АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3616/14 Справа № 201/1222/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Трещов В. В. Доповідач - Болтунова Л.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2014 року Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді: Болтунової Л.М.

суддів: Тамакулової В.О., Макарова М.О.

при секретарі: Куць О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ, Головного управління МВС України в Дніпропетровській області про визнання недійсними пунктів договору про підготовку фахівця,- в с т а н о в и л а :

У січні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищезазначеним позовом посилаючись на те, що 10 серпня 2009 року між ним та відповідачами був укладений договір № 276 про підготовку фахівця в Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ. У листопаді 2013 року звернувшись до юриста за консультацією, він дізнався про порушення своїх прав, а саме, що вказаний договір суперечить ст.53 Конституції України, за якою він має право на безоплатну вищу освіту в державних і комунальних навчальних закладах. Позивач просив суд визнати пункти 3.1-3.2, 4.1-4.5, підпункт 2.3.6 договору недійсними.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2014 року в позові відмовлено.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій просив його скасувати та ухвалити нове рішення, яким його позов задовольнити, вважаючи, що судом неповно з*ясовані обставини, які мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та допущені порушення норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги , заявлених вимог та наданих сторонами доказів, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 10 серпня 2009 року ОСОБА_2 з відповідачами уклали договір № 276 про підготовку фахівця у Дніпропетровському навчальному державному університеті внутрішніх справ. Предметом цього договору є підготовка за державним замовленням на денній формі навчання фахівця освітньо-кваліфікаційного рівня за напрямом (спеціальністю) бакалавр, правознавство.

За договором, відповідач 1, зобов'язався надати позивачу освітні послуги, необхідні для здобуття вищевказаної спеціальності, що визнано сторонами справи та підтверджується копією договору.

Посилаючись на статтю 53 Конституції України та рішення Конституційного Суду України від 04 березня 2004 року у справі №1-4/2004 за якими, безоплатність вищої освіти означає, що громадянин має право здобути її відповідно до стандартів вищої освіти без внесення плати в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі в межах обсягу підготовки фахівців для загальносуспільних потреб (державного замовлення), позивач вважає, що зазначеним договором були порушені його права.

Згідно п.4 ч. І ст.64 Закону України «Про вищу освіту» фінансування за рахунок видатків Державного бюджету України підготовки фахівців з вищою освітою за напрямами і спеціальностями відповідних освітньо-кваліфікаційних рівнів у вищих навчальних закладах державної форми власності здійснюється в обсягах, необхідних для забезпечення на кожні десять тисяч населення навчання не менше як ста студентів у вищих навчальних закладах першого і другого рівнів акредитації та ста вісімдесяти студентів у вищих навчальних закладах третього і четвертого рівнів акредитації.

Відповідно до ст.52 Закону України «Про освіту» випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням в порядку, встановленим Кабінетом Міністрів України.

Статтею 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» передбачено, що особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов'язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації відпрацювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до Державного бюджету повну вартість навчання.

За положенням п.п.8,14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснюється за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22 серпня 1996 року № 992, який діяв на момент вступу ОСОБА_2 до університету, випускник вищого навчального закладу зобов'язаний відпрацювати за місцем призначення не менше трьох років, а в разі неприбуття за направленням або відмови без поважної причини приступити до роботи за призначенням звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до Державного бюджету вартість навчання.

В період укладання угоди про навчання між юридичною академією МВС та ОСОБА_2 порядок підготовки фахівців у вищому навчальному закладі МВС України за державним замовленням із числа осіб цивільної молоді, рядового і молодшого начальницького складу органів внутрішніх справ України та їх працевлаштування регулювався наказом МВС України від 30 серпня 1999 року № 660, відповідно до якого на ректорів вищих навчальних закладів МВС України після зарахування осіб на навчання за державним замовленням покладався обов'язок укласти з ними угоду.

Типова форма тристороннього договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України, про яку йдеться у п.3 Порядку відшкодування особами витрат, пов'язаних з утриманням у вищих навчальних закладах МВС України, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 01 березня 2007 року №313, була затверджена 14 травня 2007 року наказом МВС України №150.

А отже, діючим законодавством України передбачається обов'язок особи, яка здобула освіту за кошти державного, або місцевого бюджетів і направляється на роботу, відпрацювати за направленням після закінчення навчання не менше трьох років.

Укладення договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі передбачено вимогами Законів України «Про освіту», «Про вищу освіту», «Про міліцію», Указом Президента України від 23.01.1996 року №77 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», Постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2008 року №992 «Про порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснюється за державним замовленням».

Вимога укладати договір про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України також передбачено в наказі МВС України від 14 травня 2007 року № 150 «Про затвердження Типового договору про підготовку фахівця у вищому навчальному закладі МВС України», Положенні про Вищі навчальні заклади МВС, затвердженому наказом МВС України та оприлюдненими у встановленому законом порядку. Тобто вимога про укладання договору на підготовку фахівця у вищому навчальному закладі є загальновідомою.

Пунктом 2.3.6. спірного договору передбачено, що в разі відрахування з навчального закладу чи звільнення з органів внутрішніх справ по закінченні навчання до встановленого трирічного терміну перебування на службі, за підставами зазначеними у п.3 договору, особа зобов'язана відшкодувати фактичні витрати, пов'язані з її утриманням у навчальному закладі згідно з затвердженим розрахунком.

У пункті 3.1. договору зазначено, що підставами відшкодування фактичних витрат на підготовку фахівця у ДДУВС є дострокове розірвання договору про підготовку фахівця у ДДУВС у зв'язку з небажанням особи продовжувати навчання або звільнення за негативними мотивами.

Відповідно до ч.ч.2,3 ст. 52 Закону України «Про освіту» випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, інші обов'язки осіб, що навчаються, можуть встановлюватися законодавством, положенням про навчальні заклади та їх статутами.

Частиною 3 ст. 653 ЦК України визначено, якщо договір змінений або розірваний у зв'язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з положень ст.ст. 526, ч. 1 ст.626, 628, 629, ч.2 ст.638 ЦК України, зазначивши при цьому, що встановлене спірним договором відшкодування витрат державного бюджету на навчання особи не є тотожним оплаті за навчання, а також пункти 3.1-3.2; 4.1- 4.5 та підпункт 2.3.6 договору відповідають вимогам чинного законодавства, порушення прав ОСОБА_2 з боку Дніпропетровського державного університету внутрішніх справ та Головного управління МВС України в Дніпропетровській області встановлено не було, а тому відсутні правові підстави для їх визнання недійсними.

Колегія суддів вважає, що при розгляді справи, судом першої інстанції були виконані всі вимоги процесуального закону, всебічно перевірено обставини, спір вирішено у відповідності з нормами матеріального права. Рішення є обґрунтованим, з повним відображенням обставин, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є правильними.

Доводи апелянта в апеляційній скарзі про допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків дійсним обставинам, що свідчать про недійсність вказаних ним пунктів та підпункту договору про підготовку фахівця в Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ, ґрунтуються лише на його особистих припущеннях без підтвердження відповідними необхідними доказами та фактично зводяться до переоцінки тих доказів, яким суд дав належну оцінку в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з цього часу.

Судді: