Справа № 2-4647/14
У Х В А Л А

07 липня 2014 року суддя Солом'янського районного суду м. Києва Калініченко О.Б., розглянувши матеріали позовної заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ «МАЮ ПРАВО» до старшого прокурора прокуратури Солом'янського району м. Києва ОСОБА_1, начальника СУ ФР ДПІ у Солом'янському районі ГУ Міндоходів у м. Києві ОСОБА_2 про захист ділової репутації юридичної особи,-

В С Т А Н О В И В :

Представник позивача 27.06.2014 року надіслав позовну заяву, в якій просив зобов'язати старшого прокурора прокуратури Солом'янського району м. Києва ОСОБА_1 спростувати відомості, поширені у письмових запитах, адресованих директору ТОВ «Тріада систем» ОСОБА_3 від 04.06. 2014 року та директору ТОВ «НЕТ.КОМ» ОСОБА_4 від 27.05.2014 року, як такі, що не відповідають дійсності та принижують честь, гідність та ділову репутацію ТОВ «КОМПАНІЯ «МАЮ ПРАВО», а також зобов'язати начальника СУ ФР ДПІ у Солом'янському районі ГУ Міндоходів у м. Києві ОСОБА_2 спростувати відомості, поширені у письмовому запиті, адресованому директору ПП «МІЛЛЬВІЛЛЬ» ОСОБА_5 від 03.06.2014 року, як такі, що не відповідають дійсності та принижують честь, гідність та ділову репутацію ТОВ «КОМПАНІЯ «МАЮ ПРАВО», та стягнути з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача судові витрати.

Відповідно до чинного законодавства України позовна заява є процесуальним документом, який повинен містити в собі: найменування позивача і відповідача, їх місце проживання або знаходження, поштовий індекс, номер засобів зв'язку, якщо такий відомий; зміст позовних вимог; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину або наявність підстав для звільнення від доказування.

Тобто в позовній заяві має містись посилання на те, до кого пред'явлений позов; що саме вимагає позивач (предмет позову); обставини, на яких ґрунтується вимога (матеріально-правова підстава позову); зазначення на докази, що підтверджують ці обставини.

Таким чином, на цій стадії цивільного процесу позивач зобов'язаний виконувати вимоги щодо доведення певного кола фактів, що мають процесуальне значення, для підтвердження наявності права на пред'явлення позову та дотримання процесуального порядку його пред'явлення.

Вивченням матеріалів позовної заяви, встановлено, що вона не відповідає вимогам ст.119 ЦПК України, оскільки в позовній заяві не викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, тобто ті юридичні факти, на основі яких він обґрунтовує свої вимоги щодо зобов'язати відповідачів спростувати відомості, поширені у письмових запитах, як такі, що не відповідають дійсності та принижують честь, гідність та ділову репутацію товариства відповідно до норм матеріального права, які поширюються на спірні правовідносини та на підставі яких, на його думку, необхідно вирішувати дані вимоги і які визначають той засіб захисту права, який він просить застосувати, з зазначенням доказів в підтвердження обґрунтування заявлених вимог.

Так, позивач посилається на те, що 27.05.2014 року та 04.06.2014 року старшим прокурором прокуратури Солом'янського району м. Києва ОСОБА_1 було направлено письмовий запит директору ТОВ «Тріада систем» ОСОБА_3 від 04.06. 2014 року та директору ТОВ «НЕТ.КОМ» ОСОБА_4 від 27.05.2014 року щодо надання інформації та документів за весь період фінансово-господарських операцій даних підприємств з ТОВ «КОМПАНІЯ «МАЮ ПРАВО», а 03.06.2014 року начальником СУ ФР ДПІ у Солом'янському районі ГУ Міндоходів у м. Києві ОСОБА_2 було направлено письмовий запит директору ПП «МІЛЛЬВІЛЛЬ» ОСОБА_5 щодо надання інформації та документів за весь період фінансово-господарських операцій даних підприємств з ТОВ «КОМПАНІЯ «МАЮ ПРАВО».

Однак позивач вважає, що відповідачі відповідними запитами, наводячи обставини та підстави їх направлення адресантам, поширили відомості, які не відповідають дійсності та принижують честь і гідність, ганьблять ділову репутацію ТОВ «КОМПАНІЯ «МАЮ ПРАВО», а саме стверджено зазначили у запитах про ухилення останнім від сплати податків.

Проте, позивач вказує, що така форма викладу є прямим порушенням принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, т. я. діюче законодавство не надає права здійснювати оцінку діям тієї чи іншої особи або безпідставно обвинувачувати ту чи іншу особу у вчиненні правопорушення.

Так,відповідно до абзацу 2 п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» 27.02.2009 року № 1, зокрема, роз'яснено, що під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин.

Разом з тим, представник позивача заявляючи позовні вимоги, просить суд саме зобов'язати відповідачів спростувати поширені відомості, як такі, що не відповідають дійсності та принижують честь, гідність та ділову репутацію ТОВ «КОМПАНІЯ «МАЮ ПРАВО», однак, в свою чергу жодних обставин в обґрунтування приниження честі та гідності товариства, як юридичної особи, а також підстав для визначеного ним способу захисту прав відповідно до норм матеріального права не визначає.

Так, представник позивача, звертаючись до суду за захистом ділової репутації, посилається лише на норму ст.94 ЦК України, яка передбачає право юридичної особи на недоторканість її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на формацію на інші особисті немайнові права, які можуть їй належати.

Проте, вказуючи відповідну підставу позову, позивач не викладає в її обґрунтування обставини, які б підтвердили порушення ділової репутації, а саме ті обставини, як вказує представник позивача, що спричинили заниження престижу, підрив довіри до товариства, а також заподіяли матеріальної шкоди останньому у вигляді упущеної вигоди

Крім того, в п.9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1 роз'яснюється, що відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації.

Між тим, п.11 відповідної постанови вказує, що відповідачем у випадку поширення інформації, яку подає посадова чи службова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов'язків, зокрема при підписанні характеристики тощо, є юридична особа, в якій вона працює. Враховуючи, що розгляд справи може вплинути на права та обов'язки цієї особи, остання може бути залучена до участі у справі в порядку, передбаченому статтею 36 ЦПК.

Однак, звертаючись із заявленими вимоги, представник позивача не обґрунтовує правові підставі та порядок покладення певного зобов'язання саме до визначених ним відповідачів, дії яких щодо поширення інформації були вчиненні при виконанні службових обов'язків від імені певного органу.

Також відповідно до п. 15 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1 при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право.

Проте, враховуючи вищезазначені складові правопорушення, які підлягають обов'язковому дослідженню при розгляді відповідної категорії спору, позивачем не викладено обставин та не зазначено доказів на підтвердження доведення поширеної інформації хоча б одній особі, недостовірність інформації, а тим більше порушує немайнові права юридичної особи або завдає їй шкоди.

До того ж, як вбачається з матеріалів позову, відомості, відносно яких позивач заявляє вимоги про спростування, містяться в запитах, як такі, що обґрунтовують підстави їх направлення відповідача адресантам, що не заперечується представником позивача.

Між тим, як вбачається з інформації, яка міститься у відповідних запитах, їх відповідною підставою стало проведення досудового розслідування у кримінальному провадження, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.212 КК України, в ході якого досудових розслідування проводяться та встановлюються певні обставини для встановлення істини у кримінальному провадженні.

За таких обставин вбачається, що поширення відомостей відповідачами у запитах, відбулося при виконанні ними свої функціональних обов'язків як службових осіб органу досудового розслідування.

Однак, враховуючи вищезазначене, представником позивача не зазначено, з яких обставин він виходив, вважаючи оспорювану інформацію такою, що викладена саме у формі доведеності факту винуватості позивача, та відповідно такою, що негативно впливає на ділову репутацію та діяльність позивача, а й відповідно не зазначив, за яких обставин відповідна інформація, внесена як відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, порушує немайнові права позивача, та за яких обставин як правових підставі суд має право в порядку цивільного судочинства встановити її недостовірність, враховуючи, що дана інформація є предметом дослідження та доказування досудового розслідування в порядку кримінального судочинства.

До того ж, у п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 року № 1 роз'яснюється, що у порядку цивільного чи господарського судочинства не можуть розглядатися позови про спростування інформації, яка міститься, зокрема, у вироках та інших судових рішеннях, а також у постановах органів досудового слідства, висновках судових експертиз, рішеннях органів влади, місцевого самоврядування та інших відповідних органів, атестаційних комісій, рішеннях про накладення на особу дисциплінарного стягнення, для яких законом установлено інший порядок оскарження.

Таким чином, в поданій позовній заяві не окреслений предмет позову, який би характеризував те, на що спрямований позов, не викладені обставини, якими позивач обґрунтовує своє право вимоги до кожного з відповідачів відповідно до норм матеріального права, а саме, які саме права позивача порушені, якими спільними діями відповідачів, який характер мають правовідносини, що виникли між позивачем та кожним з відповідачів саме з приводу даного спору в порядку цивільного судочинства, якими правовими нормами вони регулюються та чим передбачений такий шлях поновлення і яких порушених прав позивача, враховуючи, що ст.16 ЦК України визначений перелік способів захисту порушених прав та інтересів осіб, а право на звернення до суду відповідно до ст.4 ЦПК України притаманне лише особі, яка звертається за захистом своїх порушених прав або охоронюваних законом інтересів.

Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову, а за вказаних обставин для судового розгляду позивачкою не визначені ні суть позовних вимог, ні їх правові підстави, що позбавляє можливості з'ясувати предмет спору та межі доказування.

Тому, оскільки відповідно до ст. 15 цього ж Кодексу суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають саме з правових відносин: цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових, а не з будь-яких суспільних зв'язків, то зазначення вказаних вище обставин за нормами ст. 119 ЦПК України є передумовою відкриття провадження у справі.

Також згідно з чинним законодавством зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину позову щодо порушення прав позивача кожним з відповідачів, є обов'язковими для особи, яка пред'являє позов, оскільки без зазначення доказів, що підтверджують вимоги, суд не може здійснити підготовку справи до розгляду та належним чином провести судове засідання.

Крім того, відповідно до ч.5 ст.119 ЦПК України до позовної заяви додається документ, що підтверджує сплату судового збору, однак в порушення відповідної норми докази сплати судового збору за пред'явлені вимоги до суду не надано.

Так, згідно з ч.1 ст.4 ЗУ «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до ч.1 ст.4 «Про судовий збір» за подання позовної заяви майнового характеру судовий збір сплачується за ставкою - 1 відсоток від ціни позови, але не менше 0,2 розмір мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів заробітної плати.

З огляду на заявлені позивачем вимоги про захист ділової репутації юридичної особи немайнового характеру, судовий збір має бути сплачений відповідно до вимог п.1 ч.6 ст.4 ЗУ «Про судовий збір» за ставкою 0,2 розміри мінімальної заробітної плати з врахуванням встановленого ЗУ «Про бюджет України на 2014 рік» розміру мінімальної заробітної плати, що з 01.01.2014 року складає 1218 грн., тобто 243,60 грн.

За таких обставин, виходячи з вищенаведеного, позивачу необхідно у відповідності до вимог ЗУ «Про судовий збір» з урахуванням предмету позову сплати судовий збір та надати докази на підтвердження сплати, а також викласти обставини в обґрунтування пред'явлених позовних вимог, зазначивши: який характер правовідносин склався між сторонами, які саме права, свободи чи інтереси позивача були порушені та ким саме, яким чином передбачені шляхи їх поновлення, які обставини як правові підстави визначають той засіб захисту права, який він просить застосувати, з посиланням на докази в підтвердження кожної обставини на обґрунтування своїх вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених у ст.ст. 119, 120 цього Кодексу, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків.

Керуючись ст.ст. 119-121 ЦПК України, суддя, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «КОМПАНІЯ «МАЮ ПРАВО» до старшого прокурора прокуратури Солом'янського району м. Києва ОСОБА_1, начальника СУ ФР ДПІ у Солом'янському районі ГУ Міндоходів у м. Києві ОСОБА_2 про захист ділової репутації юридичної особи залишити без руху, надавши строк для виправлення недоліків, який не може перевищувати 5 днів з дня отримання позивачем ухвали, шляхом подачі нової позовної заяви з урахуванням вимог, викладених в ухвалі.

Роз'яснити, що в разі невиконання вимог, зазначених в ухвалі, позовна заява буде вважатися неподаною та повернута позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: