та змісту позовної заяви тощо) слід звернути увагу на положення ст.60 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України).

Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Тобто, позивач - власник - зобов'язаний довести ряд обставин, наявність яких визначить підстави для витребування спірного майна від добросовісного набувача.

Такими обставинами є наступні: наявність права власності позивача на майно, а відтак - і його право на витребування цього майна; факт вибуття майна з володіння позивача і знаходження його у відповідача; факти, які доводять незаконність володіння відповідачем майном позивача; факти, які доводять відсутність між позивачем і відповідачем зобов'язально-правових відносин щодо спірного майна.

Таким чином, витребування майна у добросовісного набувача є реальним способом захисту порушеного права власника. До речі, реалізація даного способу захисту в жодному разі не покликана порушувати права добросовісного набувача - йому мають бути повернені грошові кошти, сплачені для придбання витребовуваного майна.

Виходячи з наведеного, суд дійшов наступного висновку.

Право власності позивача ОСОБА_1 на автомобіль марки КАМАЗ5320 ТС бортовий, 1989р. випуску, шассі НОМЕР_1, д.р.НОМЕР_4, що зареєстрований 20.06.2013року за гр.ОСОБА_4 (і який станом на 22.04.2013року - на день звернення ОСОБА_1 до суду з даним позовом і з заявою про забезпечення позову був зареєстрований в Ізмаїльському МРЕВ УДАІ ГУМВС України в Одеській області на ім`я ОСОБА_2 за р.НОМЕР_2), підтверджується договором купівлі-продажу, що був фактично укладений у жовтні 2004року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - з передачею усієї суми коштів за майно, оскільки це підтверджується поясненнями суду як позивача ОСОБА_1 так і відповідача ОСОБА_2

Існування договору купівлі-продажу спірного вищевказаного автомобіля між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 у грудні 2007року з передачею коштів згідно такого договору - нічим не підтверджено у судовому засіданні.

Тому з цього вбачається, що ОСОБА_2, надаючи 11.07.2012року ОСОБА_3 довіреність на керування та розпорядження спірним автомобілем, а також відмовляючи ОСОБА_1 у скасуванні цієї довіреності, не мав права цього робити, оскільки автомобіль фактично вибув з його власності на той момент, проте твердження ОСОБА_1 про злочинну змову між ОСОБА_2 і ОСОБА_3 не підкріплені доказами і суд не може визнати факт існування такої змови, адже суд не є органом досудового розслідування і не має права збирати такі докази, а ОСОБА_2 стверджує у заяві суду від 30.11.2012р., що зробив це на прохання ОСОБА_1 і цей довід не спростовано позивачем доказами.

Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку, що право позивача ОСОБА_1- власника спірного майна - вищевказаного автомобілю - підлягає захисту відповідно до вимог статті 388 ЦК України шляхом витребування спірного майна в останнього набувача - ОСОБА_4, оскільки на час укладення договору купівлі-продажу між ОСОБА_4 і ОСОБА_3, відчужувач ОСОБА_3 не був фактичним власником відчужуваного майна і знав про це (а також знав, що фактичним володільцем автомобіля є ОСОБА_1, оскільки саме від ОСОБА_1 він отримав у користування спірний автомобіль); при цьому роз'яснивши відповідачу ОСОБА_4 його право звернутися до суду з віндикаційним позовом до особи, що незаконно продала йому спірний автомобіль, про зобов'язання повернути кошти, отримані нею в наслідок незаконного договору купівлі-продажу, оскільки для цього існують підстави, передбачені статтею 388 ЦК України.

Керуючись ст.ст.3,8,19,24,41,48,55,57,64,124 Конституції України, ст.ст.316-319, 321,330, 386-388,392,393,397-401 ЦК України, ст.ст.ст.3-11,60,63-65,131,179,185,209-210,212-218,294, 296 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про визнання права власності на автомобіль, скасування довіреності, визнання незаконними дій відповідача ОСОБА_2, визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля, та витребування майна з незаконного чужого володіння - задовольнити в повному обсязі.

Визнати за позивачем у справі - ОСОБА_1 - право власності на автомобіль марки КАМАЗ5320 ТС бортовий, 1989р. випуску, шассі НОМЕР_1, рег.НОМЕР_4, що зареєстрований 20.06.2013року за гр.ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, який мешкає АДРЕСА_1

Визнати недійсною довіреність, видану ОСОБА_2 на ім'я ОСОБА_3 - 11 липня 2012 року строком на 50 років на право керування та розпорядження автомобілем марки КАМАЗ5320 ТС бортовий, 1989р. випуску, шассі НОМЕР_1, рег.НОМЕР_2.

Визнати незаконними дії ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - з відчуження автомобілю марки КАМАЗ5320 ТС бортовий, 1989р. випуску, шассі НОМЕР_1, рег.НОМЕР_2.

Визнати недедійсним договір купівлі-продажу автомобілю марки КАМАЗ5320 ТС бортовий, 1989р. випуску, шассі НОМЕР_1, рег.НОМЕР_2, що був укладений між ОСОБА_3 за довіреністю від імені ОСОБА_2, - та ОСОБА_4.

Витребувати автомобіль марки КАМАЗ5320 ТС бортовий, 1989р. випуску, шассі НОМЕР_1, рег.НОМЕР_4, що зареєстрований 20.06.2013року за гр.ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, який мешкає у с.Табаки Болградського району Одеської області АДРЕСА_1 - з чужого незаконного володіння, а також технічний паспорт на зазначений автомобіль - у відповідача ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 народження, який мешкає у с.Табаки Болградського району Одеської області АДРЕСА_1 та передати вказаний автомобіль законному володільцю - позивачу ОСОБА_1.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача протягом десяти днів з дня отримання ним копії рішення.

Рішення суду також може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до апеляційного суду Одеської області через Болградський районний суд Одеської області протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали про відмову у перегляді заочного рішення суду.

Суддя А.В.Кравцова