АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/2681/14Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19, 27 Романенко В. А.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2014 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоМагди Л. Ф.
суддівСіренка Ю. В. , Міщенка С. В.
при секретаріРибасюк О.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ПАТ «Брокбізнесбанк» - Малашевського К.Л. на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 вересня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_7 до Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» про захист прав споживача, вивчивши матеріали справи

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_7 14 червня 2013 р. звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» про захист прав споживача.

В позовній заяві зазначав, що 18 квітня 2013 р. він отримав лист-вимогу по виконанню умов кредитного договору № 5п-2011 року від 20 червня 2011 р., з якого йому стало відомо, що він нібито уклав 20 червня 2011 р. кредитний договір щодо отримання кредитної лінії у розмірі 860 000 грн. та отримав 552 000 грн., а також було укладено договір застави Дз6-5п-2011 від 2 грудня 2011 р.

Позивач посилався на те, що вищезазначені договори він не мав наміру укладати з ПАТ «Брокбізнесбанк». 2 грудня 2011 р. у приміщенні ПАТ «Брокбізнесбанк», що знаходиться за адресою: м. Черкаси, вул. Кірова, 55, він підписував пакет документів, переданих йому представниками банку для укладання договору банківського строкового вкладу «Скарбничка» № D_070226086 на суму 550 000 грн. Будь-яких інших цивільно-правових угод у 2011 році з банківською установою позивач не укладав.

Більш того, прочитавши копію кредитного договору, доданого до листа-вимоги, позивач зрозумів, що з його текстом він не знайомився, подібних цивільно-правових угод не укладав, та не мав наміру укладати. Також зазначив в позові, що виходячи із логічних міркувань, йому не було сенсу отримувати кредитні кошти під 27,3 % річних при наявності у нього депозиту у розмірі 550 000 грн. під 18,5 % річних.

Підписи, виконані на текстах кредитного договору та договору застави, схожі на його, що, на думку позивача, дає підстави вважати, що представники банку, шляхом обману, отримали його підпис під цивільно-правовими угодами під час укладання іншої угоди, а саме договору про відкриття ним депозиту 2 грудня 2011 р.

Кредитні кошти, відповідно до п. 1.2. кредитного договору № 5п-2011 від 20 червня 2011 р. він не отримував ні через касу банку, ні на розрахунковий рахунок відповідно до письмової заяви.

Також позивач зазначав, що відповідно до умов договору (п. 2.2.), він ніби то повинен був сплатити 129 000 грн. комісії за отримання кредиту, чого він не робив та і не знав, що повинен був робити.

Тому позивач просив суд визнати недійсними: кредитний договір № 5п-2011 від 20 червня 2011 р. укладений між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_7 та договір застави Дз6-5п-2011 укладений 2 грудня 2011 р. між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_7.з підстав, передбачених ст.. ст.. 23, 215, 230 ЦК України. Судові витрати пов'язані з розглядом справи також просив покласти на відповідача.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 вересня 2014 року позов задоволено. Визнано недійсним кредитний договір № 5п-2011 від 20 червня 2011 р., укладений між ПАТ «Брокбізнесбанк» в особі директора Черкаської філії Отрешка С.В. та ОСОБА_7

Визнано недійсним договір застави Дз6-5п-2011 від 2 грудня 2011 р. укладений між ПАТ «Брокбізнесбанк» в особі директора Черкаської філії Отрешка С.В. та ОСОБА_7

Стягнуто з ПАТ «Брокбізнесбанк» судовий збір в сумі 243,60 грн. до спеціального фонду Державного бюджету.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник ПАТ «Брокбізнесбанк» - Малашевський К.Л. подав апеляційну скаргу, в якій просить про скасування рішення та ухвалення по справі нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог ОСОБА_7, посилаючись на те, що рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт посилається на те, що суд поклав в основу рішення висновок почеркознавчої експертизи, що не відповідає вимогам ст. 147 ЦПК України, ч. 6 якої встановлено, що висновок експерта для суду не є обов'язковим і повинен оцінюватися судом поряд з іншими доказами. До того ж цей висновок відносно частини питань, поставлених судом експерту, не містить категоричних висновків, а побудований на припущеннях, чому суд не дав належної оцінки.

Заслухавши суддю-доповідача, апелянта, який підтримав апеляційну скаргу, заперечення проти доводів апеляційної скарги ОСОБА_7 та його представника, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, а рішення суду повинно бути змінено, скасовано в частині задоволення вимог ОСОБА_7 про визнання недійсним кредитного договору від 20 червня 2011 р. з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позову виходячи з наступного.

Задовольняючи позов ОСОБА_7 про визнання кредитного договору недійсним, суд виходив з того, що позивач кредитний договір № 5п-2011 від 20 червня 2011 р. не підписував і ніяких кредитних коштів від банку не отримував, а як на підставу задоволення позову ОСОБА_7 в цій частині вимог, суд послався на ст. 230 ЦК України.

Колегія суддів не погоджується з висновками суду про доведеність позову ОСОБА_7 в зазначеній частині позовних вимог та наявність підстав для визнання кредитного договору недійсним.

Судом в ході розгляду справи було встановлено, що відповідно до кредитного договору № 5п-2011 від 20 червня 2011 р., він укладений між ПАТ «Брокбізнесбанк» в особі директора Отрешка С.В. та ОСОБА_7

Згідно із п. 1.1. вказаного кредитного договору банк надав ОСОБА_7 грошові кошти у вигляді відновлювальної лінії в розмірі 860 000 грн. на строк з 20 червня 2011 р. по 5 листопада 2011 р. зі сплатою 27,30 % річних за користування кредитом, для споживчих цілей.

Для забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № 5п-2011 від 20 червня 2011 р., між ПАТ «Брокбізнесбанк» в особі директора Отрешка С.В. та ОСОБА_7 був укладений договір застави № ДЗ 6-5п-2011 від 2 грудня 2011 р.

Відповідно до п. 1.4 вказаного договору в забезпечення виконання основного зобов'язання за кредитним договором заставодавець надає заставодержателю в заставу майнове право вимоги на отримання грошових коштів в сумі 550 000 грн., які знаходяться на рахунку № НОМЕР_1 в ЧФ AT «Брокбізнесбанк» на підставі договору про депозитний внесок № D_ 070226086 від 2 грудня 2011 р., що укладений між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_7

Згідно із вимогами ч. 1 ст. 230 ЦК України, на яку посилався позивач як на підставу для визнання недійсними спірних договорів, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України.

Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення (п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Відповідно до вимог ч. ч. 1-3 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.

Сторони та інші особи, що беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

За змістом ст. 57 ЦПК України - доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно із вимогами ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Зважаючи на те, що в ході розгляду справи позивач та його представник не надали суду належних та переконливих доказів про те, що укладаючи кредитний договір з банком 20 червня 2011 р., він діяв під впливом обману з боку працівників банку щодо істотних умов цього договору та обставин його укладення, підстав для задоволення позову ОСОБА_7 про визнання кредитного договору недійсним з підстав, передбачених ст. 230 ЦК України у суду не було.

У своїй позовній заяві про визнання недійсними договорів кредиту та застави ОСОБА_7 посилався також на вимоги ст. ст. 203, 215 ЦК України, мотивуючи свої вимоги в ході розгляду справи тим, що він не підписував вказані договори, кредитні кошти не отримував, що свідчить про відсутність його волевиявлення на укладення цих договорів.

Дійсно, згідно із ч. 2 ст. 16, ст. 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням вимог, установлених ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Задовольняючи позов ОСОБА_7 в частині визнання недійсним кредитного договору, суд послався на висновки судової почеркознавчої експертизи від 14 липня 2014 р. та вважав встановленим, що позивачем з ПАТ «Брокбізнесбанк» кредитний договір не укладався.

Однак, і з даними висновками суду відносно кредитного договору колегія суддів погодитися не може виходячи з наступного.

Ч. 6 ст. 147 ЦПК України визначено, що висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу, ч. ч. 1 і 2 якої передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

З висновку вказаної експертизи вбачається, що встановити, ким, ОСОБА_7 чи іншою особою виконаний підпис від його імені в колонці «позичальник» розділу «реквізити та підписи сторін» у кредитному договорі № 5п-2011 від 20 червня 2011 р. не видалось можливим з причин, вказаних в дослідницькій частині.

Допитаний в ході розгляду справи в апеляційному суді експерт Кононенко В.М. пояснив, що такий його висновок відносно підпису від імені ОСОБА_7 у кредитному договорі не підтверджує але і не спростовує той факт, що цей договір підписаний ОСОБА_7

Однак, інші докази, що містяться в матеріалах справи, підписи на яких також вивчались експертом і по них були надані висновки, свідчать про те, що ОСОБА_7 частково виконувались умови кредитного договору № 5п-2011 від 20 червня 2011 р.

Так, згідно із висновком експертизи підписи від імені ОСОБА_7 в графі «Підпис платника» заяв на переказ готівки № 16 від 31 жовтня 2011 р. та № 1 від 28 квітня 2012 р. виконані самим ОСОБА_7

Із заяви на переказ готівки № 16 від 31 жовтня 2011 р., копія якої міститься в матеріалах справи, вбачається, що в цей день ОСОБА_7 сплатив банку 19 296 грн. 99 коп. і призначення цього платежу - погашення процентів по кредиту за вересень 2011 р. згідно кредитного договору № 5п-2011 від 20 червня 2011 р. без ПДВ.

Також, згідно із висновком експертизи підпис від імені ОСОБА_7 в графі «Підпис платника» заяви на переказ готівки № 23 від 30 червня 2011 р. виконаний, ймовірно, самим ОСОБА_7, а ця заява про переказ банку 129 000 грн. і призначення платежу - 15% комісії за розрахунково-касове обслуговування згідно кредитного договору № 5п-2011 від 20 червня 2011 р. без ПДВ.

Аналогічно, згідно із висновком експертизи підписи від імені ОСОБА_7 в графі «Підпис платника» заяв на переказ готівки № 2 від 28 квітня 2012 р., № 15 від 29 лютого 2012 р., № 18 від 31 січня 2012 р., № 16 від 29 грудня 2011 р., № 25 від 31 серпня 2011 та № 2 від 26 липня 2011 р. виконані, ймовірно, самим ОСОБА_7

Із зазначених заяв, наприклад, заява № 2 від 28 квітня 2012 р. містить запис про погашення ОСОБА_7 кредиту за квітень 2012 р. у розмірі 86 000 грн. згідно кредитного договору № 5п-2011 від 20 червня 2011 р. без ПДВ.

Виходячи з наведеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що позивач ОСОБА_7 в ході розгляду справи не довів що він не укладав з банком кредитний договір № 5п-2011 від 20 червня 2011 р. та про те, що його волевиявлення не було вільним, оскільки, як зазначалося вище, він протягом 2011-2012 р. р. частково виконував цей договір, сплачуючи проценти та комісійні за користування цим кредитом саме у розмірах та у строки, визначені у договорі, і частково сплачуючи кошти на погашення тіла кредиту.

Зазначені обставини та докази спростовують і доводи позивача про те, що він не отримував від банку вказані у договорі кредитні кошти.

У зв'язку з наведеним колегія суддів знаходить, що підстав для задоволення позову ОСОБА_7 про визнання недійсним кредитного договору № 5п-1011 від 20 червня 2011 р. немає, тому в задоволенні його позову в цій частині вимог необхідно відмовити.

В іншій частині з рішенням суду про визнання недійсним договору застави депозитного вкладу від 2 грудня 2011 р. колегія суддів погоджується.

Судом було встановлено, що 2 грудня 2011 р. ОСОБА_7 уклав з банком договір про депозитний вклад на суму 550 тис. грн. Цим же числом датований і договір застави вказаного депозитного вкладу в забезпечення виконання кредитного договору від 20 червня 2011 р.

Згідно із висновком почеркознавчої експертизи від 14 липня 2014 р. депозитний договір, укладений між позивачем та банком 2 грудня 2011 р., підписаний самим ОСОБА_7, а у договорі застави цього вкладу підпис від імені ОСОБА_7 в колонці «заставодавець» розділу «реквізити і підписи сторін» у договорі застави № Дз 6-5п-2011 від 2 грудня 2011 р. виконаний не ОСОБА_7, а іншою особою з наслідуванням дійсних підписів ОСОБА_7

ОСОБА_7 категорично заперечує укладання з банком такого договору, інших об'єктивних даних про укладення зазначеного договору чи його виконання матеріали справи не містять.

Виходячи з наведеного, підстав для скасування рішення суду в цій частині колегія суддів не знаходить.

Відповідно до вимог ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про зміну рішення суду першої інстанції з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального і процесуального права в частині вимог про визнання недійсним кредитного договору.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 209, 314, 315, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ПАТ «Брокбізнесбанк» - Малашевського К.Л. задовольнити частково, рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 вересня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_7 до Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» про захист прав споживача змінити.

Скасувати рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 16 вересня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_7 до Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» про захист прав споживача в частині задоволення позову ОСОБА_7 про визнання недійсним кредитного договору від 20 червня 2011 р.

В задоволенні позову ОСОБА_7 до Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк» про визнання недійсним кредитного договору № 5п-2011 від 20 червня 2011 р., укладеного між ОСОБА_7 і ПАТ «Брокбізнесбанк», відмовити.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає чинності з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий :

Судді :