АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1794/14 Справа № 2-645/11 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Міхеєва В.Ю.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2014 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого Міхеєвої В.Ю.

суддів Гайдук В.І., Ремеза В.А.

при секретарі Бондаренко В.В.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську

апеляційні скарги ОСОБА_2 та представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5

на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2013 року по справі

за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_2 про визнання квартири загальним сумісним майном та визнання права власності на 1/2 частину квартири як загального сумісного майна і на 1/6 частину квартири в порядку спадкування за законом; за зустрічними позовами ОСОБА_3 до ОСОБА_2 та ОСОБА_6 про визнання права власності на 2/3 частини квартири в порядку спадкування за заповітом; ОСОБА_2 до ОСОБА_6 про визнання права власності на 1/3 частину квартири в порядку спадкування за законом,-

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2010 року ОСОБА_6 звернулась з даним позовом, неодноразово уточнюючи свої вимоги, в остаточній редакції позову, поданій у липні 2013 року, просила визнати квартиру АДРЕСА_1 сумісною власністю ОСОБА_7 та ОСОБА_6, придбану за спільні доходи (грошові кошти) від заощаджень, пенсій, загальної позики, вкладених у придбання квартири за договором купівлі-продажу від 01 червня 1999 року, оформленого на ОСОБА_7 та визнати за нею право власності на 1 / 2 частину спірної квартири як на частину спільної власності, визнавши частки у спільному майні рівними, тобто по 1/ 2, виходячи зі ступеню їх з померлим трудової участі; а також визнати за нею право власності на 1/6 частину спірної квартири в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка ОСОБА_7, померлого 12 жовтня 2009 року, а всього на 2/3 частки квартири.

Відповідачки ОСОБА_3, ОСОБА_2 у квітні 2011 року звернулися із зустрічним позовом до ОСОБА_6 про визнання за ними в порядку спадкування за законом після смерті батька права власності на спірну квартиру по 1/ 3 частині за кожною (а.с.46-47).

В подальшому ОСОБА_3 у жовтні 2013 року уточнила свої вимоги та подала позов до ОСОБА_2 та ОСОБА_6, у якому просила визнати за нею право власності на 2/3 частини спірної квартири в порядку спадкування за заповітом після смерті ОСОБА_7

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_6 були задоволені.

Позовні вимоги ОСОБА_3 та ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_3, ОСОБА_2 по 1/6 частині квартири в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_7

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі та частково відмовити у позові ОСОБА_6, визнавши за останньою право власності на обовязкову долю в спадщині як за непрацездатною дружиною, тобто на 1/6 частину.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_3 ОСОБА_8, посилаючись на порушення норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3 та частково відмовити у позові ОСОБА_6, визнавши за відповідачкою право власності на обовязкову долю в спадщині як за непрацездатною дружиною, тобто на 1/6 частину.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, апеляційна скарга представника ОСОБА_3 ОСОБА_8 частковому задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до договору купівлі-продажу від 01 червня 1999 року ОСОБА_7 за 4712 грн. купив у ОСОБА_9 квартиру АДРЕСА_1 (а.с.9).

Комунальним підприємством «Нікопольське міжміське бюро технічної інвентаризації» 03 червня 1999 року право власності на зазначену квартиру було зареєстроване за ОСОБА_7 (а.с.9, на звороті, 10).

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 06 листопада 1999 року уклали шлюб, про що в книзі реєстрації актів про одруження було зроблено відповідний запис, що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а.с.6).

ОСОБА_7 помер 12 жовтня 2009 року (а.с.14).

Після його смерті відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_1. Спадкоємцями першої черги є дочки ОСОБА_2, ОСОБА_3 та дружина померлого ОСОБА_6

Задовольняючи в повному обсязі позовні вимоги ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з тих обставин, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 перебували у фактичних шлюбних відносинах з квітня 1999 року та що спірна квартира була ними придбана за сумісні доходи (грошові кошти) від накопичень, пенсій, сумісного займу та є їх сумісною власністю.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів не може погодитися, оскільки вони не відповідають обставинам справи, що відповідно до п.3 ч.1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду.

Відповідно до розяснень, що містяться в п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сімю України» від 12 червня 1998 року №16 (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сімєю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватися згідно з п.1 ст.17 закону «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням п.5 постанови Пленуму Верховного Суду «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22грудня 1995 року №20.

Правила стст.22, 28, 29 КпШС в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно із ч.1 ст.17 закону «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Частиною 2 ст.112 ЦК Української РСР 1963 року визначено, що сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. За змістом п.5 постанови Пленуму ВС від 22 грудня 1995 року №29 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), розглядаючи позови, повязані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю є не лише майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 закону «Про власність», ст.22 КпШС), а й майно, придбане внаслідок спільної праці членів сімї, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що обєдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 стст.17, 18, п.2 ст.17 закону «Про власність»), тощо.

Отже, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є обєктом їхньої спільної сумісної власності, якщо:

1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сімї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, обєднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету);

2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У звязку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сімєю, слід установити не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Сам факт перебування у фактичних шлюбних відносинах без установлення ведення спільного господарства, побуту та бюджету не є підставою для визнання права власності на половину майна за кожною зі сторін. Тільки в разі встановлення цих фактів положення ч.1 ст.17 закону «Про власність» вважається правильно застосованим.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив з тих обставин, що ОСОБА_7 і ОСОБА_6 познайомилися у лютому 1999 року, почали проживати разом з 20 квітня 1999 року та 01 червня 1999 року придбали спірну квартиру за сумісні кошти, зокрема, накопичення з пенсій, позики.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, посилаючись як на підтвердження доводів позивачки про отримання коштів у борг для купівлі квартири, на пояснення свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, які зазначили, що ОСОБА_6 позичала на купівлю квартири 1000 грн. та 300 доларів США, не взяв до уваги вимоги ст. 375 ЦК України в редакції 1963 року, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, згідно якої договір позики на суму понад пятдесят карбованців повинен бути укладений у письмовій формі.

Докази укладення ОСОБА_6 письмових договорів позики матеріали справи не містять.

Необґрунтованими вважає колегія суддів висновки суду щодо придбання квартири ОСОБА_7 і ОСОБА_6 за спільно накопичені кошти від отримання пенсій.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 перебуває на обліку в Управлінні пенсійного фонду України в м. Нікополі та Нікопольському районі з 01 червня 2005 року, що підтверджується довідкою УПФУ у м. Нікополі та Нікопольському районі від 26 березня 2013 року № 2774 (а.с.140).

До цього часу ОСОБА_6 перебувала на пенсійному обліку в Росії, куди періодично виїжджала для отримання пенсії, та у період з 01 січня 1998 року по 30 квітня 2000 року розмір її пенсії дорівнював 119 російських рублів щомісячно.

Суду не надано доказів, що в період з квітня 1999 року по 01 червня 1999 року позивачка знімала певні суми коштів з пенсійного рахунку для купівлі квартири.

Згідно інформації ПАТ «Державний ощадний банк України» ОСОБА_7 отримував пенсію у ТВБВ № 10003/0466 по рахунку № 146507 та у період з січня 1999 року по 01 червня 1999 року ним було отримано з рахунку 1040 грн. (а.с.134-136).

Крім того, з видаткових валютних ордерів, виданих на імя ОСОБА_7, убачається, що ОСОБА_7 у листопаді 1998 році було куплено 200 доларів США (а.с.75).

Договір купівлі-продажу спірної квартири від 01 червня 1999 року, на підставі якого право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ОСОБА_7, ОСОБА_6 не оспорювався.

Ті обставини, що ОСОБА_6 для купівлі спірної квартири витратила належні їй 300 доларів США, не можуть бути підставою для визнання за нею права власності на 1/ 2 частину квартири, оскільки вартість квартири у чотири рази перевищувала зазначену суму.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов висновку про визнання квартири АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю ОСОБА_7 і ОСОБА_6 без достатніх правових підстав, і спір підлягає вирішенню, виходячи з належності квартири на праві особистої власності спадкодавцю ОСОБА_7

Позовні вимоги ОСОБА_3 в частині визнання за нею права власності на 2/3 частини спірної квартири в порядку спадкування за заповітом, складеним ОСОБА_7 28 травня 2009 року на її користь, є безпідставними, оскільки даний заповіт був скасований (і не відновлений) наступним заповітом від 19 серпня 2009 року, яким ОСОБА_7 заповідав все своє майно, що буде належати йому на день його смерті, ОСОБА_3 та ОСОБА_6 (а.с.126, 130).

В подальшому, 27 серпня 2009 року ОСОБА_7 нотаріально посвідченою заявою скасував складений ним заповіт від 19 серпня 2009 року (а.с.128).

Тому, спадкування повинно відбуватися за законом.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Оскільки спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_7 є сторони у справі його дочки ОСОБА_3, ОСОБА_2 і дружина ОСОБА_6, тому кожній з них після смерті спадкодавця повинно належати по 1/3 частині спірної квартири.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5 задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 24 грудня 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позовні вимоги ОСОБА_6 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити у повному обсязі.

Визнати за ОСОБА_6, ОСОБА_2,

ОСОБА_3 право власності в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_7, померлого 12 жовтня 2009 року, по 1/3 частині квартири АДРЕСА_1, за кожною.

У задоволенні інших позовних вимог ОСОБА_6 та ОСОБА_3, відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржене шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді