МАЛИНОВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ ___________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Справа № 1519/2-4333/11
Номер провадження №2/521/527/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року м. Одеса

Малиновський районний суд міста Одеси в складі:

головуючого судді - Жуган Л.В.

при секретарі - Іськовій В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації за користування чужою земельною ділянкою зайнятою із застосуванням насильства та відшкодування моральної шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

До Малиновського районного суду м. Одеси 03.11.2008 року звернулися позивачі ОСОБА_4, ОСОБА_2 до ОСОБА_5 про стягнення грошової компенсації за користування земельною ділянкою, зайнятої із застосуванням насильства та відшкодування моральної шкоди. Обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ОСОБА_4 з 1951 року була землекористувачем, та з 1994 року власником земельної ділянки площею 534 кв.м., розташованої по АДРЕСА_1, що посвідчується договором купівлі-продажу житлового будинку від 12.03.1951 року та держактом серії РІ №467160.

Позивач ОСОБА_2 є землекористувачем земельної ділянки ОСОБА_4 на підставі договору про довічне утримання від 31.10.1995 року.

Відповідачка ОСОБА_3 проживає по сусідству з позивачами у будинку АДРЕСА_1 який їй залишили батьки ОСОБА_6 та ОСОБА_7, будинок збудований на самовільно зайнятій земельній ділянці, із застосуванням колективного насильства проти родини Івоніних у 1971 році. Також у 1974 році батьки відповідачки, на тій же самій земельній ділянці самовільно збудували ще один житловий будинок.

Після розірвання шлюбу у 1987 році, батьки відповідачки поділили між собою спірну земельну ділянку та житлові будинки.

Садибі ОСОБА_6 був присвоєний №58, де він зареєструвався разом із сином.

Садибі ОСОБА_7 був присвоєний №60, де вона разом із дочкою ОСОБА_3 - відповідачкою по справі зареєструвалися.

З підстав цього садиба ОСОБА_7 повинна була обслуговуватись через садибу №58, оскільки для садиби №60 не залишилось фасадної сторони.

Такі обставини були штучно спрямовані на зайняття земельної ділянки ОСОБА_4 12.11.1987 р. подружжя ОСОБА_7 організували колективний напад на садибу ОСОБА_4, внаслідок чого ОСОБА_4 отримала тілесні ушкодження, а подружжя ОСОБА_7 протиправно зайняли усю фасадну частину земельної ділянки ОСОБА_4 в межах площі 203 кв.м., шляхом перенесення огорожі, та потім забудували самовільно захоплену земельну ділянку: кам'яною вигрібною ямою, кам'яними літніми кухнями, гаражем, металевим навісом, тощо, що зробило неможливим проживання ОСОБА_4 у власному домоволодінні.

23.04.1997 року Іллічівський райсуд м. Одеси ухвалив рішення, яким зобов'язав ОСОБА_7 не перешкоджати ОСОБА_4 та ОСОБА_2 відновити проектні межі земельної ділянки ОСОБА_4, та вказане рішення залишилося не виконаним.

18.10.2006 року Приморський районний суд м. Одеси ухвалив рішення, яким зобов'язав ОСОБА_7 демонтувати самочинне будівництво на приватній земельній ділянці ОСОБА_4, однак ОСОБА_7 відмовляється виконувати дане рішення суду.

П'ять років назад ОСОБА_7 одружилася з ОСОБА_8 та переїхала проживати до будинку АДРЕСА_1 а у домоволодінні №60 залишилася проживати відповідачка ОСОБА_3, яка розпоряджається майном та користується захопленою земельною ділянкою ОСОБА_4, та в теперішній час відповідачка почала самочинне будівництво на захопленій у ОСОБА_4 земельній ділянці.

Позивачі вказують, що згідно Закону України «Про оренду землі» від 03.07.1992р. використання землі в Україні є платним, і вартість оренди залежить від її грошової оцінки.

На підставі Довідки УЗР Одеської міськради за 2008 рік грошова оцінка земельної ділянки ОСОБА_4 площею 634 кв.м. складає 1880347 гривень. Тоді грошова оцінка 1 кв.м. буде складати: 1880347:634=3000 грн., та грошова оцінка спірної захопленої земельної ділянки площею 203 кв.м. становить: 203х3000=609000 грн. Позивачі зазначають, що ставка орендної плати за рік Законом встановлюється у розмірі 1% від грошової оцінки земельної ділянки, якою користується орендар, та в даному випадку складає 60900:100=6090 грн. Згідно доповнень до Закону України «Про оренду землі» у м. Одесі, як місцевості з курортною зоною, застосовується коефіцієнт збільшення орендної плати у 3,10 рази, отже остаточна вартість орендної плати відповідачкою за один рік становить 6090грн.х3,10=19000 грн. Враховуючи, що відповідачка по справі безкоштовно користується спірною земельною ділянкою впродовж п'яти років, тому орендна плата за цей час буде складати 19000х5=95000 грн.

В процесі розгляду справи позивач ОСОБА_4 померла ІНФОРМАЦІЯ_1, актовий запис №2864, що підтверджується Свідоцтвом про смерть виданим 18.03.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції.

Правонаступником прав та обов'язків померлої ОСОБА_4 є ОСОБА_2, який в установлено законом порядку прийняв спадщину за заповітом, що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 19.04.2014 року, виданим П'ятою Одеською державною нотаріальною конторою.

На підставі цього до участі у справі, в якості процесуального правонаступництва, в порядку ст.37 ЦПК України, до участі у справі замість співпозивача ОСОБА_4, суд ухвалив залучити ОСОБА_2

З підстав наведених позовних вимог, позивач ОСОБА_2 за остаточно уточненими позовними вимогами від 24.11.2014 року просив суд: стягнути з відповідачки ОСОБА_3 на свою користь 90 000 гривень, у відшкодування матеріальної шкоди, завданої 20-ти річним користуванням чужою земельною ділянкою площею 203 кв.м. та відшкодувати моральну шкоду у розмірі 100000 гривень, яку завдано протиправною поведінкою відповідачки, що призвело до погіршення здоров'я, великих страждань від втрати земельної ділянки, погіршення умов проживання та інші негативні наслідки морального характеру.

Позивач ОСОБА_2 позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, не заперечував проти ухвалення заочного рішення по справі, про що 16.12.2014 року подав до суду відповідну заяву, згідно якої просив розглянути справу за його відсутності.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явилась, повідомлялась судом про дату, час та місце розгляду справи належним чином, про причини своєї неявки суд не сповістила.

Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку поданим доказам, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі, з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що згідно договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного 12.03.1951 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_4, ОСОБА_4 купила житловий будинок у АДРЕСА_1 який збудований на земельній ділянці площею 634 кв.м., згідно сплачуваної ренти-податку за 1950-1951 рр.

На підставі рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів №22 від 06.01.1994 року, ОСОБА_4 було надано земельну ділянку площею 634 кв.м. в постійне користування для обслуговування житлового будинку та господарських споруд по 5-ому Деревообробному провулку, 44, у м. Одесі.

31.12.2002 року ОСОБА_4 було видано державний акт на право приватної власності на землю серії Р1 №467160, згідно якого ОСОБА_4 було передано у власність земельну ділянку площею 0,0634 га за адресою: АДРЕСА_1, для будівництва та обслуговування будинку і господарських будівель.

Згідно договору дарування земельної ділянки, посвідченого 05.12.2003 року державним нотаріусом Першої Одеської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за №6-3626, ОСОБА_4 подарувала, а ОСОБА_2 прийняв в дар земельну ділянку площею 0,0634 га, що знаходиться у АДРЕСА_1

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_4 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим 18.03.2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 2864.

ОСОБА_4 за життя склала заповіт, посвідчений державним нотаріусом П'ятої Одеської державної нотаріальної контори 26.05.2010 року за реєстровим №5-721, згідно якого заповіла все належне їй майно ОСОБА_2

На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом П'ятої Одеської державної нотаріальної контори 09.04.2014 року, зареєстрованого в реєстрі за №3-342, ОСОБА_2 став власником житлового будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування після смерті ОСОБА_4

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Так, за ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Згідно наданих позивачем суду доказів вбачається:

Відповідно до рішення Товариського суду ЖЕУ №73 Іллічівського району м. Одеси від 23.12.1987 року по справі №6 за скаргою ОСОБА_4, проживаючої у АДРЕСА_1, про розбійний колективний напад на її садибу, організований ОСОБА_7, яка проживає у АДРЕСА_2, вбачається, що 12.11.1987 року ОСОБА_7 організувала розбійний напад на садибу одинокої ОСОБА_4 з метою заволодіння її земельною ділянкою. Комісія Сахарного житлового масиву та товариський суд, з виїздом на місцевість, неодноразово вимагали від ОСОБА_7: зняти спірний паркан, встановити його на попереднє місце та повернути ОСОБА_4 її землі. Однак, ОСОБА_7 відмовлялася виконувати ці вимоги.

На підставі цього, Товариський суд ЖЕУ №73 Іллічівського району м. Одеси виніс 23.12.1987 року рішення, згідно якого ОСОБА_7 була оштрафована за самовільне будівництво паркану та самовільну забудову земельної ділянки ОСОБА_4; було зобов'язано ОСОБА_7 припинити самовільне будівництво та перенести спірний паркан на попереднє місце згідно технічного паспорту на домоволодіння №40-Г від 26.03.1971 року, яке належить ОСОБА_7

Рішенням Жовтневого районного суду м. Одеси від 23.11.1994 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про знесення паркану та не перешкоджання в користуванні земельною ділянкою, та за скаргою ОСОБА_7 на рішення виконкому Одеської міської ради народних депутатів №22 від 06.01.1994 року, було зобов'язано ОСОБА_7 знести паркан, встановлений в проїзді довжиною 22 метри та шириною 3,6 метра по АДРЕСА_1, та зобов'язано її не перешкоджати ОСОБА_4 в користуванні земельною ділянкою та проїздом.

Рішенням Іллічівського районного суду м. Одеси від 23.04.1997 року по справі №2-266/07 за позовом ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про усунення перешкод у встановленні паркану та ліквідації хвіртки, було зобов'язано ОСОБА_7 не перешкоджати ОСОБА_2 відновити зруйнований паркан в проїзді довжиною 22 м. та шириною 8,6 м. на межі земельних ділянок по АДРЕСА_1

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 18.10.2007 року по справі №2-896/07 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, яка призначена для проїзду до будинку, було зобов'язано ОСОБА_7 не перешкоджати ОСОБА_2 у користуванні земельною ділянкою довжиною 22 м., шириною 8,6 м., що пролягає між земельними ділянками ОСОБА_7 та ОСОБА_4

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Тобто з аналізу наданих суду доказів вбачається, що виникли спірні правовідносини між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, ОСОБА_2

В процесі розгляду справи ОСОБА_2 неодноразово було роз'яснено його права та обов'язки стосовно доведення обставин вказаних у позові до заявленого відповідача, необхідність надання доказів суду, було попереджено про наслідки не вчинення таких процесуальних дій.

Згідно довідки КП «ОМБТІ та РОН» №9136.64.08 від 14.08.2008 року судом встановлено, що домоволодіння по АДРЕСА_1 з 30.03.1992 року зареєстровано за ОСОБА_7, згідно свідоцтва про право власності, виданого ЖКО Іллічівської райради 13.02.1992 року на підставі Рішення РВК №31 від 24.01.1991 року.

Інших доказів щодо реєстрації права власності на домоволодіння №60 по пров. Деревообробному, у м. Одесі, яке є сусіднім до домоволодіння позивача, суду не надано.

Суд враховує, що за ст. 319 ЦК України власність зобов'язує.

Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Позивачем не було надано суду доказів щодо належності на праві власності чи перебування у користуванні домоволодіння та земельної ділянки по АДРЕСА_1, відповідачу ОСОБА_3

Посилання позивача на положення Закону України «Про оренду землі» щодо вартості безкоштовного користування спірною земельною ділянкою впродовж п'яти років з розрахунку орендної плати є безпідставними.

Згідно ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Оскільки з наданих позивачем доказів не вбачається наявності укладеного між сторонами договору оренди земельної ділянки відповідно до вимог чинного законодавства, а згідно загальних засад цивільного законодавства ніхто не можу бути примушений вчиняти правочин поза своєю волею і за чиїмось примусом, суд вважає, що положення Закону України «Про оренду землі» до спірних правовідносин застосовуватись не можуть.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації за користування чужою земельною ділянкою зайнятою із застосуванням насильства є безпідставними, тому відмовляє в їх задоволенні.

Так, згідно ст. 23 ч.1 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. На підставі ч.2 даної норми ЦК України, моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо членів її сім'ї чи близьких родичів; а також, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Відповідно ст. 23 ч.3 ЦК України, моральна шкода відшкодовується, зокрема, грішми. Як регламентує ч.4 вказаної статті ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування

У відповідності до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 р. визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб.

Враховуючи безпідставність посилань позивача щодо стягнення матеріальної шкоди, як за оренду землі, тобто за користування відповідачем чужою земельною ділянкою зайнятою із застосуванням насильства, не подання доказів в обґрунтування заявленої вимоги про стягнення моральної шкоди та підтвердження причинно-наслідкового зв'язку із моральними стражданнями позивача ОСОБА_2 та неправомірними діями відповідача ОСОБА_3, суд відмовляє у задоволенні вимог щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 100000 грн.

Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, а в задоволенні вимог судом було відмовлено, відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи, відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 61, 209, 212-215, 218 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації за користування чужою земельною ділянкою, зайнятою із застосуванням насильства та відшкодування моральної шкоди - відмовити у повному обсязі.

Рішення може бути оскаржене позивачем в апеляційному порядку до апеляційного суду Одеської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10-ти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: Л.В. Жуган