Справа № 2/489/2691/14 р.
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

29 грудня 2014 року Ленінський районний суд м.Миколаєва у складі:

головуючого - судді Спінчевської Н.А.,

при секретарі - Ковальовій С.В.,

за участю позивачки ОСОБА_1, її представника ОСОБА_2, відповідача ОСОБА_3, його представника ОСОБА_4, третьої особи ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Миколаєві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_5, про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна,

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2014 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_9. про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна.

Позивачка вказувала на те, що з січня 2000 року між нею та відповідачем склалися подружні стосунки й вони стали проживати однією сім'єю без укладення шлюбу. Разом вони вели спільне господарство, мали єдиний бюджет, підтримували сімейно-шлюбні стосунки. Весь період їх спільного проживання з відповідачем вона працювала: спочатку касиром на маршрутному таксі, а потім - продавцем на ринку. В період їх спільного проживання, влітку 2003 року, вони спільно придбали квартиру АДРЕСА_1 в м.Миколаєві, яку оформили на відповідача. Разом вони облаштували квартиру, за спільні кошти придбали необхідні меблі та предмети домашнього вжитку. Спільними коштами та зусиллями провели ремонт в квартирі перед заселенням та здійснювали потім поточні ремонти в квартирі.

2 вересня 2005 року вона та ОСОБА_3 зареєстрували шлюб офіційно.

Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що спірну квартиру було придбано внаслідок спільної праці та під час спільного проживання однією сім'єю з ОСОБА_3, на підставі ст. 256 ЦПК України, ст.74 СК України, позивачка просила суд встановити факт спільного проживання її та ОСОБА_3 як чоловіка та жінки без шлюбу з січня 2000 року по вересень 2005 року, визнати квартиру АДРЕСА_1 спільним сумісним майном подружжя, а також поділити майно, виділивши у власність кожному з них по ? частці вказаної квартири.

Ухвалою суду від 02.12.2014 року до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог залучено ОСОБА_5

В судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позов, просили про його задоволення.

Відповідач позов не визнав. Вказував на те, що він дійсно був знайомий з позивачкою з 2000 року, але стосунки, що склалися між ними у період з 2000 по 2005 рік він не вважає сімейними, оскільки між ними були лише романтичні та інтимні стосунки. Посилався на те, що вони з позивачкою до укладення шлюбу не вели спільного господарства та не мали спільного бюджету. А спірну квартиру він придбав у 2002 році, за власні кошти, отримані від продажу іншої належної йому квартири. При цьому, ніякої участі у купівлі спірної квартири позивачка не приймала.

Вказував також на те, що 12.08.2014 року він подарував квартиру ОСОБА_5, третій особі у справі, яка на теперішній час і є власником спірного майна.

Посилаючись на ці обставини, просив в позові відмовити.

Третя особа у справі ОСОБА_5 в судовому засіданні вказувала на те, що до 2002 року саме вона проживала разом з відповідачем однією сім'єю, мала з ним спільний бюджет та вели спільний бізнес.

Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків, вивчивши матеріали справи та оцінивши в сукупності надані докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що 20 червня 2002 року між ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 з однієї сторони та ОСОБА_3 з другої укладено нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 м.Миколаєві, за яким ОСОБА_3 придбав у власність зазначену квартиру вартістю 13884 грн. та оформив її на своє ім'я.

Право власності ОСОБА_3 на вказану квартиру 8 липня 2002 року було зареєстровано в Миколаївському міжміському БТІ, про що свідчить реєстраційний напис на договорі купівлі-продажу.

2 вересня 2005 року ОСОБА_1 і ОСОБА_3 зареєстрували шлюб.

Як слідує з наявної у справі копії паспорту ОСОБА_1 в спірній квартирі позивачка була зареєстрована після реєстрації шлюбу 23 вересня 2005 року.

12 серпня 2014 року на підставі нотаріально посвідченого договору ОСОБА_3 подарував спірну квартиру ОСОБА_5

Рішенням Ленінського районного суду м.Миколаєва від 10.11.2014 року шлюб між ОСОБА_1 і ОСОБА_3 розірвано.

За загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (ч.1 ст.58 Конституції) норми Сімейного кодексу України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. Відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону України «Про власність», ст.22 КпШС), майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону України «Про власність»); квартира (будинок), кімнати в квартирах та одноквартирних будинках, передана при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»).

В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено і учасники спільної власності під час надбання майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності (п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності»).

Крім цього, правовим висновком викладеним в Постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року у справі за № 6-135цс13 встановлено, що майно набуте до 1 січня 2004 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності , якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Таким чином, для визнання за особою, яка проживала з іншою особою без укладення шлюбу, права власності на частку у спірному майні, набутому до 1 січня 2004 року, вона має надати суду належні та допустимі докази про власну участь у набутті цього майна, оскільки сам по собі факт спільного проживання без реєстрації шлюбу, без визначення ступеня її участі працею і коштами у створенні спільної часткової власності не може бути підставою для визнання права власності на половину спірного майна.

Оскільки, права і обов'язки щодо спірного майна виникають в момент його придбання, правовий режим майна (квартири), придбаної у 2002 році і правовідносини між позивачкою і відповідачем із приводу нього не можуть регулюватися нормами СК, який набув чинності з 1 січня 2004 року.

Згідно з вимогами частин 1, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

При цьому, фактичні дані (докази), які мають значення для вирішення справи, встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, показань свідків. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Обґрунтовуючи свої вимоги в частині визнання спільним майном спірну квартиру, позивачка посилалася виключно на показання свідків щодо обставин справи. В той же час, остання не надала інших об'єктивних доказів, які б достовірно свідчили про фактичні матеріальні прояви обставин, з якими закон пов'язує набуття права спільної власності на таке майно.

При цьому, доводи позивачки стосовно її праці, отримання нею самостійного доходу та як наслідок участь в придбанні спірного майна грошовими коштами не підтверджені належними доказами, як того вимагає ст.60 ЦПК України.

У відповідності до положень ст..256 ЦПК України встановлення юридичних фактів у судовому порядку можливе якщо від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб.

Враховуючи, що під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого в період до набрання чинності СК України, під час спільного проживання особами, які не перебували у зареєстрованому шлюбі між собою, слід установити не лише обставини щодо факту їх спільного проживання, а й ті обставини, що спірне майно було ними придбане внаслідок спільної праці, то встановлення самого по собі факту проживання позивачки із відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу - не має юридичного значення.

Крім того, як слідує зі справи, власником спірної квартири на теперішній час є ОСОБА_5 на підставі договору дарування від 12.08.2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області, який позивачка не оспорювала.

Таким чином, оскільки ОСОБА_1 станом на 20.06.2002 року в шлюбі з ОСОБА_3 не перебувала, переконливих доказів, які підтверджували б факт вкладання сумісної праці чи сумісних коштів у придбання спірної квартири суду не надала, а факт сумісного проживання чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу не має правового значення для вирішення цього спору, тому суд приходить до висновку, що її позов є недоведеним, а відтак задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст.14, 15, 209, 212-215 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Миколаївської області через Ленінський районний суд м.Миколаєва шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: Н.А. Спінчевська