Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

3 грудня 2014 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Гончара В.П., Карпенко С.О., Остапчука Д.О.,

розглянувши у попередньому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Павлоградська міська рада Дніпропетровської області, про відібрання малолітньої дитини, та за зустрічним позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, третя особа Павлоградська міська рада Дніпропетровської області, про визначення місця проживання малолітньої дитини разом з батьком, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У лютому 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що з 1 вересня 1995 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 У 2000 році припинено шлюбні стосунки і 20 лютого 2001 року шлюб між ними було розірвано.

Через деякий час, сторони налагодили свої відносини та стали проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу. ІНФОРМАЦІЯ_1 у них народився син - ОСОБА_6, а ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_7. У вересні 2012 року після суперечки ОСОБА_4 почала проживати окремо від ОСОБА_5 та їхніх дітей. Відтоді діти проживають разом з батьком окремо від матері.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 29 травня 2013 року визначено місце проживання малолітніх дітей ОСОБА_6 і ОСОБА_8 разом із матір'ю ОСОБА_4

Проте, не зважаючи на наявність судового рішення, яким визначено місце проживання малолітніх дітей, син ОСОБА_9 залишився проживати разом із відповідачем. Позивач зазначала, що ОСОБА_5 навмисно не виконує вищезазначене рішення суду, а тому просила відібрати малолітнього сина ОСОБА_6 у відповідача.

У лютому 2014 року ОСОБА_5 звернувся до суду із зустрічним позовом, мотивуючи його тим, що незважаючи на наявність рішення суду, яким визначено місце проживання малолітніх дітей, син ОСОБА_9 не бажає проживати разом із матір'ю, а тому просив суд визначити місце проживання сина ОСОБА_9 разом із ним.

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2014 року, позов ОСОБА_4 задоволено.

Відібрано у ОСОБА_5 малолітню дитину ОСОБА_6

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_5 відмовлено.

Вирішено питання про стягнення судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2014 року рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 лютого 2014 року в частині задоволення позову ОСОБА_4 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення яким у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовлено. У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої доводи неправильним застосуванням судом норм матеріального права та порушенням норм процесуального права

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 335 ЦПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні суду чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

Скасувавши рішення суду першої інстанції та відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_4, суд апеляційної інстанції правильно виходив із того, що до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення ст. ст. 162, 170 СК України, оскільки зазначені положення сімейного законодавства застосовуються лише у разі ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків, жорстокого відношення до дитини, неможливість виконання батьківських обов'язків через наявність хронічних захворювань, експлуатації дитини, а тому обґрунтовано виходив із того, що підстави для відібрання дитини від батька відсутні.

Враховуючи зазначене, оскаржуване судове рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводи касаційної скарги цих висновків не спростовують.

Оскільки з матеріалів справи та змісту касаційної скарги не вбачається порушення судами норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає за необхідне відхилити касаційну скаргу.

Керуючись ст. ст. 332, 336, 337 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 18 серпня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

В.П. Гончар

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук