АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2014 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого: Соколової В.В.

суддів: Головачова Я.В., Нежури В.А.,

при секретарі: Бугаю О.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15.07.2014 у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, встановлення, що було укладено договір довічного утримання та розірвання договору довічного утримання, -

В С Т А Н О В И Л А

04.04.2014 позивач звернулась до суду з вказаним позовом, в якому просила визнати недійсним укладений нею договір купівлі-продажу від 22.03.2013, як такий, що укладений для приховання іншого правочину; встановити, що було укладено договір довічного утримання та розірвати його в зв'язку з невиконанням умов.

В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що вона є особою пенсійного віку та внаслідок поганого стану здоров'я, потребує стороннього догляду. На початку 2013 року відповідач, яка є її племінницею, звернулася до неї з пропозицією забезпечити останню доглядом, харчуванням, матеріальним забезпечення, одночасно, у відповідь, просила відписати їй належну ОСОБА_1 квартиру за адресою АДРЕСА_1. Позивач, погодившись на вказані умови, уклала з відповідачем 22.03.2013 договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, за усно досягнутої умови, що остання буде доглядати за нею. Кошти від продажу квартири ОСОБА_1 не отримувала.

З огляду на викладене, позивач вважає, що між нею та відповідачем фактично було укладено договір довічного утримання, про що свідчить той факт, що умови договору купівлі-продажу не були виконані, відсутні докази отримання ОСОБА_1 грошових коштів, а також, остання досі проживає у вищезгаданій квартирі.

Справа № 752/5102/14-ц
№ апеляційного провадження:22-ц-796/10825/2014
Головуючий у суді першої інстанції: Антонова Н.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Соколова В.В.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15.07.2014 відмовлено в задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, встановлення, що було укладено договір довічного утримання та розірвання договору довічного утримання.

Не погоджуючись з рішенням, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення та ухвалити нове, яким задовольнити позов в повному обсязі. Вважає невірним висновок суду про здійснення розрахунку за договором, оскільки він зроблений лише на підстав аналізу положень договору, при цьому не враховані покази свідків, зокрема, і її покази як свідка, що підтверджують удаваність вказаної угоди.

Заслухавши доповідь судді, пояснення осіб, які з'явилися в судове засідання, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з їх недоведеності, а саме відсутні докази, що 22.03.2013 сторони мали на меті укласти договір довічного утримання, а не купівлі-продажу квартири, оскільки вимога про визнання Договору купівлі-продажу квартири від 22.03.2013 недійсним та розірвання договору довічного утримання є похідними від позовної вимоги про встановлення факту дійсного укладення договору довічного утримання.

Колегія суддів вважає, що такі висновки суду першої інстанції зроблені на підставі повного та об'єктивного дослідження наданих сторонами доказів та в повній мірі відповідають вимогам чинного законодавства.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Судом встановлено, що 22.03.2013 між сторонами був укладений договір купівлі-продажу нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 і зареєстрований в реєстрі за № 180, відповідно до умов якого ОСОБА_1 передала у власність, а ОСОБА_2 прийняла у власність вказану квартиру (а.с.5,63).

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

В силу ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 ЦК України). Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно з п. 2.1. договору продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 404123 (чотириста чотири тисячі сто двадцять три) гривні, які отримані продавцем (позивачем) від покупця (відповідача) під час оформлення цього договору. Підписи сторін під цим договором підтверджують факт повного розрахунку та відсутність будь-яких претензій один до одного.

Як зазначено у п. 4.6 Договору, договір є укладеним з моменту нотаріального посвідчення. Право власності на квартиру у покупця виникає з моменту державної реєстрації права в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, яка здійснюється одночасно з нотаріальним посвідченням цього договору.

Згідно ст. 203 ЦК України, загальними вимогами, додержання яких є необхідним для чинності правочину є: 1. зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6. правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Приписами ч. 1 ст. 215 ЦК України, визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами, щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», за удаваним правочином сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати іншій правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин.

В силу ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Договір довічного утримання (догляду), за яким передається набувачеві у власність нерухоме майно, підлягає державній реєстрації (ст. 745 ЦК України).

В порядку ст.ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

З огляду на зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що саме позивач як сторона, яка діяла під впливом певних обставин, повинна довести наявність цих обставин.

В матеріалах справи містяться письмові пояснення Приватного нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 з яких вбачається, що нотаріусом з'ясовувались дійсні наміри сторін, роз'яснені умови договору купівлі-продажу та його правові наслідки.

При підписанні оспорюваного договору сторони були ознайомлені зі змістом договору, погодилися з ним та особисто поставили свій підпис. Те, що позивач особисто підписала договір купівлі-продажу спірної квартири від 22.03.2013 вона не оспорює.

Зазначені обставини свідчать про усвідомленість позивачем своїх дій при укладенні договору купівлі - продажу квартири. При цьому посилання позивача на те, що вона недостатньо усвідомлювала значення своїх дій та не розуміла правові наслідки укладеного договору, не підтверджено жодними належним та допустимими доказами, а посилання лише на перебування позивача на стаціонарному лікуванні не є тому належним підтвердженням. Тому вказані посилання обґрунтовано не прийняті судом до уваги при винесенні рішення.

Щодо показів свідка ОСОБА_6, то вони правового значення для вирішення даної справи не мають, оскільки вона не була свідком укладення оспорюваного договору та всі обставини їй відомі зі слів позивача ОСОБА_1.

Доводи апеляційної скарги щодо вчинення даного правочину без наміру створення правових наслідків, так як позивач й на сьогоднішній день продовжує проживати в спірній квартирі, та несе всі необхідні витрати на її утримання не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування рішення, оскільки це є, зокрема, реалізація відповідачем свої прав, так як вона не заперечувала певний час проти цього, враховуючи родинні відносини.

Твердження позивача про наявність обіцянки відповідача доглядати за нею, забезпечувати її харчуванням, відповідачем не визнані, не підтверджені належними та допустими доказами, а тому не можуть бути прийняті до уваги суду.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не було надано належних і допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. Разом з тим, апеляційна скарга переважно мотивована неповним з'ясуванням судом обставини справи в зв'язку з відсутністю доказів, що виходячи з положень ЦПК України є обов'язком сторін у справі, зокрема, позивача, а повноваження суду стосуються оцінки наданих сторонами доказів

Отже, суд повно і об'єктивно з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи і заперечення сторін зібраними у справі доказами, яким надав належну правову оцінку. Оскаржуване рішення постановлене з додержанням вимог матеріального і процесуального права, а тому апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 303, 304,307,308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення на рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 15.07.2014 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: