УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і

кримінальних справ у складі:

головуючого Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 03 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У січні 2011 році ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, в обґрунтування вимог посилаючись на те, що у період з 24 грудня 1994 року по 09 червня 2010 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 червня 2010 року шлюб між сторонами розірвано. Позивач зазначав, що в період шлюбу за спільні кошти ним та ОСОБА_4 було придбане наступне майно: автомобіль «Hyundai Accent», 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1; автомобіль «Hyundai Tucson», 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2; гаражний бокс АДРЕСА_1. Після розірвання шлюбу спору щодо поділу спільного майна між сторонами не було, оскільки в кожного з подружжя залишились у користуванні по одному спільно набутому автомобілю. Однак 16 вересня 2011 року відповідач забрала у позивача автомобіль, тому останній просив визнати спільною сумісною власністю подружжя зазначене майно, а також боргові зобов'язання в розмірі 18 000 Євро, отримані від ОСОБА_5 на підставі розписки від 18 серпня 2008 року для придбання автомобіля «Hyundai Tucson», 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2. Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2013 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 кошти в розмірі 64 020 грн, що еквівалентно 6 000 Євро, на підставі розписки від 18 серпня 2008 року. Крім того, уточнивши вимоги, позивач просив визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/2 частини спільного сумісного майна подружжя в порядку його поділу; встановити факт виконання позивачем 1/2 частини боргових зобов'язань перед ОСОБА_5 за рахунок власних коштів у розмірі 9 000 Євро; встановити факт, що 1/2 частина боргових зобов'язань перед ОСОБА_5 у розмірі 9 000 Євро є особистим борговим зобов'язанням ОСОБА_4; встановити факт, що стягнуті з позивача на підставі рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2013 року кошти в розмірі 64 020 грн, що еквівалентно 6 000 Євро, відповідає сумі особистих боргових зобов'язань ОСОБА_4 перед ОСОБА_5; стягнути на користь позивача з відповідача, за рахунок належної ОСОБА_4 частини спільного сумісного майна подружжя, кошти в розмірі 64 020 грн, що еквівалентно 6 000 Євро, які стягнуті з позивача на підставі рішення Фастівського міськрайонного суду Київської області від 04 листопада 2013 року; стягнути з ОСОБА_4 на користь позивача грошову компенсацію 1/2 частини спільного сумісного майна подружжя в розмірі 142 110 грн 80 коп.; визнати за ОСОБА_4 право власності на спільне сумісне майно подружжя.

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 13 березня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 03 червня 2014 року, позов задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 грошову компенсацію належної йому частки в спільному сумісного майна подружжя в розмірі 60 000 грн. У решті позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_3 просить скасувати вказані рішення суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду в частині визначення розміру та обсягу стягнутої компенсації частки в спільній сумісній власності подружжя і направити справу в цій частині на новий судовий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на невідповідність висновків судів обставинам справи, неправильне застосування судами норм матеріального права, порушення норм процесуального права.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судові рішення таким вимогам закону не відповідають.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився й апеляційний суд, виходив із того, що автомобіль «Hyundai Accent», 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, автомобіль Hyundai Tucson, 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2, та гаражний бокс АДРЕСА_1, придбано сторонами в період шлюбу та даний факт сторонами не заперечується, тому вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя. Проте, оскільки майно було придбане відповідачем за кошти, отримані нею за договором позики та на її утриманні залишилася неповнолітня дитина, а позивач у період шлюбу тривалий час не отримував доходу, суди дійшли висновку про відступлення від рівності часток у спільному сумісному майні подружжя на користь ОСОБА_4 та про стягнення з останньої на користь позивача компенсації його частки в спільному майні в розмірі 60 000 грн.

Проте, з такими висновками судів погодитись не можна, оскільки суди дійшли їх з порушенням норма матеріального та процесуального права.

Судами встановлено, що з 24 грудня 1994 року по 09 червня 2010 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували в зареєстрованому шлюбі (т. 1, а.с. 22, 23).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 09 червня 2010 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 розірвано (т. 1, а.с. 23).

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 14 вересня 2010 року стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 аліменти на неповнолітнього сина ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, в розмірі 470 грн 50 коп. щомісячно, починаючи з 15 липня 2010 року і до досягнення дитиною повноліття (т. 1, а.с. 24).

Також судами встановлено та не заперечується сторонами, що в період шлюбу сторони придбали наступне майно, автомобіль «Hyundai Accent», 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, вартість якого становить 51 118 грн 63 коп.; автомобіль «Hyundai Tucson», 2008 року випуску, д.н.з. НОМЕР_2, вартість якого складає 120 536 грн; гаражний бокс АДРЕСА_1, вартість якого становить 112 567 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Крім того, відповідно до висновку Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 21 червня 2013 року № 7851/12- 42 ринкова вартість гаражного боксу АДРЕСА_1, становить 112 567 грн (т. 2, а.с. 92-123).

Згідно з висновком Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 03 жовтня 2012 року № 7850/12- 54 ринкова вартість автомобіля «Hyundai Accent», 2006 року випуску, д.н.з. НОМЕР_1, складає 51 118 грн 63 коп. (т. 2, а.с. 163-168).

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 2 ст. 60 СК України).

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Частиною 1 ст. 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до ч. 3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї.

Із наведених вище положень закону вбачається, що незалежно від того, чи мав один з подружжя самостійний заробіток (дохід) майно, набуте за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності; кошти, отримані за договорами, що укладені одним із подружжя в інтересах сім'ї також є об'єктом права спільної сумісної власності, тому частки подружжя в такому майні є рівними.

Суди залишили поза увагою положення ст. 65 СК України, згідно з яким договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Тому дружина та чоловік незалежно від припинення шлюбу мають рівні права та обов'язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна, зокрема за договорами позики.

За таких обставин, суди не врахували, що кошти, одержані ОСОБА_3 та ОСОБА_4 за договорами позики, були використана в інтересах та для потреб сім'ї; не встановили, який розмір коштів на виконання договорів позики сторонами було сплачено в період шлюбу, а який після розірвання шлюбу, оскільки кошти сплачені в період шлюбу є спільною сумісною власністю.

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

У п. 30 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» Верховний Суд України роз'яснив, що при вирішення спору про поділ майна подружжя, суд згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 70 СК України в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення, а також інтереси неповнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують є недостатнім для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування).

Суд першої інстанції, з висновком якого погодився й апеляційний суд, не з'ясував, чи є істотні обставини, за наявності яких можливо відступити від рівності часток подружжя; не врахував доводів відповідача про те, що він приймає участь у матеріальному утриманні сина та не надав належної оцінки та не спростував їх; не зазначив конкретних мотивів та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у спільному майні; не з'ясували обсяг виконання кожним з батьків своїх обов'язків щодо утримання дитини; не з'ясували, чи сплачує позивач аліменти на дитину та їх розмір, а також не з'ясували обсяг забезпечення дитини та чи достатньо його для її фізичного та духовного розвитку.

Доказів щодо інших істотних обставин, перелік, яких міститься у ч. 2 ст. 70 СК України, які б містили підстави для відступлення від засад рівності часток подружжя при поділі спірного будинку суду не надано.

Крім того, у порушення вимог ст. ст. 11, 212, 213, 215 ЦПК України суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову та відступлення від рівності часток у спільному сумісному майні подружжя на користь ОСОБА_4 і стягнення з останньої на користь позивача компенсації його частки в спільному майні в розмірі 60 000 грн, не визначив розмір часток у спільному майні кожного з подружжя, не визначив правовий режим майна та залишив його в спільній сумісній власності сторін, при цьому стягнувши на користь позивача з відповідача компенсації його частки в майні; не розглянув всі позовні вимоги та фактично не здійснив поділ спільного сумісного майна подружжя.

Апеляційний суд, перевіряючи законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, в порушення вимог ст. ст. 303, 315 ЦПК України вказані порушення суду не усунув, належним чином не перевірив доводи апеляційної скарги та не спростував їх, тому дійшов передчасного висновку про залишення рішення суду без змін.

Відповідно до ч. 1 ст. 338 ЦПК України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи.

Оскільки судами допущені порушення норм матеріального та процесуального, рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду не можуть вважатись законними та обґрунтованими і підлягають скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 13 березня 2014 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 03 червня 2014 року скасувати, справу направити на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П. Гончар

Судді: В.І. Амелін

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук

В.О. Савченко