АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 22-ц/793/3045/14Головуючий по 1 інстанції
Категорія : 19,27 Марцішевська О. М.
Доповідач в апеляційній інстанції
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2014 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючогоВініченка Б. Б.
суддівБондаренка С. І. , Дмитренка М. І.
при секретаріПосипайко А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Черкаси апеляційну скаргу представника ОСОБА_6, ОСОБА_7 - ОСОБА_8 на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 30 жовтня 2014 року у цивільній справі за позовом ПАТ КБ «Надра» до ОСОБА_6, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_7, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_11, ОСОБА_12, третя особа - орган опіки і піклування виконавчого комітету Черкаської міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року позивач ПАТ КБ «Надра» звернулося до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що відповідно до кредитного договору № 08/2007/840к64 від 19 лютого 2007 року відповідач ОСОБА_6 отримав кредит в сумі 91 800 доларів США, зі сплатою 11, 99 % річних строком до 20 лютого 2025 року на придбання квартири АДРЕСА_1.

В забезпечення виконання кредитного договору на підставі договору іпотеки від 19 лютого 2007 року ОСОБА_6 передав в іпотеку банку вказану квартиру.

В зв'язку з порушенням умов кредитування позичальником станом на 15 квітня 2014 року утворилась заборгованість за кредитним договором в сумі 96 076,24 доларів США та 100 727,46 грн.

За таких обставин позивач просило суд звернути стягнення заборгованості ОСОБА_6 за кредитним договором на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки з укладенням від імені ОСОБА_6 договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах, організаціях незалежно від форм власності з можливістю всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для реєстрації і продажу предмету іпотеки; початкову ціну продажу квартири встановити за згодою сторін, а за відсутності такої згоди - на підставі оцінки, проведеної відповідно до законодавства; виселити ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_13, ОСОБА_9, ОСОБА_12, ОСОБА_19, ОСОБА_10 із вказаної квартири.

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 30 жовтня 2014 року позов ПАТ КБ «Надра» задоволено. Звернути стягнення заборгованості громадянина Туреччини ОСОБА_6 перед ПАТ КБ "Надра" за кредитним договором № 08/2007/840к64 від 19 лютого 2007 року в сумі 96 076, 24 доларів США, що еквівалентно 1 244 187,30 грн., та 100 727,46 грн. на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 63,9 кв.м., право власності на яку зареєстроване за ОСОБА_6, шляхом реалізації предмету іпотеки із застосування процедури, передбаченої ст. 38 Закону України "Про іпотеку" з правом ПАТ КБ "Надра" укладання договору купівлі-продажу з будь-якою особою-покупцем та з наданням ПАТ КБ "Надра" всіх повноважень продавця для здійснення такого продажу з початковою ціною реалізації за згодою між іпотекодавцем та іпотекодержателем або за відсутності згоди - на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, який в установленому законом порядку отримав дозвіл на здійснення оцінки нерухомого майна.

Виселено ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_10, ОСОБА_13, ОСОБА_9, ОСОБА_12, ОСОБА_9, ОСОБА_10 із вказаної квартири.

Вирішено питання щодо стягнення із відповідачів судового збору.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - ОСОБА_8 просить рішення суду скасувати, як незаконне та необгрунтоване, та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Дослідивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення.

Відповідно до п.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Задовольняючи позовні вимоги ПАТ КБ "Надра" суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем належним чином не виконані умови кредитного договору, що спричинило позивачу збитки у вигляді неповернених кредитних коштів та неотриманих доходів, а позивач має право на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Крім того, судом вказано на безпідставність посилань представника відповідачів як на заперечення проти позову на ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки як у позичальника, так і майнового поручителя виявлено у приватній власності інше житлове нерухоме майно.

Разом з тим, ухвалюючи рішення про виселення відповідачів із квартири, що є предметом іпотеки, судом вказано на дотримання іпотекодержатилем імперативно-диспозитивних приписів, які встановлюють передумови для примусового виселення.

Колегія суддів частково не погоджується з такими висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, між Публічним акціонерним товариством комерційний банк "Надра" та ОСОБА_6 №08/2007/840к64, за яким останній отримав кредит в сумі 91800 доларів США. Також позичальник взяв на себе зобов'язання сплачувати відсотки за користування кредитом з розрахунку 11, 99% річних та повернути кошти в строк до 20 лютого 2025р. (п.п.1.3, 3.3.4 кредитного договору).

Кошти надавалися на проведення відповідачем розрахунків по договору купівлі-продажу № 1269 від 19 лютого 2007 року, що укладений між позичальником та ОСОБА_16 на придбання квартири за адресою: АДРЕСА_3.

Цього ж дня, між сторонами по справі було укладено договір іпотеки № 08/2007/840з64 від 19 лютого 2007 року, згідно з яким ОСОБА_6 передав в іпотеку банку належну йому на підставі договору купівлі-продажу від 19 лютого 2007 року двокімнатну квартиру АДРЕСА_3, площею 63,9 кв.м вартістю 515 100 грн.

Судом враховано, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 28 березня 2013р., зміненому рішенням апеляційного суду Черкаської області від 27 травня 2013 року, відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_6 про розірвання кредитного договору. Стягнуто солідарно з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ПАТ КБ "Надра" 85 114,67 доларів США та 74 858,27 грн. Вказане рішення набрало законної сили, однак на його виконання заборгованість не сплачена.

В послідуючому, ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 19 грудня 2013 року, яка залишена без зміни судами апеляційної та касаційної інстанції відмовлено у розстрочці виконання судового рішення про стягнення боргу за кредитним договором.

Станом на пред'явлення даного позову до суду заборгованість ОСОБА_6 за кредитним договором зросла. На підтвердження свої позовних вимог позивач надав розрахунок такої заборгованості, яка не оспорювалася відповідачами та складала 96 076,24 доларів США та 100 727,46 грн. пені та штрафів.

У відповідності до п.5.1 договору іпотеки № 08/2007/840з64 від 19 лютого 2007 року, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання кредитних зобов'язань за договором №08/2007/840к64 від 19 лютого 2007 року.

Згідно Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця,згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Оскільки за кредитним договором, укладеним між позивачем і відповідачем ОСОБА_6, забезпеченим іпотечним договором, утворилася заборгованість внаслідок порушення умов кредитного договору, виникає необхідність захисту права позивача шляхом звернення стягнення на предмет іпотечного договору в рахунок погашення заборгованості.

Представник відповідачів в обґрунтування своїх заперечень послався на положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Відхиляючи такі доводи представника відповідачів суд першої інстанції обґрунтовував свої висновки діючим законодавством, з чим погоджується колегія суддів, а саме, виходить з наступного.

Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку;

2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки);

3) кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи.

Цей Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості.

Протягом дії цього Закону, інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Зважаючи на те, що згідно до умов кредитного договору № 08/2007/840к64 від 19 лютого 2007 року кредитні кошти надавались в іноземній валюті на споживчі цілі, призначенням якого було придбання відповідачем двокімнатної квартири в житловому будинку, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3, площею 63,9 кв.м, а отже, з урахуванням положень наведеного вище Закону не може бути примусово стягнуте майно (квартира), яке є предметом іпотеки.

В той же час, застосування законодавства «Про мораторій на стягнення майна громадян України наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03 червня 2014 року, може відбутися при наявностіі певних вимог, а саме, нерухоме майно, що є предметом іпотеки і на яке звертається стягнення використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно.

Судом першої інстанції було обгрунтовано визначено, що майновий стан як позичальника так і ОСОБА_7 виключає можливість застосування вищезазначеного Закону до спірних правовідносин з урахуванням того, що позичальник ОСОБА_6, який є громадянином Туреччини, не проживає постійно у вказаній квартирі АДРЕСА_1, має у власності іншу квартиру за адресою АДРЕСА_4 , де фактично проживає та зареєстроване його місце проживання.

Такі висновки районного суду підтверджені наявними у матеріалах доказами.

ОСОБА_7 є поручителем за договором поруки від 19 лютого 2007 року, а також має у власності інше житлове помешкання - є співвласником з ОСОБА_6 1/2 частини квартири АДРЕСА_5, придбаної за договором купівлі-продажу квартири від 14 червня 2005 року у шлюбі у колишньої дружини відповідача ОСОБА_6 ОСОБА_18

Таким чином, суд обгрунтовано прийшов до висновку, що предмет зазначеного договору у силу ст. 60 СК України є об'єктом спільної сумісної власності подружжя.

За таких обставин, суд першої інстанції обгрунтовано не застосував до спірних правовідносин ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Враховуючи, що вимоги ПАТ КБ «Надра» про виселення є похідними від вимог банку про звернення стягнення на предмет іпотеки, які рішенням суду задоволено, то суд дійшов висновку про необхідність виселення осіб, що зареєстровані та фактично проживають у АДРЕСА_1, вірно встановивши, що при укладенні іпотечного договору від 19 лютого 2007 року в іпотечній квартирі не були зареєстровані неповнолітні діти, а ОСОБА_12 зареєстрована в іншій квартирі, належній ОСОБА_6. До того ж, інші відповідачі були вселені до спірної квартири без згоди іпотекодержателя; неповнолітня ОСОБА_11 була зареєстрована у вказаній квартирі також без згоди Банку, чим були порушені умови іпотечного договору щодо обов'язкової згоди іпотекодержателя передавати іпотечну квартиру у володіння та користування третім особам.

Колегія суддів критично оцінює посилання апелянта на пред'явлення іншим іпотекодержатилем вимоги про звернення стягнення на квартиру АДРЕСА_5, оскільки судом першої інстанції було вірно враховано, що ОСОБА_7 надавала згоду на передачу в іпотеку вказаної квартири за договором іпотеки від 10 лютого 2006 року та вказала, що 1/2 частина даної квартири придбана в період шлюбу та є спільною власністю.

Зважаючи на доводи апелянта щодо недійсності розрахунку заборгованості по кредитному договору, слід зауважити, що представником позивача надавався розрахунок заборгованості за кредитним договором ОСОБА_6.

Проте, в супереч вимог статті 60 ЦПК України жодних доказів, які б спростовували суму заборгованості по кредитному договору відповідачами суду не надано, свій розрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались. Тобто, відповідач не спростував докази, надані банком щодо цього факту.

Таким чином, в частині задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки рішення суду відповідає обставинам справи та вимогам закону і підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

В той же час, задовольняючи вимогу банку про виселення ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_13, ОСОБА_12, ОСОБА_9, ОСОБА_10 з квартири, яка є предметом іпотеки, суд не звернув уваги на те, що відповідно до роз'яснень Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ, наданих в п. 43 постанови № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК України, ст. 39 - 40 ЗУ «Про іпотеку» проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення.

При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

З аналізу наведених норм матеріального права вбачається, що на момент звернення ПАТ КБ "Надра" до суду із позовом про виселення, його права повинні бути порушені відповідачами шляхом невиконання вимоги про звільнення житлового приміщення. Наявність письмової вимоги про звільнення житлового приміщення є обов'язковою умовою при задоволенні позову про виселення із іпотечного житла.

З довідки ОСББ по АДРЕСА_2 від 09 квітня 2014 року вбачається, що власником квартири, на яку звертається стягнення на предмет іпотеки, є ОСОБА_6. В квартирі зареєстрована ОСОБА_7, неповнолітня ОСОБА_13 та ОСОБА_10

В матеріалах справи міститься повідомлення ПАТ КБ «Надра» від 07 квітня 2014 року про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення для ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_10 (а.с. 11), а також рекомендовані повідомлення про вручення такої вимоги вказаним особам (а.с. 12), що свідчить про виконання позивачем імперативно-диспозитивних приписів, встановлених ч. 2 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК України.

Крім того, позивач вказував, що оскільки ОСОБА_12, ІНФОРМАЦІЯ_2, є дочкою власника іпотечної квартири, а ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3, є сином ОСОБА_7 як співвласниці іпотечної квартири, набутої у період шлюбу, вказані особи у силу ч. 2 ст. 64 ЖК України як члени сім'ї мають право на користування предметом іпотеки та можуть мати у спірній квартирі особисте майно, в зв'язку з чим і були заявлені позовні вимоги про виселення зазначених осіб.

Однак, судом першої інстанції не враховано, що в матеріалах справи відсутня письмова вимога банку про добровільне звільнення квартири, що є предметом іпотеки, ОСОБА_9, який станом на направлення повідомлення іншим відповідачам про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення вже набув повної цивільної дієздатності, а тому може особисто бути стороною цивільного процесу.

Оскільки на час ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні виконання положень, встановлених ч. 2 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК України щодо примусового виселення за рішенням суду мешканців житлового приміщення, зокрема щодо направлення письмової вимоги банку ОСОБА_9 про добровільне виселення з квартири, що є предметом іпотеки, то така позовна вимога на цій стадії не може бути задоволена, оскільки на цей момент відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав та свобод іпотекодержателя щодо звільнення житлового приміщення їхніми мешканцями в розумінні вимог ст. 3 ЦПК України щодо права особи на звернення до суду за захистом.

З огляду на викладене, рішення суду в частині задоволення вимог банку про виселення відповідача ОСОБА_9 з квартири, на яку звернуто стягнення як на предмет іпотеки, ухвалене з порушенням норм матеріального права, а тому його необхідно скасувати в цій частині та відмовити в задоволенні вимоги банку про виселення відповідача ОСОБА_9

Керуючись ст. ст. 303, 309, 314, 316 ЦПК України, ч. 3 ст. 109 ЖК України, ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6, ОСОБА_7 - ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 30 жовтня 2014 року в частині задоволення позовних вимог про виселення ОСОБА_9 з квартири АДРЕСА_1 скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий :

Судді :