У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,
суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О.,Остапчука Д.О., Савченко В.О.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства «Комерційного банку «Надра» до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про стягнення заборгованості за кредитним договором та за зустрічним позовом ОСОБА_6, ОСОБА_7 до Публічного акціонерного товариства «Комерційного банку «Надра» про припинення договору поруки, за касаційною скаргою ОСОБА_8, яка діє від імені ОСОБА_6 та ОСОБА_7, на рішення апеляційного суду Волинської області від 19 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У березні 2013 року Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» (далі - ПАТ «КБ «Надра») звернулось до суду із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що 18 липня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Комерційний банк «Надра» (далі - ВАТ «КБ «Надра»), правонаступником якого є ПАТ «КБ «Надра», та ОСОБА_9 було укладено кредитний договір відповідно до умов якого, останній отримав кредит у розмірі 76 000 дол. США зі сплатою 14,3 % річних та з кінцевим терміном повернення кредитних коштів до 18 липня 2015 року.

На забезпечення виконання ОСОБА_9 умов кредитного договору, між позивачем та ОСОБА_6, ОСОБА_7 було укладено договір поруки відповідно до умов якого, поручителі взяли на себе зобов'язання солідарно відповідати перед позивачем за належне виконання ОСОБА_9 умов кредитного договору.

Позивач зазначав, що ОСОБА_9 належним чином не виконує умови кредитного договору, внаслідок чого виникла заборгованість, яка станом на 1 березня 2010 року становить 78 911,24 дол. США, що еквівалентно 630 737 грн 54 коп.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив суд стягнути солідарно із відповідачів на свою користь заборгованість за кредитним договором у розмірі 78 911,24 дол. США, що еквівалентно 630 737 грн 54 коп.

У грудні 2013 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 звернулись до суду із зустрічним позовом, мотивуючи його тим, що вимоги банку про стягнення із поручителів заборгованості за кредитним договором є необґрунтованими, оскільки банк скористався своїм правом дострокового стягнення заборгованості за кредитним договором, про що повідомив поручителів 25 березня 2010 року, а тому вважали, що відповідно до вимог ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припинилась.

Посилаючись на зазначені обставини, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 просили суд визнати припиненою поруку ОСОБА_6 та ОСОБА_7 відповідно до кредитного договору від 18 липня 2008 року

Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 січня 2014 року позов ПАТ «КБ «Надра» задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_9 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором у розмірі 630 737 грн 54 коп.

Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Зустрічний позов ОСОБА_6 та ОСОБА_7 задоволено.

Визнано припиненою поруку ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за кредитним договором від 18 липня 2008 року.

Рішенням апеляційного суду Волинської області від 19 березня 2014 року рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 січня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов ПАТ «КБ «Надра» задоволено.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_9, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ПАТ «КБ «Надра» заборгованість за кредитним договором у розмірі 630 737 грн 54 коп.

Вирішено питання про стягнення судових витрат.

У задоволенні зустрічного позову відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_8, яка діє від імені ОСОБА_6 та ОСОБА_7, просить суд касаційної інстанції скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Задовольняючи зустрічний позов ОСОБА_6 та ОСОБА_7, суд першої інстанції виходив із того, що банк скористався своїм правом про дострокове повернення кредиту пред'явивши поручителям у вересні 2012 року письмову вимогу про повернення кредитної заборгованості, чим фактично було змінено строк виконання зобов'язання за договором, а тому звертаючись у березні 2013 року до суду із зазначеним позовом, банком було пропущено строк, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України для пред'явлення вимоги до поручителів.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та стягуючи солідарно із боржника та поручителів заборгованість за кредитним договором, апеляційний суд дійшов висновку, що порука ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не припинилась, оскільки банк не вимагав від поручителів та боржника дострокового виконання зобов'язання в повному обсязі. Крім того, апеляційний суд вважав, що умовами кредитного договору встановлена кінцева дата виконання зобов'язання - 10 липня 2018 року, а тому строк для пред'явлення вимог до поручителів банком не пропущено.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте висновки апеляційного суду не ґрунтуються на нормах матеріального закону та не відповідають наявним у справі доказам.

Частиною 1 статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі.

Частиною 1 ст. 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Судами встановлено, що 18 липня 2008 року між ВАТ «КБ «Надра» та ОСОБА_9 було укладено кредитний договір відповідно до умов якого, останній отримав кредит у розмірі 76 000 дол. США зі сплатою 14,3 % річних та з кінцевим терміном повернення кредитних коштів до 18 липня 2015 року (а. с. 6-9).

Розділом 3 вищезазначеного кредитного договору встановлені права та обов'язки поручителів.

Відповідно до пункту 3.2.1 кредитного договору, ОСОБА_6, ОСОБА_7 взяли на себе зобов'язання солідарно відповідати перед банком за належне виконання ОСОБА_9 умов кредитного договору.

Пунктом 3.2.5 зазначеного договору передбачено, що банк набуває права вимагати від поручителів виконання зобов'язання за умови, якщо в зазначений у договорі строк виконання позичальником зобов'язання в цілому чи в будь-якій його частині не будуть виконані, а також при умові обов'язкового направлення поручителям повідомлення з вимогою виконати зобов'язання позичальника в цілому або в частині.

Згідно із пунктом 8.5 договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання зобов'язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення, і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посиланням на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін - певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК України).

Враховуючи вищезазначені положення норм матеріального закону, судом першої інстанції правильно встановлено, що у договорі поруки не визначено строк після закінчення якого порука є припиненою.

Частиною 4 статті 559 ЦК України зазначено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Судами встановлено, що 11 вересня 2012 року банк надіслав позичальнику та поручителям письмовий лист-вимогу про повернення суми простроченої заборгованості, сплати нарахованих відсотків та пені в розмірі 75 234,90 дол. США. Зазначена заборгованість складається: із заборгованості за відсотками; за основним боргом по кредиту; заборгованість по сплаті пені та штрафу (а. с. 110-114).

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу.

Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання.

Вищезазначеного апеляційний суд не врахував та дійшов до передчасного висновку, що строк дії поруки дорівнює строку дії кредитного договору, на порушення вимог ст. ст. 57, 212 ЦПК України не звернув уваги, що в листах-вимогах про повернення суми простроченої заборгованості банк вимагав від позичальника та поручителів повернення всієї суми заборгованості за кредитним договором.

Враховуючи зазначене, рішення апеляційного суду не може залишатися в силі, допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_8, яка діє від імені ОСОБА_6 та ОСОБА_7, задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Волинської області від 19 березня 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. Гончар

Судді: В.І. Амелін

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко