441/2156/13-ц 2/441/53/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.12.2014 р. Городоцький районний суд Львівської області в складі:

головуючої - судді Перетятько О.В.,

з участю секретаря Сорока М.В.

представників ОСОБА_1, ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Городок Львівської області цивільну справу за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Великолюбінської селищної ради Городоцького району Львівської області, Релігійної громади Римо-католицької Церкви смт.Великий Любінь Городоцького району Львівської області, Комунального підприємства «Городоцьке районне бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, треті особи - Городоцька районна державна адміністрація, Комунальне підприємство «Самбірське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», Городоцьке міжрайонне управління Держсанепідслужби у Львівській області, про визнання права власності за набувальною давністю, -

в с т а н о в и в :

ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 звернулись до суду з позовом, який уточнили, до Великолюбінської селищної ради Городоцького району Львівської області, Релігійної громади Римо-католицької Церкви смт.Великий Любінь Городоцького району Львівської області, Комунального підприємства «Городоцьке районне бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, треті особи - Городоцька районна державна адміністрація, Комунальне підприємство «Самбірське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», Городоцьке міжрайонне управління Держсанепідслужби у Львівській області, про визнання права власності на господарсько-побутову будівлю - сарай за адресою: АДРЕСА_1, а саме, кімнату, пл. 5м. на 6 м. з окремим входом та вікном, за набувальною давністю.

Свої вимоги позивачі мотивують тим, що вони є власниками квартири АДРЕСА_2, господарсько-побутова будівля - сарай знаходиться безпосередньо біля їхньої квартири і перебуває у фактичному користуванні членів сім'ї понад десять років, а тому вони набули право власності на неї за набувальною давністю, однак, відповідач - Релігійна громада Римо-католицької Церкви смт.Великий Любінь Городоцького району Львівської області, яка є власником сусідніх з нею квартири, не визнає одноосібного права позивачів на користування та розпорядження спірними приміщеннями.

В суді представник позивачів ОСОБА_1 позов підтримав з мотивів, викладених у ньому, крім того, пояснив, що позивачі є власниками квартири АДРЕСА_2, понад 10 років користуються спірною господарською будівлею як кладовою, будівля знаходиться в стані, придатному для користування, просить позов задовольнити.

Представник відповідача - Великолюбінської селищної ради Городоцького району Львівської області в суді та в своїх письмових запереченнях позов заперечив (т.1 а.с.29-30), пояснив, що господарська будівля є приміщенням загального користування - колишньою котельною, знаходиться в аварійному стані, про що ТзОВ « Інститут проблем надійності машин і споруд» складено технічний звіт, стан будівлі загрожує життю і здоров'ю мешканцям будинку, інші власники квартир у будинку, зокрема, власник квартири № 1 та № 6 - Релігійна громада Римо-католицької Церкви смт. Великий Любінь Городоцького району Львівської області заперечують визнанню права власності на споруду за набувальною давністю за позивачами, просить в задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача - Релігійна громада Римо-католицької Церкви смт. Великий Любінь Городоцького району Львівської області в судове засідання не з'явилась, належним чином повідомлялись про час і місце розгляду справи (т.1 а.с. 229), в своїх письмових запереченнях (т.1 а.с. 209, 232-233) позов не визнала, свої доводи обґрунтовує тим, що позивачами не наведено доказів користування спірним приміщенням понад 10 років, будівля є аварійною та несе загрозу для оточуючих, заперечують визнанню права власності на споруду за позивачами за набувальною давністю, просить в позові відмовити.

Представник КП «Городоцьке РБТІ» в судове засідання не з'явився, належним чином повідомлявся про час і місце розгляду справи (т.1 а.с. 218, 231), директором подано до суду заяву, в якій просить справу розглядати без його участі, покладається на розсуд суду (т.1 а.с. 35, 83).

Відповідачі ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 в судове засідання не з'явились, про час і місце розгляду справи повідомлялись належно (а.с. т.1 а.с. 211-212, 215-216, 219-221).

Представники третіх осіб Городоцької районної державної адміністрації, Городоцького міжрайонного управління Держсанепідслужби у Львівській області в суді покладаються на розсуд суду.

Комунальне підприємство «Самбірське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» в судове засідання не з'явилось, просять розглядати справу без їх участі (т. 1 а.с. 207).

Заслухавши пояснення представників сторін, представників третіх осіб, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право на звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Статтею 1 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ч.1 ст. 3, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до вимог ст.ст. 4, 10, 11, 60, 61, 213 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданими відповідно до вимог до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може грунтоватись на припущеннях. Рішення суду обґрунтовується лише тими доказами, які були досліджені в суді.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Городоцького районного суду Львівської області від 30.11.2011р. (т.1 а.с. 13 - 17) за позивачами визнано право власності на квартиру АДРЕСА_2 за набувальною давністю.

Позивачі, як видно з копії витягу про державну реєстрацію прав № 33310995 від 28.02.2012р. оформили право власності на дану квартиру (т.1 а.с. 159).

Між тим, як вбачається з рішення Апеляційного суду Львівської області від 18.03.2014р. (т.1 а.с. 103 - 106), рішення Городоцького районного суду Львівської області від 30.11.2011р. скасоване та ухвалено нове, яким у визнанні права власності на вищевказану квартиру за набувальною давністю ОСОБА_3 та іншим відмовлено, рішення набрало законної сили.

Відповідно до ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як вбачається з вищевказаного рішення Апеляційного суду Львівської області від 18.03.2014р. (т.1 а.с. 103 - 106) у цивільній справі № 2/1305/347/2011, в суді встановлено на підставі наявних в справі копій свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САЕ № 401561 та серії САЕ № 284098, що релігійна громада Римо-Католицької церкви в смт. Великий Любінь Городоцького району Львівської області є власником квартири № 1 та квартири АДРЕСА_1.

Як встановлено в суді з пояснень представників сторін, житловий будинок АДРЕСА_1 має квартири від № 1 - 8, мешканцями яких є, зокрема, і сторони по справі, а отже є багатоквартирним.

Предметом спору є приміщення загального користування - господарсько-побутова будівля - сарай за адресою: АДРЕСА_1, а саме, однокімнатне приміщення, пл. 5 м. на 6 м. з окремим входом та вікном, яка прилягає до житлового будинку та частково демонтована, що видно із Акту обстеження комісії з питань земельних відносин та будівництва від 28.08.2014 р. (Т.1 а.с.174).

Із показів в суді свідків ОСОБА_18, ОСОБА_19 господарсько-побутова споруда використовувалась позивачкою та її сім'єю як кладовою, перед тим приміщення було загальною котельною, якою користувались усі мешканці будинку.

У відповідності до ст.32 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена законом.

Згідно ч.2 ст.382 ЦК України, власникам квартири у дво- або багатоквартирному житловому будинку належать на праві спільної сумісної власності приміщення загального користування, опорні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання за межами або всередині квартири, яке обслуговує більше однієї квартири, а також споруди, будівлі, які призначені для забезпечення потреб усіх власників квартир, а також власників нежитлових приміщень, які розташовані у житловому будинку.

Аналогічні за змістом положення містяться й в ч.2 ст.10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду».

Для визнання власників квартир співвласниками будинку не є обов»язковою вимога про створення об»єднання співвласників багатоквартирного будинку та зняття будинку з балансу місцевої ради у випадку приватизації всіх квартир у будинку, про що зазначено також у рішенні Конституційного Суду України від 02.03.2004 року.

За наведеного всі власники квартир в будинку АДРЕСА_1 є співвласниками самого будинку, а також його зовнішніх конструктивних елементів, допоміжних приміщень, будівель та споруд, приміщень загального користування тощо, які не могли увійти до складу нерухомого майна при приватизації квартир, і належать їм на праві спільної сумісної власності, оскільки частки співвласників у будинку не визначені.

У відповідності до ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ст.368 ЦК).

Відповідно до ст.369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників (ч.2 ст.369 ЦК).

Виходячи з норм ч.2 ст.382, ч.1, 2 ст. 369 ЦК України, кожен із співвласників має право на частку у спільному майні, а отже не має значення, користувались чи ні кожен із співвласників будинку цим спільним майном, за наведеного доводи позивача про те, що лише сім'я ОСОБА_3 користувалась спірною господарською спорудою та покази свідків ОСОБА_18, ОСОБА_19 в суді в цій частині суд до уваги не бере.

В суді встановлено, що згоди у всіх співвласників будинку щодо користування позивачами спірною господарською спорудою позивачі не отримували, про що свідчить також заперечення на позов іншого співвласника - власника квартири № 1 та № 6 - Релігійної громади Римо-католицької церкви смт. Великий Любінь, використовували її без згоди на те інших співвласників будинку, а отже, порушили право власності інших співвласників будинку на це приміщення.

Статтею 60 Закону України від 21 травня 1997 р. «Про місцеве самоврядування в Україні» передбачено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду; доцільність, порядок та умови відчуження об'єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою.

Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів. Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Рішенням колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 18 березня 2014 року встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1 фактично залишається майном територіальної громади села на території якого знаходиться вказаний будинок (т.1 а.с. 103 - 106).

Позивачі просять про визнання права власності на господарську споруду за набувальною давністю згідно ст.344 ЦК України, норми якої, у зв'язку із вищевказаним, застосуванню до спірних правовідносин не підлягають.

Враховуючи вищевикладене та, беручи до уваги те, що позивачі дозволу органу місцевого самоврядування - відповідача - Великолюбінської селищної ради Городоцького району Львівської області на приєднання допоміжного приміщення до квартири АДРЕСА_2 не отримували, рішення Городоцького районного суду Львівської області від 30.11.2011 р. про визнання права власності на квартиру № 3 за позивачами скасоване, відповідачі - Великолюбінська селищна рада Городоцького району Львівської області та Релігійна громада Римо-католицької церкви смт. Великий Любінь заперечують визнанню права власності на господарську побутову споруду за позивачами, норми статті 344 ЦК України до спірних правовідносин застосуванню не підлягають, а отже суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити.

За наведеного та керуючись ст.ст. 10, 60, 159, 213-215, 294 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в :

у задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 до Великолюбінської селищної ради Городоцького району Львівської області, Релігійної громади Римо-католицької Церкви смт.Великий Любінь Городоцького району Львівської області, Комунального підприємства «Городоцьке районне бюро технічної інвентаризації», ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, треті особи - Городоцька районна державна адміністрація, Комунальне підприємство «Самбірське міжрайонне бюро технічної інвентаризації», Городоцьке міжрайонне управління Держсанепідслужби у Львівській області, про визнання права власності на господарсько-побутову будівлю - сарай за адресою: АДРЕСА_1, а саме, кімнати, пл. 5м. на 6 м. з окремим входом та вікном, за набувальною давністю - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом десяти днів до Апеляційного суду Львівської області через Городоцький районний суд Львівської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

СуддяО. В. Перетятько