Справа № 635/5768/13-ц
Провадження № 2/635/327/2014
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

24 квітня 2014 року сел. Покотилівка

Харківський районний суд Харківської області у складі:

головуючого Полєхіна А.Ю.,

за участю секретаря Смалюк О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в селищі Покотилівка цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на ? частку житлового будинку,-

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просить визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку з надвірними будівлями № 19 по вул. 10-ї Пятирічки в с. Березівка, Харківського району Харківської області в порядку поділу спільного майна подружжя.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що 06.06.1992 року він уклав шлюб з ОСОБА_2. Доказом цього є актовий запис про укладання шлюбу. Уклавши шлюб позивач переїхав мешкати в будинок №19 по вул. 10-ї Пятирічки в с. Березівка, Харківського району Харківської області де мешкала його дружина. Житловий будинок належав колгоспу «Пісочинський». Через деякий час після укладання шлюбу дружина повідомила позивача, що за житловий будинок №19 по вул. 10-ї Пятирічки в с. Березівка, Харківського району Харківської області необхідно виплатити позику та будинок перейде у їх власність. Із сумісних коштів подружжя у період липень - листопад було сплачено у касу колгоспу «Пісочинський» позику в розмірі 2241,00 руб., доказом чого є довідка Державної податкової інспекції по Харківському району за №30-334/696 від 24.11.1992 року та реєстраційне посвідчення на житловий будинок від 21.04.1993 року за №780 в реєстровій книзі №5. Документи були оформлені на відповідача, позивач не придавав цьому значення, вважаючи, що відповідно до ст. 22, 28 КпШС (що діяв на час правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно ст. 16 ЗУ «Про власність» (що був чинним на час виникнення правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності. Здійснення ними цього права регулюється цим Законом і Кодексом про шлюб та сімю України. У 2005 році між позивачем та відповідачем шлюб було розірвано. Доказом цього є свідоцтво про розірвання шлюбу. Хоча шлюб і був між сторонами розірваний, але поділ сумісного майна подружжя не проводили, так як прав позивача ніхто не порушував, позивач мешкав в житловому будинку №19 по вул. 10-ї Пятирічки в с. Березівка, Харківського району Харківської області, виховував сина від спільного шлюбу, був в будинку зареєстрований. Доказом цього є копія паспорту з відміткою про реєстрацію. В 2013 році до Харківського районного суду Харківської області звернулась гр. ОСОБА_2 з позовом до позивача про виселення та зняття з реєстраційного обліку, мотивуючи свій позов тим, що будинок належить тільки їй на праві власності. Доказом цього є копія позову. В приватній бесіді колишня дружина повідомила позивача, що шлюб між ними розірваний 8-м років тому, позивач не звертався до суду про поділ майна і позивачем пропущено строки позовної давності. Відповідно до ППВС України №20 від 22.12.1995 року «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності (Із змінами, внесеними згідно з ОСОБА_3 Пленуму Верховного Суду України N 15 (від 25.05.98 р.) у тих випадках, коли правовстановлюючі документи на майно, придбане кількома особами з метою створення спільної власності, оформлені на одного з них і всі вони користувалися цим майном, строк позовної давності для вимог про право на майно учасника спільної власності, не зазначеного у правовстановлюючому документі обчислюється з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися, що його право на це майно оспорюється, а не з часу оформлення угоди на придбання майна. Таким чином позивач вважає, що строки позовної давності ним не пропущені.

У ході розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги та виклав в наступній редакції: визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину житлового будинку літ. «А-1» житловою площею 41,40 кв.м., загальною площею 71,10 кв.м., з надвірними будівлями № 19 по вул. 10-ї Пятирічки в с. Березівка, Харківського району Харківської області в порядку поділу спільного майна колишнього подружжя, про що подано письмову заяву.

Представник позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Та надав наступні пояснення: 06.06.1992 року позивач уклав шлюб з гр. ОСОБА_2. Доказом цього є актовий запис про укладання шлюбу. Уклавши шлюб позивач переїхав мешкати в будинок №19 по вул. 10-ї Пятирічки в с. Березівка, Харківського району Харківської області де мешкала дружина. Житловий будинок належав колгоспу «Пісочинський». Через деякий час після укладання шлюбу дружина повідомила позивача, що за житловий будинок №19 по вул. 10-ї Пятирічки в с. Березівка, Харківського району Харківської області необхідно виплатити позику та будинок перейде у власність сімї. Із сумісних коштів подружжя у період липень - листопад було сплачено у касу колгоспу «Пісочинський» позику в розмірі 2241,00 руб., доказом чого є довідка Державної податкової інспекції по Харківському району за № 30-334/696 від 24.11.1992 року та реєстраційне посвідчення на житловий будинок від 21.04.1993 року за №780 в реєстровій книзі №5. Тобто, грошові кошти за житловий будинок та оформлення права власності на житловий будинок здійснювалось під час перебування у шлюбі. З невідомих позивачу підстав власником житла значиться дружина з дошлюбним прізвищем «Вініченко». Дані обставини підтверджуються не тільки правочинними документами, які додані позивачем до позову, а і законодавчими актами, які діяли на час виникнення правовідносин, а саме - ОСОБА_3 Міністрів УРСР N 400, 30.08.1973 року «Про пільги по переселенню». Так, ст. 1 п. 3 «а» зазначено: Радгоспам, які приймають переселенців надавати сім'ям переселенців у рік вселення окремі жилі будинки або квартири, присадибні ділянки в установлених розмірах і протягом 2 років після вселення звільняти переселенців від квартирної плати і надавати їм безплатно паливо і комунальні послуги за діючими нормами. Пунктом 7 передбачено провадити погашення кредитів Держбанку СРСР, які надані у відповідності з вказаною постановою: на будівництво для переселенців жилих будинків з надвірними будівлями - за рахунок коштів колгоспів і радгоспів після збудування цих будинків, за рахунок коштів державного бюджету після передачі їх переселенцям і за рахунок коштів сімей, які переселилися, - протягом 15 років, починаючи з шостого року після одержання кредиту. Зазначене майно переходить в особисту власність переселенців після погашення ними своєї частки кредиту. В разі відмовлення переселенців від придбання в особисту власність побудованих для них за рахунок кредитів Держбанку СРСР жилих будинків з надвірними будівлями ці будинки підлягають використанню колгоспами і радгоспами в першу чергу як житловий фонд для переселенців, а видані для цієї мети кредити стягуються достроково за рахунок коштів, призначених на капітальні вкладення. Виходячи з вищезазначеного, сплачувати позику за житловий будинок не було обовязковою дією, законодавчими нормами того часу передбачалась погашення позики після спливу 6-ти річного строку з часу передання будинку по акту, тобто не раніше грудня 1991 року. Згідно до розпорядження Представника Президента України від 25.02.1993 року, та на підставі ОСОБА_3 Міністрів УРСР N 400, 30.08.1973 року «Про пільги по переселенню», Указа Президента від 24.07.1992 року (тобто у період шлюбних відносин) «дозволяється адміністрації радгоспу «Пісочинський» передати в особисту власність» спірний житловий будинок. Якщо б позика була сплачена у період до 06.06.1992 року (дата укладання шлюбу), відповідно до діючого законодавства позивач отримав у власність житловий будинок, але на той час навіть не існувало нормативних актів (розпорядження Представника Президента України від 25.02.1993 року, Указу Президента від 24.07.1992 року) на підставі яких проводилась передача житла. Доказів сплата позики в період до 06.06.1992 року у позивача немає, довідка про сплату за будинок датована 24.11.1992 року, яку отримала позивачка, сплативши позику за будинок з сумісних коштів.

Відповідач та представник відповідача, проти позову заперечували, просили відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, про що надали усні та письмові заперечення.

Вислухавши в судовому засіданні пояснення сторін, показання свідків і дослідивши надані суду докази, суд вважає необхідним повністю відмовити позивачу в задоволенні позову з наступних підстав.

Згідно ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Суд залучає відповідний орган чи особу, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, якщо дії законного представника суперечать інтересам особи, яку він представляє. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

На підтвердження повних вимог суду надано: копію витягу, копію розпорядження Харківської районної державної адміністрації, копію довідки ХМБТІ, копію реєстраційного посвідчення, копію свідоцтва про розірвання шлюбу, копію паспорта.

Також судом було витребувано в межах забезпечення позову належним чином завірену копію інвентаризаційної справи будинковолодіння № 19 по вул. 10-ї Пятирічки в с. Березівка, Харківського району Харківської області.

Жоден із наданих доказів не містить відомості про: спільне проживання в період з 06.06.1992 року по 13 лютого 1994 року, внесення позивачем будь яких коштів за спірний будинок.

Також відповідач зазначає, що фактичні сімейні відносини між сторонами були припинені у 2004 році, та з цього часу позивач у спірному будинку не проживав. Шлюб було розірвано у 2005 році. Таким чином твердження позивача, щодо проживання в спірному будинку до 2012 року є неправдивими, оскільки з 2004 року позивач працював в сан. «Роща», та йому для проживання було надано кімнату, в якій він і проживав до моменту звільнення, а після цього почав проживати з цивільною дружиною. Дані факти підтверджуються показаннями допитаних в судовому засіданні в якості свідків: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, які носять однозначний характер та підтверджують обставини викладені відповідачем.

Також з матеріалів справи вбачається, що зазначене будинковолодіння було набуто відповідачем відповідно до ОСОБА_3 Міністрів УРСР від 30 серпня 1973 року № 400 «Про пільги по переселенню». Статус переселенця відповідач набула особисто, таким чином пільги вищезазначеної ОСОБА_3 могли бути застосовані тільки до неї. Позивачем в позовній заяві зазначено, що ОСОБА_1 переїхав до відповідачки, а отже визнав, що даний будинок виділявся їй особисто. Пільги є особистими правами, а отже відповідач набула як особисте право на отримання спірного будинковолодіння так і особистий обовязок на виплату кредиту. Таким чином твердження позивача щодо набуття спільної сумісної власності є безпідставними.

Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Таким чином, позивачами не надано належних доказів в підтвердження обставин та позовних вимог зазначених у позовній заяві.

Судові витрати розподіляються, відповідно до вимог ст.88 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215 ЦПК України, ст. ст. 321 ЦК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності на ? частку житлового будинку - відмовити.

Судові витрати суд залишає за позивачем.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги, через суд який постановив рішення, в 10-денний строк із дня проголошення. У разі якщо рішення було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя: А.Ю. Полєхін