У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2014 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,
суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О.,Остапчука Д.О., Савченко В.О.,
розглянувши в судовому засіданні справу за позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_6 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної шкоди, завданої працівником під час виконання трудових обов'язків, за касаційною скаргою фізичної особи підприємця ОСОБА_6 на рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 22 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2014 року фізична особа підприємець ОСОБА_6 (далі - ФОП ОСОБА_6.) звернулась до суду із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що з 15 листопада 2013 року відповідач працював водієм-експедитором-касиром. У листопаді 2013 року ОСОБА_7 порушив вимоги посадової інструкції, ввів в оману роботодавця з приводу обставин придбання та встановлення на службовий автомобіль сигналізації та сейфу, в результаті чого допустив нестачу ввірених йому грошових коштів в сумі 41 366 грн 88 коп.

Позивачка зазначала, що відповідач відмовляється добровільно відшкодувати завдану їй шкоду, а тому просила суд стягнути з ОСОБА_7 на свою користь 41 366 грн 88 коп. на відшкодування завданої майнової шкоди.

Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 4 червня 2014 року позов ФОП ОСОБА_6 задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ФОП ОСОБА_6 41 366 грн 88 коп. на відшкодування майнової шкоди.

Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 22 липня 2014 року рішення Кіровського районного суду м. Кіровограда від 4 червня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ФОП ОСОБА_6 відмовлено.

У касаційній скарзі ФОП ОСОБА_6, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 324 ЦПК України підставами для касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ФОП ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив із того, що відповідно до вимог ст. ст. 130, 134, 135-1, 137 КЗпП України та відповідно до договору про повну матеріальну відповідальність, відповідач повинен нести відповідальність за завдану позивачці майнову шкоду, яка полягає в неналежному зберіганні ввірених йому під звіт грошових коштів.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції виходив із того, що позивачка не довела наявності підстав для покладення матеріальної відповідальності на працівника, оскільки саме роботодавець не створив працівнику необхідні умови для нормальної роботи та збереження дорученого йому майна, не забезпечив необхідним обладнанням транспортний засіб, що вказує на відсутність вини ОСОБА_7 у вчиненні правопорушення.

Проте з такими висновками апеляційного суду погодитись не можна, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

При ухваленні рішення суд зобов'язаний з'ясувати питання, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини.

Проте висновки апеляційного суду не ґрунтуються на нормах матеріального закону та не відповідають наявним у справі доказам.

Частиною 1 статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Судами встановлено, що 15 листопада 2013 року між ФОП ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено трудовий договір відповідно до умов якого, відповідача прийнято на посаду водія, із покладанням на нього обов'язків експедитора та касира (а. с. 7). Крім того, 15 листопада 2013 року між ФОП ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було укладено договір про повну матеріальну відповідальність працівника (а. с. 8).

Актом інвентаризації грошових коштів від 23 листопада 2013 року встановлено недостачу грошових коштів отриманих ФОП ОСОБА_6 від ОСОБА_7 на суму 41 366 грн 88 коп (а. с. 15). Недостача грошових коштів сталась внаслідок того, що 23 листопада 2013 року під час рейсу до м. Олександрія автомобіль відповідача не був обладнаний сигналізацією та сейфом, кошти з автомобілю були викрадені шляхом пошкодження скла невідомими особами, з приводу чого відкрито кримінальне провадження

Відповідно до п. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей.

Стаття 135-1 КЗпП України встановлює, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт затверджено постановою Державного комітету Ради Міністрів СРСР по праці і соціальних питаннях, Секретаріату Всесоюзної Центральної Ради Професійних Спілок від 28 грудня 1977 року № 447/24.

Згідно з умовами укладеного між ФОП ОСОБА_6 та відповідачем договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність працівник приймає на себе повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження ввірених йому матеріальних цінностей.

Відповідно до пунктів 12, 13 Посадової інструкції експедитора, затвердженої 15 листопада 2013 року ФОП ОСОБА_6, експедитор з перевезень вантажів несе повну матеріальну відповідальність за невідповідність відпущеного (переданого) товару і готівки отриманої у покупця товару (вантажоодержувача) та переданої готівки до каси підприємства. Перевозить у транспорті перевізника отриману за товар підприємства готівку та в кінці кожного робочого дня передає готівку в касу підприємства.

Згідно з абз. 2 п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками", виходячи з вимог ст. 15 ЦПК України суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Якщо шкоду заподіяно кількома працівниками, в рішенні суду має бути зазначено, які конкретно порушення трудових обов'язків допустив кожен працівник, ступінь його вини та пропорційна їй частка загальної шкоди, за яку до нього може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності.

У позовні заяві ФОП ОСОБА_6 посилалася на те, що протиправність поведінки відповідача полягає в тому, що він отримавши кошти на обладнання автомобіля сигналізацією та сейфом повідомив підприємство про встановлення такого обладнання та надав роботодавцю відповідні документи про сплату за придбання обладнання (сигналізації та сейфу) та його встановлення, в результаті чого фактично приступив до виконання своїх посадових обов'язків на автомобілі не обладнаному для забезпечення збереження матеріальних цінностей.

Разом з тим, ОСОБА_7 не забезпечив схоронність ввірених йому коштів, оскільки будучи достовірно обізнаним про відсутність сигналізації та сейфу в службовому автомобілі залишив в ньому кошти, що підтверджується особистими свідченнями відповідача.

Отже, на думку позивача, між протиправною поведінкою відповідача і дійсними збитками ФОП ОСОБА_6 є прямий причинний зв'язок, що встановлено безпосередньо в судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

При цьому у спорах про відшкодування шкоди діє презумпція завдавача шкоди, згідно з якою саме відповідач доводить відсутність своєї вини у завданні шкоди.

У порушення ст. 214 ЦПК України апеляційний суд на такі фактичні обставини справи та доводи позивача уваги не звернув і оцінки їм не дав.

Також з матеріалів справи вбачається, що отримання коштів ОСОБА_7 підтверджується актом інвентаризації грошових коштів від 23 листопада 2013 року, та обставини щодо отримання коштів саме у розмірі 41366,88 грн. відповідачем не заперечувались.

Обов'язок відповідача щодо забезпечення проведення комплексу заходів із збереження грошових коштів встановлений Посадовою інструкцією водія автотранспортного засобу та Посадовою інструкцією експедитора.

Негативний наслідок у вигляді завданої позивачу майнової шкоди шляхом втрати відповідачем грошових цінностей, у зв'язку з порушенням ним службових обов'язків підтверджується вищезазначеним актом інвентаризації грошових коштів.

У порушення вимог ст. ст. 212-214, 315 ЦПК України суд апеляційної інстанції на зазначені положення закону уваги не звернув, не визначився з характером спірних правовідносин, доводів сторін належним чином не перевірив та дійшов передчасного висновку про відмову в задоволенні позову ФОП ОСОБА_6, не з'ясував причинний зв'язок між виникненням шкоди та чи були конкретні дії відповідача прямою причиною втрати грошових коштів.

Враховуючи зазначене, рішення апеляційного суду не може залишатися в силі, допущені судом порушення норм матеріального та процесуального права призвели до неправильного вирішення справи, рішення суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу фізичної особи підприємця ОСОБА_6 задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Кіровоградської області від 22 липня 2014 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. Гончар

Судді: В.І. Амелін

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко