КОРАБЕЛЬНИЙ РАЙОННИЙ СУД ОСОБА_1
Справа № 488/259/14-ц
Провадження № 2/488/620/14 р.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

03.12.2014 року м. Миколаїв

Корабельний районний суд м. Миколаєва у складі:

головуючого по справі судді Селіщевої Л.І.,

при секретарі Жарліковій Д.О.,

за участю прокурора - Козачина А.М., Малюк А.В.,

представників позивачів ОСОБА_2, ОСОБА_3,

та представників відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом прокурора Корабельного району м. Миколаєва в інтересах держави в особі Миколаївської міської обласної державної адміністрації та Державного підприємства "Миколаївське лісове господарство" до Миколаївської міськради та ОСОБА_6 про визнання незаконним та скасуванння рішення та договору оренди, і повернення земельної ділянки, -

в с т а н о в и в :

У січні 2014 року прокурор Корабельного району м. Миколаєва звернувся до суду із даним позовом в інтересах держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації та Державного підприємства Миколаївське міське господарство, до відповідачів Миколаївської міськради та ОСОБА_6, в обґрунтування якого вказав наступне.

Пунктом 12 розділу першого рішення Миколаївської міськради № 21/38 від 11.10.2012 р. ОСОБА_6 було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 9 435 кв.м. за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, з метою передачі її в оренду строком на 5 років, для будівництва обєктів берегоукріплення, поблизу земельної ділянки по вул. Липовій 4 а у м. Миколаєві.

Пунктом 8 розділу 1 рішення Миколаївської міськради № 23/48 від 20.12.2012 р. було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, та передано ОСОБА_6 в оренду строком на 15 років, земельну ділянку, площею 9 349 кв.м. за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, зарахувавши її до земель іншого призначення, для будівництва та подальшого обслуговування обєктів берегоукріплення, поблизу земельної ділянки по вул. Липовій 4 а.

В подальшому, на підставі вищевказаних рішень, між Миколаївською міськрадою та ОСОБА_6 був укладений договір оренди земельної ділянки від 02.07.2013 р., який був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права.

Прокурор вважає, що зазначені рішення Миколаївської міськради були прийняті із порушенням вимог чинного законодавства, та просить:

● визнати незаконним та скасувати п.8 розділу 1 рішення Миколаївської міськради № 23/48 від 20.12.2012 р.;

● визнати недійсним договір оренди земельної ділянки № 9305 від 02.07.2013 року, який був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11.07.2013 року;

● зобовязати ОСОБА_6 повернути земельну ділянку, площею 0,9349 з кадастровим номером :05:001:0084 у власність держави в особі Миколаївської обласної державної адміністрації та ДП Миколаївське лісове господарство.

В судовому засіданні прокурор збільшив позовні вимоги, та крім вищевказаних позовних вимог, простив також визнати незаконним та скасувати п.12 розділу 1 рішення Миколаївської міськради № 21/38 від 11.10.2012 р.

Представники Миколаївської обласної державної адміністрації та Державного підприємства Миколаївське лісове господарство у повному обсязі підтримали позов з підстав, викладених у позові та просили його задовольнити.

Представник відповідача - Миколаївської міської ради позов визнав у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_6 у судове засідання по справі не з'явилася, про час та місце судового засідання була повідомлена своєчасно та належним чином, причини її неявки суду невідомі. Її представник у судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що відповідачка діяла добросовісно, і у передбачений законом спосіб отримала в оренду спірну земельну ділянку.

Заслухавши пояснення сторін, та дослідивши надані ними письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи із такого.

Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Із наявного у матеріалах даної справи рішення Миколаївської міськради № 21/38 від 11.10.2012 р. вбачається, що пунктом 12 розділу 1 цього рішення, ОСОБА_6 було надано дозвіл на складання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 9 435 кв.м. за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, з метою передачі її в оренду строком на 5 років, для будівництва обєктів берегоукріплення, поблизу земельної ділянки по вул. Липовій 4 а, у м. Миколаєві. Площу земельної ділянки було вирішено уточнити проектом землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

Пунктом 8 розділу 1 рішення Миколаївської міськради № 23/48 від 20.12.2012 р. було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду, та передано ОСОБА_6 в оренду строком на 15 років, земельну ділянку, площею 9 349 кв.м. за рахунок земель міста, не наданих у власність або користування, зарахувавши її до земель іншого призначення, для будівництва та подальшого обслуговування обєктів берегоукріплення, поблизу земельної ділянки по вул. Липовій 4 а. Крім цього, було вирішено передати ОСОБА_6 в оренду строком на 15 років земельну ділянку, площею 9 349 кв.м. для будівництва та подальшого обслуговування обєктів берегоукріплення за цією ж адресою.

В подальшому, 02.07.2013 року між Миколаївською міськрадою та ОСОБА_6 було укладено договір оренди землі № 9305, згідно якого земельна ділянка, площею 9 349 кв.м. була передана в оренду строком на 15 років, без права передачі її в суборенду. Даний договір оренди був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (номер запису 1679489).

Між тим, судовим розглядом встановлено, що спірна земельна ділянка була надана ОСОБА_6 за рахунок земель, що віднесені до земель ДП Миколаївський лісгосп (квартал 43), і в установленому законом порядку вона не була виключена із земель лісового фонду. Дане підтверджується наявними у матеріалах даної справи, та дослідженими у судовому засіданні: експлікацією земельних угідь, картографічними матеріалами, топографічним планом, кадастровим планом земельної ділянки, листом ВО Укрдержліспроект № 715 від 23.10.2013 р., та викопіюванням з планшету лісовпорядкування 2003 року.

Пунктом 5 Прикінцевих положень Лісового кодексу України встановлено, що до одержання в установленому порядку державними лісогосподарськими підприємствами державних актів на право постійного користування земельними лісовими ділянками, документами, що підтверджують це право на раніше надані землі, є планово-картографічні матеріали лісовпорядкування.

Крім цього, судом було встановлено, що у листопаді 2010 року ПП ТАІС-ПІВДЕНЬ в особі його директора ОСОБА_7 зверталося до Миколаївського обласного управління лісового та мисливського господарства із заявою щодо надання висновку щодо погодження на відведення та зміну цільового призначення земельної ділянки, орієнтовною площею 9 900 кв.м., яка розташована в урочищі Жовтневе ДП Миколаївське лісове господарство, у межах м. Миколаєва, з метою послідуючого надання її у довгострокове користування під благоустрій та організацію пляжу. В подальшому ДП Миколаївський лісгосп надало позитивний висновок на можливий відвід вказаної земельної ділянки, та погодило проект землеустрою саме для ПП ТАІС-ПІВДЕНЬ. Згодом власник вказаного підприємства змінився, і ним стала ОСОБА_6, яка як фізична особа не зверталась із заявою про відведення їй спірної земельної ділянки за рахунок земель державного лісового фонду ДП Миколаївське лісове господарство, а відтак будь-які погодження на можливий відвід земельної ділянки їй не надавалися.

Стаття 13 Конституції України визначає, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є обєктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України.

Стаття 1 Лісового кодексу України визначає, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місце-розташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах. Усі ліси на території країни, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави. Незаконне вилучення земель державної власності лісогосподарського призначення та подальша передача їх у приватну власність грубо порушують інтереси держави у сфері ефективного використання земельних та лісових ресурсів, оскільки унеможливлюють реалізацію державної політики по забезпеченню охорони, відтворення та сталого використання земельних і лісових ресурсів з урахуванням екологічних, економічних, соціальних та інших інтересів суспільства.

Згідно ч.4 ст. 122 ЗК України обласні державні адміністрації передають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті.

Відповідно до ч.5 ст. 116 ЗК України передача земельної ділянки в оренду чи у власність допускається лише після вилучення її у попереднього власника чи користувача.

Пунктом 6 частини першої статті 31 Лісового Кодексу України визначено, що обласні державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території приймають рішення про виділення в установленому порядку для довгострокового тимчасового користування лісами лісових ділянок, що перебувають у державній власності, на відповідній території.

Відповідно до ст. 123 ЗК України надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Рішення зазначених органів приймається на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, погодженого комісією з розгляду питань, повязаних з погодженням документації із землеустрою.

Виходячи із такого, суд приходить до висновку, що розпоряджатись спірною земельною ділянкою, яка належить до державної власності, Миколаївська міськрада не мала повноважень.

До того ж, статтею 9 Закону України Про державну експертизу землевпорядної документації визначено, що обовязковій державній експертизі підлягають проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок лісогосподарського призначення.

Із наявної у матеріалах справи інформації Головного управління Держкомзему у Миколаївській області № 5199/200-13 від 03.10.2013 р., вбачається, що проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду ОСОБА_6 для будівництва обєктів берегоукріплення поблизу земельної ділянки по вул. Липовій 4-а, на державну землевпорядну експертизу до Головного управління не надходив.

Частиною 4 статті 20 Земельного кодексу України встановлено, що зміна цільового призначення земель, зайнятих лісами, провадиться з урахуванням висновків органів виконавчої влади з питань охорони навколишнього середовища та лісового господарства.

Оскільки спірна земельна ділянка державного лісового фонду надавалась ОСОБА_6 для цілей, не повязаних із веденням лісового господарства і використання лісових ресурсів, що фактично свідчить про зміну її цільового призначення, то проект відведення мав бути погоджений органом виконавчої влади з питань лісового господарства.

Статтею 152 Земельного кодексу України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється у тому числі шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав та визнання недійсним рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 154 Земельного кодексу України органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування без рішення суду не мають права втручатись у здійснення власником повноважень щодо володіння, користування і розпорядження належною йому земельною ділянкою або встановлювати непередбачені законодавчими актами додаткові обовязки чи обмеження.

Згідно зі ст. 21 Земельного кодексу України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсним рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам.

Статтею 59 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні визначено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої відповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Відповідно до пункту 11 Постанови Пленуму ВСУ Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ від 16.04.2004 № 7, розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викуп) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що Миколаївською міськрадою в односторонньому порядку, всупереч діючому законодавству, з порушенням своїх повноважень, та за відсутності висновку спеціально уповноваженого органу лісового господарства, висновку державної експертизи землевпорядної документації, було вилучено у землекористувача - ДП Миколаївське лісове господарство, спірну земельну ділянку поза волею останнього, та прийнято рішення про розпорядження цією земельною ділянкою, суд вважає, що оспорювані прокурором рішення Миколаївської міськради підлягають визнанню незаконними та скасуванню.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

За такого суд приходить до висновку, що договір оренди, укладений між відповідачами по даній справі Миколаївською міськрадою та ОСОБА_6, який за своїм змістом є правочином, підлягає визнанню недійсним на підставі ч.2 ст. 203 ЦК України як такий, що суперечить цьому кодексу, іншим актам законодавства, а також інтересам держави і суспільства.

Відповідно до статті 16 ЦК України одним із способів захисту судом цивільного права є відновлення становища, яке існувало до порушення.

Враховуючи те, що спірна земельна ділянка була незаконно вилучена у належного користувача ДП Миколаївське лісове господарство, то суд вважає необхідним повернути її у користування останнього.

На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь держави належить стягнути судовий збір.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 7, 10, 11, 214-215 ЦПК України, суд

В и р і ш и в :

Позов задовольнити.

Визнати незаконним та скасувати п.12 розділу 1 рішення Миколаївської міськради № 21/38 від 11.10.2012 р.

Визнати незаконним та скасувати п.8 розділу 1 рішення Миколаївської міськради № 23/48 від 20.12.2012 р.

Визнати недійсним договір оренди земельної ділянки № 9305 від 02.07.2013 року, який був зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 11.07.2013 року.

Повернути земельну ділянку, площею 0,9349 га з кадастровим номером :05:001:0084 у власність держави в особі Державного Підприємства Миколаївське лісове господарство.

Стягнути з Миколаївської міської ради та ОСОБА_6 в прибуток держави судовий збір у розмірі по 121 грн. 80 коп. із кожного.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

СУДДЯ Л.І. Селіщева