Справа №6-40/14
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2014 року м. Київ

Солом'янський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Г.О. Козленко,

за участю секретаря - Гораєвської А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_1, заінтересовані особи: Шевченківське РУ ГУ МВС України в м. Києві, Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві про зміну способу і порядку виконання рішення суду в справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві про звільнення майна з-під арешту,-

встановив:

До Солом'янського районного суду м. Києва звернулась представник ОСОБА_1 з заявою про зміну способу і порядку виконання рішення суду та просив змінити спосіб та порядок виконання рішення Солом'янського районного суду м. Києві від 18.04.2013 у справі №2-1806/13(760/3031/13ц) за вищевказаним позовом шляхом зазначення у резолютивній частині рішення суду заходів примусового виконання по відношенню до боржника, а саме: «зобов'язати Шевченківське РУ ГУ МВС України в місті Києві звільнити з-під арешту квартиру АДРЕСА_1 яка належить на праві власності ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н., ІПН НОМЕР_1, накладеного 13.03.2012 ТВМ-3 Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві на підставі постанови к/с 10-24171 від 07.03.2012».

В обґрунтування заяви зазначила, що постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві відмовлено у прийнятті до провадження з примусового виконання виконавчого документу та повернуто виконавчий лист стягувачу на підставі п.8 ч.1 ст.26 ЗУ «Про виконавче провадження», зокрема, того, що виконавчий документ не передбачає вжиття заходів примусового характеру, а лише констатує факт звільнення з-під арешту майна. У зв'язку з чим вважає, що за таких обставин потрібно змінити спосіб та порядок виконання рішення.

В судовому засіданні представник позивача підтримала вимоги заяви та просила її задовольнити.

Інші сторони по справі в судове засідання не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином про причини неявки суду не повідомили.

Суд, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги заяви, застосувавши до зазначених правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступне.

12.02.2013 ОСОБА_1 звернулася до Солом'янського районного суду м. Києва з позовною заявою до Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві про скасування арешту з майна, згідно якої просила: скасувати арешт нерухомого майна за адресою: АДРЕСА_1, накладеного 13.03.2012 ТВМ-3 Шевченківського РУ ГУ МВС України у м. Києві (слідчий Данко Ю.М.) на підставі постанови к/с 10-24171 від 07.03.2012 та вилучити запис про «Арешт від 13.03.2012 року» щодо обтяження нерухомого майна - квартири за адресою: АДРЕСА_1 із Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (а.с.2-5).

Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 18.04.2013 вищевказаний позов задоволено та звільнено з-під арешту кв.53, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Лєбєдєва-Кумача, 6, яка належить на праві власності ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ІПН НОМЕР_1, накладеного 13.03.2012 ТВМ-3 Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві на підставі постанови к/с 10-24171 від 07.03.2012 (а.с.55-59). За наслідками винесеного рішення судом було видано виконавчий лист № 2-1806/13, який в подальшому позивач звернула до виконання.

Постановою старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві відмовлено у прийнятті до провадження з примусового виконання виконавчого документу та у відкритті виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-1806/13. Як встановлено під час розгляду справи, постанова про відмову у відкритті виконавчого провадження не була оскаржена заявником а ні до начальника відповідного органу державної виконавчої служби, якому він безпосередньо підпорядкований, а ні до відповідного суду в 10-денний строк з моменту її одержання.

Суд першої інстанції вирішував спір про скасування арешту з майна в межах заявлених позивачем позовних вимог.

Відповідно до ст.1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно ст.ст.2-4 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом порушених або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Компетенція судів щодо розгляду цивільних справ передбачена ст.15 ЦПК України.

Згідно ч.1 ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо: захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Тому суд зобов'язаний встановити наявність правовідносин сторін, що ґрунтуються на нормах чинного законодавства.

Виходячи з обставин справи вбачається, що позивач звернулася до суду з вимогами про скасування арешту майна та її позов був задоволений шляхом звільнення майна з-під арешту.

Стаття 15 ЦК України визначає, що кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Відповідно до ст.12 ЦК України, особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права.

Предметом позову є та його частина, яка характеризує матеріально-правову вимогу позивача до відповідача, щодо якої він просить ухвалити судове рішення (зміст позовних вимог - п.3 ч.2 ст.119 ЦПК України).

Статтєю 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Тобто вибір способу захисту особистого права, належить позивачу. Разом із тим, особа, право якої порушено, може обрати як загальний, так і спеціальний тобто різноманітні способи захисту свого права, визначені законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Власнику порушеного, оспорюваного або не визнаного права надається можливість певного вибору способу захисту свого порушеного права.

Відповідно положень Пленуму Верховного суду України "Про судове рішення у цивільній справі" від 18.12.2009 № 14, зазначено, що відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до статті 19 Конституції України, статті 1 ЦПК України та з урахуванням положення ч.4 ст.10 ЦПК України вийти за межі заявлених вимог (вирішити незаявлену вимогу, задовольнити вимогу позивача у більшому розмірі, ніж було заявлено) суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом.

Зміна способу і порядку виконання рішення суду полягає у заміні одного заходу примусового виконання іншим. У статті 5 ЗУ «Про виконавче провадження» при зазначенні повноважень державного виконавця акцент зроблений на тому, що державний виконавець здійснює необхідні заходи щодо своєчасного і повного виконання рішення у спосіб і порядок, визначені виконавчим документом. Це означає, що захід примусового виконання визначається зазначеним Законом чи судом (при виконанні виконавчого листа) і змінюватись державним виконавцем з його ініціативи не може. Державний виконавець самостійно визначає спосіб виконання, якщо він не встановлений у резолютивній частині рішення суду. Проте, за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, державний виконавець за власною ініціативою або за заявою сторін, а також самі сторони мають право звернутися до суду, який видав виконавчий документ, із заявою про встановлення способу виконання в порядку ст.33 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст.373 ЦПК України, за наявності обставин, що утруднюють виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім'ї, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), за заявою державного виконавця або за заявою сторони суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає питання про відстрочку або розстрочку виконання, зміну чи встановлення способу і порядку виконання рішення в судовому засіданні з викликом сторін і у виняткових випадках може відстрочити або розстрочити виконання, змінити чи встановити спосіб і порядок виконання рішення. Тобто у вищевикладеній нормі визначена винятковість випадків за якими суд може розглядати питання про зміну чи встановлення способу і порядку виконання рішення.

Зміна способу і порядку виконання рішення суду допускається у виняткових випадках і полягає в заміні одного заходу примусового виконання іншим, а також у зміні черговості здійснення дій, направлених на виконання рішення суду тощо.

Заходами примусового виконання рішень відповідно до ст.4 Закону України «Про виконавче провадження» є:

1) звернення стягнення на майно боржника;

2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника;

3) вилучення у боржника і передача стягувачеві певних предметів, зазначених у рішенні;

4) інші заходи, передбачені рішенням.

Єдиною підставою для зміни чи встановлення способу і порядку виконання є наявність обставин, що ускладнюють виконання рішення. Примірний перелік, що не є вичерпним, підстав для відстрочки і розстрочки виконання, зміни чи встановлення способу і порядку виконання міститься в ст.373 ЦПК України, зокрема ними є хвороба боржника або членів його сім'ї, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо. Ці обставини об'єднуються їх об'єктивним та надзвичайним характером, незалежністю їх настання та перебігу від волі боржника, причинним зв'язком між настанням цих обставин та ускладненням виконання рішення.

Тобто, для зміни способу і порядку виконання рішення, підставами є обставини, які унеможливлюють виконання рішення суду за наявності виняткового випадку для розгляду питання про зміну чи встановлення способу і порядку виконання рішення і залежно від обставин справи та обґрунтованості їх доказами.

Представник ОСОБА_1 звертаючись до суду з заявою про зміну способу і порядку виконання рішення суду, просить змінити спосіб та порядок виконання рішення Солом'янського районного суду м. Києві від 18.04.2013 у справі №2-1806/13(760/3031/13ц) шляхом зазначення у резолютивній частині рішення суду заходів примусового виконання по відношенню до боржника, а саме: «зобов'язати Шевченківське РУ ГУ МВС України в місті Києві звільнити з-під арешту квартиру АДРЕСА_1 яка належить на праві власності ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1 р.н., ІПН НОМЕР_1, накладеного 13.03.2012 ТВМ-3 Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві на підставі постанови к/с 10-24171 від 07.03.2012». Тобто просить фактично змінити рішення суду, шляхом викладення іншої резолютивної частини рішення, що не передбачено ст.373 ЦПК України та іншим чинним законодавством.

Аналізуючи та підсумовуючи вищевказані норми, необхідно зазначити, що під зміною способу і порядку виконання рішення слід розуміти вжиття судом нових заходів для реалізації рішення. Ці заходи повинні забезпечити виконання конкретного судового рішення і не виходити за межі позовних вимог або змінювати рішення, шляхом викладення іншої резолютивної частини рішення суду. Постановляючи ухвалу про зміну способу виконання рішення, суд не може змінювати зміст цього рішення. Суд позбавлений права змінювати чи ухвалювати фактично нове рішення, маскуючи такі дії постановленням ухвали про зміну, встановлення способу і порядку виконання рішення. Суд не може встановити новий спосіб захисту порушеного права, дії суду щодо зміни чи встановлення способу і порядку виконання повинні бути спрямовані лише на забезпечення виконання резолютивної частини рішення, відповідати його меті, не спотворювати його змісту.

Виходячи з вищевикладеного, судом не встановлено обумовлених обставин та підстав для зміни чи встановлення способу і порядку виконання рішення суду, у зв'язку з чим заява представника ОСОБА_1 задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.15,16 ЦК України, ЗУ «Про виконавче провадження», ст.ст.1, 2-4, 11, 15, 208-210, 373 ЦПК України, суд, -

ухвалив:

В задоволенні заяви ОСОБА_1, заінтересовані особи: Шевченківське РУ ГУ МВС України в м. Києві, Відділ примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у м. Києві про зміну способу і порядку виконання рішення суду в справі за позовом ОСОБА_1 до Шевченківського РУ ГУ МВС України в м. Києві про звільнення майна з-під арешту - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Солом'янський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги особою, яка її оскаржує протягом п'яти днів з дня проголошення ухвали, а особами, які не були присутні в судовому засіданні - протягом 5 днів з дня отримання копії ухвали.

Суддя - Г.О. Козленко