Справа №: 398/2881/14-ц
Олександрійський міськрайонний суд Кіровоградської області у складі:
судді Нероди Л.М.,
секретарі Черкасовій Ж.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Олександрійської міської ради, за участі третіх осіб: управління Держемагенства в Олександрійському районі Кіровоградської області та ОСОБА_2 про визнання недійсним рішення міської ради та визнання недійсним державного акта про право приватної власності на землю,
У квітні 2014 року до Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області звернувся з позовом ОСОБА_1 до Олександрійської міської ради, за участі третіх осіб: управління Держемагенства в Олександрійському районі Кіровоградської області про визнання недійсним рішення міської ради та визнання недійсним державного акта про право приватної власності на землю.
Позов мотивує тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 19 травня 1992 року, посвідченого ОСОБА_3 державним нотаріусом Першої Олександрійської державної нотаріальної контори, позивач придбав у ОСОБА_4 49/100 частин будинку з належною частиною надвірних будівель в місті Олександрії, провулок Конева, 3 (три). Вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці загальною площею 1 200 кв.м. 22 червня 1996 року Виконавчий комітет Олександрійської міської ради на підставі заяви позивача виніс рішення №238, яким вирішив передати у приватну власність присадибну земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку під №3/1. На підставі цього рішення Виконавчого комітету Олександрійської міської Ради був виданий державний акт про право приватної власності на землю для будівництва та обслуговування житлового будинку під №3/1. Позивач вважає, що у рішенні виконкому, а потім у державному акту помилково зазначено адреса земельної ділянки, необхідно 49/100 частин будинку під №3, а записано будинок №3/1 по провулку М.Конєва в місті Олександрія Кіровоградської області, тому позивач просить визнати недійсним рішення Виконавчого комітету Олександрійської міської Ради №238 від 22.04.1996 року «Про передачу у приватну власність земельних ділянок громадянам міста» в частині передачі у приватну власність присадибної земельної ділянки громадянину ОСОБА_1 розташовану за адресою: місто Олександрія, провулок Маршала Конєва, 3/1 площею 604 кв.м.; визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серії КР виданий Олександрійською міською радою народних депутатів від 24 квітня 1996 року на імя ОСОБА_1 та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за КР №1519; зобовязати управління Держземагенства в Олександрійському районі Кіровоградської області скасувати державну реєстрацію Державного акту на право власності на земельну ділянку серії КР, виданий Олександрійською міською радою народних депутатів від 24.04.1996 року на імя ОСОБА_1 та зареєстрованого в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за КР №1519.
Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі.
Згідно ч. 2 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобовязані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не зявилися в судове засідання без поважних причин.
Відповідач або представник відповідача у судове засідання не зявилися, про час і місце розгляду повідомлялися належним чином.
Відповідно до ст. 224 ЦПК України , у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України.
Вислухавши пояснення представників позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, позовні вимоги не підлягають задоволенню.
Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини.
19 травня 1992 року укладено договір купівлі-продажу посвідчений ОСОБА_3 державним нотаріусом Першої Олександрійської державної нотаріальної контори. За умовами даного договору ОСОБА_1 придбав у ОСОБА_4 49/100 частин будинку з належною частиною надвірних будівель в місті Олександрії, провулок Конева, 3 (три). Вказаний житловий будинок розташований на земельній ділянці загальною площею 1 200 кв.м.
22 червня 1996 року Виконавчий комітет Олександрійської міської ради виніс рішення №238, яким вирішив передати у приватну власність присадибну земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку під №3/1.
На підставі рішення Виконавчого комітету Олександрійської міської Ради був виданий позивачу державний акт про право приватної власності на землю для будівництва та обслуговування житлового будинку під №3/1.
Позивач, під час судового засідання, не звертався з клопотанням про поновлення строків звернення до суду та не вказував на поважність причин пропуску строку звернення до суду, хоча йому було відомо про вищезазначені дані, які вказані у державному акті з 1996 року.
Судом встановлено, що позивачем після придбання житлового будинку цільове призначення земельної ділянки не змінено.
Суд дійшов висновку, що у договорі купівлі-продажу житлового будинку питання щодо набуття прав на землю не врегульовано.
Аналіз норм ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України показує, що окремі їх положення мають однакову спрямованість щодо переходу права на земельну ділянку при виникненні права власності на житловий будинок.
У вищезазначених статтях закріплюються підстави та умови набуття права власності на земельну ділянку під розташованими на ній обєктами нерухомості, які правомірно придбані у власність фізичними або юридичними особами.
Суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу був укладений 19.05.1992 року та державний акт виданий 24.04.1996 року, тому необхідно керуватися нормами Земельного кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року.
Відповідно до ст. 7 Земельного кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року, поряд з постійним (без заздалегідь встановленого строку) передбачено тимчасове користування (короткострокове - до трьох років і довгострокове - від трьох до десяти років).
Згідно ст. 8 Земельного кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року, користування землею на умовах оренди для сільськогосподарських цілей, як правило, мало бути довгостроковим. Для ведення селянського (фермерського) господарства земля надавалася в оренду районною, міською радою.
Також надавалося право громадянам, зокрема, для ведення селянського (фермерського) господарства, ведення особистого підсобного господарства, будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель, у разі одержання у спадщину жилого будинку або його придбання і т. ін., та постійне володіння, яке надавалося колгоспам, радгоспам, іншим державним, кооперативним, громадським підприємствам, установам і організаціям, релігійним організаціям.
Однак, позивач вказує про порушення його прав і інтересів посилаючись на Земельний кодекс України в редакції від 2001 року.
За таких обставин правовідносини, які є предметом спору у даній справі, регулюються названою вище нормою (Земельного кодексі Української РСР від 18 грудня 1990 року), тому, в цьому випадку незастосування зазначеної норми є її неправильним застосуванням у подібних правовідносинах, а відтак підставою для відмови у задоволенні позову.
Виходячи з встановленого ст. 11 ЦПК України принципу диспозитивності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню.
Згідно зі ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи на підставі наданих сторонами доказів.
Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Таким чином, позивач обрав невірний спосіб захисту.
Враховуючи наведене суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.
На підставі викладеного та керуючись ст. 377 ЦК України, ЗК України від 18.12.1990 року, ст. 10, 11, 57, 60, 79, 88, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд, -
ВИРІШИВ:
Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 у повному обсязі.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Кіровоградської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, особи, які не були присутні під час проголошення рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення набирає законної сили відповідно до загального порядку.

СУДДЯ: Л.М. НЕРОДА