Справа № 463/511/14 Головуючий у 1 інстанції: Мармаш В.Я.
Провадження № 22-ц/783/4970/14 Доповідач в 2-й інстанції: Мусіна Т. Г.
Провадження № 22-ц/783/4971/14
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - Мусіної Т.Г.

суддів - Бермеса І.В., Савуляка Р.В.

за участі секретаря - Матяш С.І.

з участю: позивача ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

представника відповідача ОСОБА_4 та третіх осіб ОСОБА_5,

ОСОБА_6- адвоката ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 10 червня 2014 року та за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Личаківського районного суду м. Львова від 10 червня 2014 року у справі позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, ОСОБА_6, про стягнення грошової компенсації вартості спільного майна подружжя,-

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом, уточненим в процесі розгляду справи, до ОСОБА_4 про стягнення грошової компенсації вартості спільного майна подружжя.

Свій позов обґрунтовував тим, що він з відповідачкою по справі - ОСОБА_4 з 12.02.1983р. перебував у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 02.10.2013р. Зазначає, що за час перебування у шлюбі сторонами було придбано нерухоме майно: квартиру АДРЕСА_1, в якій зараз проживає відповідачка з дітьми сторін - ОСОБА_5 та ОСОБА_6, приміщення магазину, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2, яке було продано сторонами у 2013 року, а також рухоме майно, загальною вартістю 323 200 грн.

Позовні вимоги позивача про виділення йому та відповідачці у власність по ? частини квартири АДРЕСА_1 залишено без розгляду відповідно до ухвали Личаківського районного суду м. Львова від 26 березня 2014 року.

В остаточних позовних вимогах позивач просив провести поділ спільного майна подружжя, передавши у власність ОСОБА_4 майно, що є спільною сумісною власністю подружжя та знаходиться у квартирі відповідачки, загальною вартістю 323 200 грн., а в йому присудити грошову компенсацію в розмірі ? від загальної вартості усього майна, що відповідно становить 161 600 грн.

23 травня 2014 року ОСОБА_2 подав до суду заяву про забезпечення його позову, в якій просив:

- в порядку забезпечення позову накласти арешт шляхом заборони вчиняти будь-які дії по відчуженню майна, що знаходиться у квартирі за адресою: АДРЕСА_1;

- в порядку забезпечення позову накласти арешт шляхом забезпечення складення акту арешту майна органами державної виконавчої служби України на все майно (крім речей проживаючих осіб), що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1;

- майно передати на зберігання ОСОБА_4, що проживає за адресою: АДРЕСА_1. У випадку відмови ОСОБА_4 від зберігання майна, передати на зберігання майно ОСОБА_2, що проживає за адресою: АДРЕСА_3.

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 10 червня 2014 року у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову відмовлено.

Ухвалу суду оскаржив позивач ОСОБА_2.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд першої інстанції необґрунтовано та помилково дійшов висновку стосовно недоведеності позивачем реальної загрози втрати майна, що є предметом позову, оскільки ним було подано достатньо доказів про існування такої загрози, зокрема про це свідчить розписка, відповідно до якої відповідачка продала частину майна іншій особі без дозволу позивача.

Просив ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити його заяву про забезпечення позову.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 10 червня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_2 про стягнення грошової вартості спільного майна подружжя - відмовлено за безпідставністю позовних вимог.

Рішення суду оскаржив позивач.

В апеляційній скарзі, посилаючись на неповне з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права, просив рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення його позову.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши доводи осіб, які з'явились у судове засідання, перевіривши законність та обґрунтованість ухвали та рішення суду в межах, передбачених ст.. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

З матеріалів справи вбачається, що сторони у справі - бувше подружжя, шлюб яких розірвано рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 02 жовтня 2013 року у справі № 2/463/972/13. У цьому рішенні не встановлено конкретного часу припинення сторонами шлюбних відносин та ведення спільного господарства.

Судом встановлено, що сторони у період шлюбу набули певне майно та не досягли взаємної згоди щодо його розподілу.

Згідно п. 22 роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Відповідно до положень ст. 71 Сімейного кодексу України Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду.

Відмовляючи у задоволенні позову про стягнення з відповідачки в користь позивача грошової компенсації за його частку у майні, суд правильно прийшов до висновку, що в межах даного позову такі правові підстави відсутні.

Відповідно до ст.. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у розгляді справи.

З матеріалів справи вбачається, що позивач не надав доказів на підтвердження того, що майно вказане ним у переліку із 70 найменувань було придбане в період шлюбу з відповідачкою та взагалі є в наявності.

Переважна частина речей, вказаних позивачем у переліку не мають індивідуальних ознак (наприклад: картини, кришталь, ікони, побутові речі, тощо), окремі речі вказані як антикваріат, хоча доказів цього не надано. У перелік спільного майна позивачем окремим розділом позивач зазначив свій одяг індивідуального користування, який є його особистою власністю, і не може належати до спільного майна відповідно до положень ч.2 ст. 60 Сімейного кодексу, вимог про витребування свого одягу позивач не пред'являв.

Встановлено, що відповідачка в особі її представника заперечує проти вказаного переліку майна та його вартості, вказаної позивачем, а останній клопотання про встановлення вартості спільного майна суду не заявляв. Відповідачка заперечує проти сплати грошової компенсації, не вносила на депозитний рахунок суду суми компенсації, погоджується виключно на поділ спільного майна в натурі, проте позивач таких вимог не пред'являв.

З врахуванням наведеного суд не міг визначити об'єм та вартість спільного майна подружжя на час розгляду справи, тому у суду не було достатніх підстав для забезпечення позову за заявою позивача та були підстави для відмови у позові.

Вказане рішення суду не перешкоджає позивачу звернутися з позовом про поділ спільного майна подружжя в натурі.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, п.1 ч.2 ст.307, п.1 ч.1 ст.312, п.4 ч.1 ст.314, ст.ст. 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Личаківського районного суду м. Львова від 10 червня 2014 року та рішення Личаківського районного суду м. Львова від 10 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20-ти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуючий Т.Г. Мусіна

Судді: І.В. Бермес

Р.В. Савуляк