Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

12 грудня 2014 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

судді-доповідача - Кеміня М.П.,

суддів - Боднар О.В., Готри Т.Ю.

при секретарі: Чейпеш С.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Мукачівського міського комунального підприємства «Мукачівводоканал» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 15 жовтня 2014 року по справі за позовом Мукачівського міського комунального підприємства «Мукачівводоканал» до ОСОБА_2 про зобов'язання укласти договір, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2014 року Мукачівське міське комунальне підприємство «Мукачівводоканал» (далі по тексту - ММКП «Мукачівводоканал») звернувся до Мукачівського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_2 про зобов'язання укласти договір.

Позовну вимогу обґрунтовано тим, що відповідач користується послугами з водопостачання та водовідведення, які надає позивач.

Позивач неодноразово звертався до відповідача з приводу укладення договору про надання послуг з централізованого постачання холодної води і водовідведення, однак останні відмовляється, що є протиправним.

За таких обставин просив суд зобов'язати ОСОБА_2 укласти з ММКП «Мукачівводоканал» договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води і водовідведення.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 15 жовтня 2014 року у задоволенні даного позову відмовлено.

На дане рішення ММКП «Мукачівводоканал» подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та постановити нове рішення про задоволення позову. Зокрема посилається на помилковість висновку суду про відсутність обов'язку в споживача щодо укладення такого договору.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, вважає що вона підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції ОСОБА_2 проживає за адресою АДРЕСА_1 і вдані квартирі є міське водопостачання та водовідведення, встановлено лічильник води.

Позивач неодноразово звертався до відповідача з листам щодо укладення договору про надання послуг з централізованого постачання холодної води і водовідведення на основі типового договору, однак ОСОБА_2 відмовляється від цього з посиланням на неможливість укладення такого договору через відсутність у нього необхідної документації попереднього власника квартири.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що укладення такого договору є правом, а не обов'язком сторін.

Однак з даним висновком суду першої інстанції щодо мотивів відмови в задоволенні позову не може погодитись колегія суддів зважаючи на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

В даному випадку позивач звернувся до суду із позовною заявою в якій просив саме зобов'язати ОСОБА_2 укласти з ММКП «Мукачівводоканал» договір про надання послуг з централізованого постачання холодної води і водовідведення.

В процесі розгляду справи позивачем не змінювалася дана позовна вимогам в порядку ст. 33 ЦПК України.

Закон України "Про житлово-комунальні послуги" (далі - Закон N 1875-IV від 24 червня 2004 року) визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки.

Аналіз цього Закону дає підстави для висновку, що він належить до нормативного акта спеціальної дії, який регулює відносини, що виникають між виробниками, виконавцями, споживачами у процесі створення, надання та споживання житлово-комунальних послуг.

Разом з тим ст. 4 Закону N 1875-IV від 24 червня 2004 року передбачає, що законодавство України у сфері житлово-комунальних послуг, крім цього Закону, базується на Конституції України і складається з нормативно-правових актів у галузі цивільного, житлового законодавства та інших нормативно-правових актів, що регулюють відносини у сфері житлово-комунальних послуг.

ЦК України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України.

Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627 ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору.

Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Зазначені положення узгоджуються з нормами ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, відповідно до яких підставою недійсності правочинів є суперечність їх актам цивільного законодавства.

Водночас ч. 1 ст. 19 Закону N 1875-IV від 24 червня 2004 року передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Статті 20, 21 цього Закону визначають обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг.

Пунктом 1 ч. 3 ст. 20 Закону N 1875-IV від 24 червня 2004 року передбачений обов'язок споживача укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Цей обов'язок відповідає зустрічному обов'язку виконавця, визначеному п. 3 ч. 2 ст. 21 цього Закону, підготувати та укласти зі споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Форма та зміст (умови) типового договору затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року N 529 "Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій" (далі - постанова N 529).

З аналізу змісту ч. 3 ст. 6, ч. 1 ст. 630 ЦК України, ст. ст. 19 - 21 Закону N 1875-IV від 24 червня 2004 року, постанови N 529 убачається, що умови типового договору, що набули юридично обов'язкового значення в силу актів цивільного законодавства, є обов'язковими для сторін договору, які не мають права відступити від їх положень і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Таким чином, укладення договору на надання житлово-комунальних послуг є обов'язком споживача за умови, якщо запропонований виконавцем послуг договір відповідає типовому договору. Відмова споживача послуг від укладення договору в такому разі суперечить вимогам ч. 3 ст. 6, ст. ст. 627, 630 ЦК України та ст. ст. 19, 20 Закону N 1875-IV від 24 червня 2004 року.

Однак за положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Серед способів захисту, передбачених ст. 16 ЦК України, не зазначено такого способу захисту, як установлення правовідносин (в тому числі шляхом зобов'язання особи до укладення відповідних договорів).

Разом з тим виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов'язків (ст. ст. 3, 6, 12 - 15, 20 ЦК України, ст. ст. 3 - 5 ЦПК України) можна дійти висновку про те, що в разі невизнання споживачем права виробника, (виконавця) послуг на укладення договору про надання житлово-комунальних послуг, який відповідає вимогам типового договору, таке право підлягає захисту судом на підставі п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України шляхом визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов'язкової дії.

Подібного висновку дійшов Верховний Суд України в своїй Постанові №6-110цс12 від 10.10.2012 року, і такий висновок є обов'язковим для всіх судів України (ч.2 ст. 214, ч.1 ст. 360-7 ЦПК України).

Узагальнюючи наведене колегія суддів констатує про помилковість висновку суду щодо відсутності у відповідача обов'язку укласти договір. Разом з тим, позивач в позовній заяві не просить визнати договір укладеним на умовах типового, а ставить питання саме про зобов'язання відповідача укласти такий договір, що не є належним способом захисту, і саме з цих підстав слід відмовити у задоволенні позову.

За таких обставин, рішення суду першої інстанції відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, підлягає зміні в частині правового обґрунтування підстав для відмови в задоволенні позову.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу Мукачівського міського комунального підприємства «Мукачівводоканал» задовольнити частково.

Змінити рішення Мукачівського міськрайонного суду від 15 жовтня 2014 року щодо його мотивувальної частини, а саме правового обґрунтування підстав для відмови в задоволенні позову Мукачівського міського комунального підприємства «Мукачівводоканал».

Резолютивну частину рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, після чого протягом двадцяти днів може бути оскаржене у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції

Суддя-доповідач

Судді