О К Р Е М А Д У М К А
(в порядку ч. 3 ст. 19 ЦПК України)
"29" вересня 2014 р.м. Чернігів
судді апеляційного суду Чернігівської області
у справі № 22ц 795/1720/2014 р.
Ухвалою апеляційного суду Чернігівської області від 29 вересня 2014 залишено без змін рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 22.07.2014 у справі за позовом заступника прокурора Чернігівської області до Головного управління Держземагенства у Чернігівській області, ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання недійсними наказів та свідоцтва про право власності, визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, скасування рішень про державну реєстрацію права власності.
Відповідно до ст.209 та 313 ЦПК України мною підписано ухвалу від 29 вересня 2014, проте я не згодна з рішенням суду першої інстанції та ухвалою апеляційного суду, тому в порядку ч.3 ст.19 ЦПК України вношу з цього приводу окрему думку.
обставини справи:
05.06.2014 прокурор звернувся з позовом Головного управління Держземагентства у Чернігівській області, ОСОБА_2 в якому зазначив, що рішенням ОСОБА_4 сільської ради було розроблено проект землеустрою щодо зміни меж с. Количівка, а також були затверджені зміни до генерального плану с.Количівка та детальний план території перспективного розвитку с.Количівка. Проте, наказом Головного управління Держземагентства у Чернігівській області від 15.01.2014 року ОСОБА_2 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, яка розташована на території ОСОБА_4 сільської ради Чернігівського району орієнтовною площею 2 га для ведення особистого селянського господарства. На підставі цього наказу було розроблено проект землеустрою, який був затверджений наказом Головного управління Держземагентства у Чернігівській області від 19.02.2014 року. Однак, на думку прокурора, згідно зміненого генерального плану с.Количівка, ця земельна ділянка відноситься до території житлової садибної та блокованої забудови с.Количівка та підлягає включенню в межі зазначеного населеного пункту. Прокурор вважає, що при передачі у власність земельної ділянки ОСОБА_2 не було враховано, що її місце розташування не відповідає вимогам містобудівної документації. Також, проект землеустрою не погоджувався з ОСОБА_4 сільською радою як суміжним землекористувачем. Тому заступник прокурора просив визнати недійсними зазначені накази та свідоцтво про право власності, а також скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на цю земельну ділянку. 03.03.2014 року було зареєстровано право власності ОСОБА_2 на цю земельну ділянку, а 04 червня 2014 року, згідно нотаріально посвідченого договору, продала ділянку ОСОБА_3, яка 04 червня 2014 року також зареєструвала своє право власності у Реєстраційній службі Чернігівського районного управління юстиції.
Протокольною ухвалою суду від 26 липня 2014 року до участі у справі як співвідповідача залучено ОСОБА_3 та як третю особу на стороні позивача ОСОБА_4 сільську раду Чернігівського району Чернігівської області. /а.с.78/
обґрунтування мотивів для задоволенні позову судом першої інстанції:
Наводячи та аналізуючи нормативну базу, яка, на думку суду першої інстанції, регулює спірні правовідносини, суд першої інстанції зазначив, що Головне управління Держземагентства в Чернігівській області, будучи державним органом, фактично втрутилося в законну діяльність органів місцевого самоврядування ОСОБА_4 сільської ради та Чернігівської районної ради до виключної компетенції яких відноситься вирішення питання про зміну меж села Количівка. Оскаржувані накази Головне управління Держземагентства в Чернігівській області суперечать змінам до генерального плану с.Количівка та детальному плану території перспективного розвитку с.Количівка, які були розроблені та затверджені до цих наказів, що позбавляє ОСОБА_4 сільську раду в повному обсязі реалізувати свої права щодо отримання в комунальну власність земельної ділянки, яка була передана у власність ОСОБА_2 До того ж проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства ОСОБА_2 всупереч вимог ст.33 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст.198 Земельного кодексу України, ст.50 Закону України "Про землеустрій" не був погоджений з ОСОБА_4 сільською радою, що також призвело до неможливості реалізувати нею свої повноваження у сфері регулювання земельних відносин.
Таким чином суд першої інстанції дійшов висновку щодо надання ОСОБА_2 земельної ділянки з порушенням вимог ст.118 Земельного кодексу України, що тягне за собою визнання недійсними оскаржуваних наказів та свідоцтва про право власності на зазначену земельну ділянку, а також скасування рішення про державну реєстрацію.
Щодо позову в частині визнання недійсним договору купівлі-продажу від 04.06.2014, суд першої інстанції зазначив, що враховуючи те, що вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу спірної земельної ділянки, який укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, є похідною від вимоги про визнання недійсним наказу ГУ Держземагенства області від 19.02.2014 року, на підставі якого ОСОБА_2 отримала у власність земельну ділянку, то доповнені позовні вимоги прокурора підлягають задоволенню у повному обсязі.
обґрунтування окремої думки:
За змістом статті 1 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Відповідно до статті 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
На мою думку, рішення судів у цій справі не відповідають принципам законності та справедливості враховуючи наведене :
Як зазначалося вище, підставою позову прокурора стало те, що земельна ділянка ОСОБА_2 передана з порушенням ст.118 ч.7,198 ЗК України.
Стаття 118 ЗК України визначає порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Частина сьома абзац перший передбачає, що « Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку».
Стаття 198 ЗК України дає поняття кадастрової зйомки (це комплекс робіт, виконуваних для визначення та відновлення меж земельних ділянок).
Посилаючись на зазначені статті Земельного кодексу України, позивач фактично ставить питання про припинення права власності відповідача ОСОБА_2 на земельну ділянку, яка зареєстрована за нею належним чином.
Підстави припинення права власності на земельну ділянку передбачені ст.140-149 ЗК України. Зокрема, ст.140 ЗК передбачає такі підстави:
а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку;
б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця;
в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника;
г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора;
ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб;
д) конфіскація за рішенням суду;
е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом.
Як зазначив Верховний Суд України в п.8 постанови Пленуму від 16.04.2004 N 7 « Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування перерозподілити землю інакше після встановлення меж земельних ділянок у натурі (на місцевості), одержання власником або землекористувачем документів, що посвідчують право на них, та державної реєстрації, не може бути підставою для припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою як повністю, так і частково, оскільки визначений статтями 140, 141 ЗК перелік підстав для цього є вичерпним.
Аналіз статей 140-149 ЗК України дає можливість зробити висновок, що припинення права власності на земельну ділянку особи, яка на законних підставах набула це право, неможливо з підґрунть вказаних прокурором. Посилання прокурора на ст. 118,198 ЗК України було б доречно у випадку оскарження громадянином відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Проте, для припинення права власності правовою підставою ці норми права бути не можуть.
Слід також зазначити, що вся технічна документація на земельну ділянку, яка була передана у власність ОСОБА_2, відповідала дійсній на той час інформації, зокрема, наявного статусу «земель запасу». З боку відповідача ОСОБА_2 будь-яких порушень при набутті права власності на спірну земельну ділянку судом не встановлено.
Не можуть бути підставою для припинення права власності і та обставина, що проект із землеустрою ОСОБА_2 не погоджувався ОСОБА_4 сільською радою Чернігівського району.
З наявних у справі документів, зокрема, проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_2 (а.с.53) не вбачається суміжного землекористувача (власника) - ОСОБА_4 сільської ради. Земельні ділянки відповідача ОСОБА_2 та сільської ради не межують і іншого ані позивачем, ані третьою особою не доведено.
В своїй постанові № 6-22 цс12 від 23.04.2012, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України, яка є обовязковою для застосування у діяльності, Верховний Суд України зазначив, що «ст.12 ЗК України визначено повноваження сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст, до яких належать, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; підготовка висновків щодо вилучення (викупу) та надання земельних ділянок відповідно до цього Кодексу, інформування населення щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, та інші. Пунктом 12 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України визначено, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів відповідні органи виконавчої влади. Оскільки спірна земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту, тому на цю земельну ділянку визначені в ст.12 ЗК України повноваження селищної ради не поширюються».
Слід зауважити, що сам по собі зміст позову прокурора є досить суперечливим. Фактично прокурор виступає в інтересах ОСОБА_4 сільської ради, яка вклала гроші в розробку технічної документації, прийнявши рішення про необхідність зміни меж села Количівка і в цьому ж позові прокурор зазначає, що орган місцевого самоврядування не наділений повноваженнями щодо розпорядження даною земельною ділянкою, тому в їх інтересах органу місцевого самоврядування (чи територіальної громади) він не може виступати (а.с.6).
Окремо слід зазначити, що рішення ОСОБА_4 сільської ради від 13.04.2009 «Про необхідність зміни меж села Количівка» було направлено на те, щоб привести межі населеного пункту, (які (межі) є юридично неоформленими, як вказано в рішенні) який фактично має розмір 215,00 га, у відповідність до розмірів населеного пункту, який затверджений рішенням Чернігівської районної ради від 30.09.1999, тобто до 279 га . Саме тому, «враховуючи фактичний стан і потребу у земельних площах громадян територіальної громади» визнано за необхідне провести зміну меж села Количівка Чернігівського району і замовлені землевпорядні роботи по розробці проекту землеустрою щодо зміни межі населеного пункту за рахунок введення в межі населеного пункту земельних ділянок господарського двору колишньої агрофірми «Авангард», орієнтировною площею 3,00 га і земель запасу, що знаходяться на території колишнього аеропорту с. Количівка, орієнтировною площею 60,00 га.
В подальшому, а саме 14.12.2012 ОСОБА_4 сільська рада приймає рішення про внесення змін до п.2 рішення ОСОБА_4 сільської ради від 13.04.2009, де замовляє землевпорядні роботи зі збільшенням площі села вже до 119,0 га (а.с.17), фактично перевищуючи утверджений розмір населеного пункту на 55 га без будь-якого наявного рішення (дозволу) Чернігівської районної ради.
Відповідно до ст. 10 ч.1 п.е-1 ЗК України, встановлення та зміна меж сіл, селищ, які входять до складу відповідного району належить до повноважень районних рад у галузі земельних відносин на території району.
Таке рішення про включення в межі населеного пункту села Количівка земельної ділянки площею 118,5290 га було прийнято Чернігівською районною радою тільки 25 квітня 2014 року (а.с.140), коли ОСОБА_2 вже отримала у власність частину (як стверджує позивач) цієї земельної ділянки, зареєструвавши своє право власності у встановленому порядку.
За змістом ч.3 ст. 173 ЗК України, включення земельних ділянок у межі району, села, селища, міста, району у місті не тягне за собою припинення права власності і права користування цими ділянками.
За таких підстав, фактичне припинення права власності відповідача ОСОБА_2 на земельну ділянку рішенням суду є невірним і таким, що суперечить ст.14, 41 Конституції України, а також нормам міжнародного права, зокрема, статті 1 Протоколу 1Конвенції про захист прав людини та основних свобод.
Посилання суду першої інстанції на п.54 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 є безпідставним. Дана справа стосувалася вилучення з фінансового обігу грошових знаків номіналом у 50 та 100 радянських карбованців випуску 1961 року. Висновок Європейського суду у пункті 54 стосувався правильного застосування законодавства, що незаперечно становить «суспільний інтерес», «але виходячи із обставин цієї справи, цей інтерес мав на меті порушення основних принципів правової певності та доступу до суду».
Суд першої інстанції переплутав поняття «суспільний інтерес» та вилучення землі «для суспільних потреб», яке передбачено ст.140 ч.1 п. ґ , 146 ЗК України і може мати місце лише на оплачуваній основі .
Поняття «суспільний інтерес» застосовується Європейським судом в світлі частини 1 статті 10 (свобода вираження поглядів та свобода інформації) Європейської Конвенції про захист прав людини.
На мою думку, «суспільний інтерес» не може полягати в тому, щоб безоплатно забрати землю у однієї людини, і надати іншій, а проект землеустрою щодо встановлення (зміни) межі села Количівка саме так і передбачає виділення присадибних земельних ділянок із земельної ділянки №1 площею 91,1624 га, земельної ділянки №2 площею 23,1903 га та земельної ділянки №3, площею 4,1763 га в середньому по 0,15 га 402 особам для будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських споруд (а.с.18). Доречи, для цих потреб проект землеустрою, що замовлявся ОСОБА_4 сільрадою, передбачає для виділення під забудову тільки 85,1089 га ріллі, навіть з врахуванням майбутніх новозабудовників (15%). Щодо використання залишку земель від запланованих 119,0 проект землеустрою інформації не містить (а.с.18).
Одна з правових позицій, висловлена в цьому рішенні та в інших зазначених вище рішеннях Євросуду, така - громадянин, який отримав на законних підставах право власності не може бути позбавлений цього права через помилки (якщо такі є), допущені державним органом.
Така практика знайшла своє відображення і в рішеннях національних судів. Так, керуючись цією позицією, обґрунтовувалися рішення про відсутність підстав визнання недійсними договорів купівлі-продажу майна, набутого в процесі приватизації, через те що приватизація пройшла з порушенням діючого законодавства (постанова №21-8 во07 Верховного Суду України від 14.03.2007 ухвалена в порядку ст.355 ч.1 п.1 ЦПК України).
Рішення суду першої інстанції в частині визнання договору купівлі-продажу між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на мою думку є незаконним і необґрунтованим. Як розяснив в п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9, «правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків його недійсності, передбачених законом». Такі підставі визначені в ст.203, 215 ЦК України. Не може бути підставою для визнання договору недійсним те, що ця вимога є «похідною від вимоги про визнання недійсним наказу ГУ Держземагенства області». Зясування питання добросовісності набувача взагалі судом не досліджувалося.

З огляду на викладене, я вважаю, що рішення Чернігівського районного суду Чернігівської області від 22.07.2014 постановлено з порушенням норм матеріального права і тому підлягало скасуванню з постановленням нового рішення. Хочу також зазначити, що на мою думку, вищевказане рішення суду першої інстанції, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду, з великою ступінню ймовірності стане (за умов залишення в законній силі та у випадку відповідного звернення заінтересованої сторони до Євросуду) підставою для відповідальності Держави Україна з відповідною компенсацію в грошовому еквіваленті, оскільки воно порушує право власності, гарантоване ст.1 протоколу 1 Конвенції.

Суддя ОСОБА_1.