Провадження № 2/641/3019/2014 Справа № 641/7974/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2014 року

Комінтернівський районний суд міста Харкова

у складі : головуючого - судді: Курганникової О.А.

за участю секретаря судового засідання: Артамонова О.В.

позивача: ОСОБА_1

представників позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3

представника відповідача: ОСОБА_4

представника третьої особи: Коломійцева С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_1, до ОСОБА_6, ОСОБА_7, які діють в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8 , третя особа- ОСОБА_9, Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння , поновлення порушеного права та вселення ,-

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_6, ОСОБА_7, які діють в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8 , третя особа- ОСОБА_9, Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради, про витребування майна з чужого незаконного володіння , поновлення порушеного права та вселення.

В обґрунтування позову позивач зазначила, що вона мешкала у двокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1, яка належала їй на підставі приватної власності відповідно до свідоцтва про право власності на житло.

02.11.2004 року був оформлений договір дарування зазначеної квартири, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_10, був зареєстрований у КП "ХМБТІ" за №56330 від 16.11.2004р, який рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16.05.2014 року визнано недійним, а рішенням апеляційного суду Харківської області від 16 липня 2014 року, яке набуло законної сили, в цієї частині залишено без змін.

Оскільки вищезазначений договір визнано недійсним, позивач вважає, що вона є власником квартири АДРЕСА_1, право власності якої зареєстровано за неповнолітнім ОСОБА_8 на підставі договору купівлі продажу від 05.01.2012 року. та просить витребувати її у відповідачів, поновити її порушене право та вселити.

В судовому засіданні позивачка ОСОБА_1 підтримала позовні вимоги у повному обсязі та пояснила, що приблизно у 1990 році родина її доньки ОСОБА_11 розпалася, вона розірвала шлюб та приїхала із Львову до Харкова на постійне місце мешкання разом зі своєю неповнолітньою донькою ОСОБА_12, яка є онукою позивачки. Всі разом вони мешкали у двокімнатній квартирі за адресою: АДРЕСА_1. На прохання онуки позивач знялась з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_1 та зареєструвалася за адресою: АДРЕСА_2, так як позивач має 50% пільгу при оплаті за комунальні послуги як член сім'ї померлого ветерана війни. Однак фактично продовжувала мешкати у своїй квартирі разом зі своєю донькою ОСОБА_11.

Крім того, на прохання онуки ОСОБА_12, яка обіцяла довічно надавати позивачці всю необхідну допомогу, 2 листопада 2004 року позивач передала їй право власності на належну їй двокімнатну квартиру АДРЕСА_1 за договором дарування.

В момент укладення договору позивач вважала, що укладає договір довічного утримання, згідно якого онука ОСОБА_12 зобов'язується надавати їй всю необхідну допомогу, як людині похилого віку, довічно доглядати та утримувати її.

02.11.2011 року вона була вимушена поїхати до м. Львова для надання допомоги сестрі. На той момент вона була лежачою хворою та потребувала сторонньої допомоги. Коли вона повернулась в квітні 2012року до Харкова та приїхавши до себе до дому (АДРЕСА_1), виявила, що замки на дверях були поміняні, двері ніхто не відчиняв. Також був зачинений підвал, в якому зберігається консервація та овочі. На телефонні дзвінки ані дочка ОСОБА_11, ані онука ОСОБА_12 та її чоловік їй не відповідали. Через деякий час зателефонувала онука ОСОБА_12 та сказала, що квартиру вони продали родичам її чоловіка. Донька ОСОБА_11 в теперішній час продовжує проживати у спірній квартирі, а вона вимушена проживати на зйомній квартирі.

Представники позивача ОСОБА_2, ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримали позов у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_7 яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову у повному обсязі та зазначила, що квартира АДРЕСА_1, була придбана ними з чоловіком на ім'я їх сина ОСОБА_8 за кошти від продажу квартири, яка належала їй ті її батькам на праві спільної сумісної власності, та є єдиним житлом в якому вони проживають.

Представник відповідачів ОСОБА_8, ОСОБА_7 які діють в інтересах неповнолітнього ОСОБА_8 - ОСОБА_4 заперечував проти задоволення позову у повному обсязі.

3 особа: ОСОБА_12 в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову у повному обсязі та зазначила, що бабуся добровільно передала їй у власність спірну квартиру та знала, що ця квартира буде продаватись з того приводу, що бабуся зі своєю донькою ОСОБА_11, не може проживати в однієї квартирі, оскільки в них часто виникали сварки на побутовому рівні. Крім того зазначила, що готова в любий час придбати для бабусі житло, тільки на це потрібна її згода.

Представник 3 особи Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради Коломійцев С.О. заперечував проти задоволення позову у повному обсязі.

Суд, вислухавши думку, пояснення, доводи сторін по справі, ознайомившись та дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає позов не підлягаючим задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин по справі.

Згідно договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеному 05 січня 2012 року між ОСОБА_12 та малолітнім ОСОБА_8, від імені якого діяли його законні представники - ОСОБА_6 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_10 та зареєстрований в реєстрі за №21, продавець ОСОБА_12 передала у власність, а представники ОСОБА_8 - ОСОБА_7 та ОСОБА_8 прийняли у власність вказану квартиру (а.с.26).

Договором дарування від 02.11.2004 року, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу ОСОБА_10, який був зареєстрований у КП "ХМБТІ" за №56330 від 16.11.2004р, ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_12 прийняла в дар квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 27).

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 16 травня 2014 року зазначений договір визнано недійним, а рішенням апеляційного суду Харківської області від 16 липня 2014 року, яке набрало законної сили, в цієї частині залишено без змін А..с. 17-24).

Частина 1 ст. 388 ЦК України передбачає, що у випадку, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Як зазначено в п. 25 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014р., до вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця).

Згідно до п. 26 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014р., відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині 1 ст. 388 ЦК України. Недійсність правочину, на виконання якого передано майно, само по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 16.07.2014р. встановленою обставиною э те, що 02.11.2004р. ОСОБА_1 передала у власність ОСОБА_12 квартиру АДРЕСА_1 за умови довічного утримання, що й стало підставою для визнання договору дарування недійсним, а також той факт, що воля ОСОБА_1 не була направлена на безоплатне передання квартири при укладенні договору дарування у 2004р., а була передана на умовах довічного утримання (а. с. 17-24).

Крім того в судовому засіданні ОСОБА_1 підтвердила той факт, що спірну квартиру вона передала у власність ОСОБА_12 з власної волі, з умови, що остання буде їй допомагати, що ї відбувалося на протязі 10 років.

Також той факт, що ОСОБА_1 мала намір та волю на передачу відчуження квартири АДРЕСА_1, свідчить її заява-замовлення №1703240 від 14.09.2004р. на виготовлення технічної документації в КП «Харківське міське БТІ» та витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно від 29.10.2004р., для оформлення договору відчуження квартири АДРЕСА_1 (а. с. 87,88).

Таким чином ОСОБА_1 здійснила свій намір та передала спірну квартиру ОСОБА_12 з власної волі, помилялася вона лише щодо природи укладеної нею угоди (договір дарування замість договору довічного утримання), що стало підставою для визнання договору дарування недійсним.

Недійсність зазначеного правочину на виконання якого передана спірна квартира , само по собі не свідчить про її вибуття із володіння ОСОБА_1 яка передала це майно, не з її волі та не може бути підставою для витребування майна, а саме квартири АДРЕСА_1 у добросовісного набувача ОСОБА_8, в інтересах якого діяли його батьки ОСОБА_6 та ОСОБА_7 який є її власником на підставі договору купівлі-продажу від 05.01.2012 року, а тому позовні вимоги в цієї частині задоволенню не підлягають.

До пояснень позивача ОСОБА_1 наданих в судовому засіданні 10.12.20014 року , про те, що вона взагалі ніяких договорів не укладала, до нотаріуса не ходила, та нічого не підписувала, суд ставиться критично , оскільки вони не знайшли свого підтвердження при подальшому розгляді справи, а також спростовуються дослідженими доказами по справі. Крім того позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні 22 грудня 2014 року сама спростувала ці обставини.

Окрім того, відповідачі отримали право власності на спірну квартиру АДРЕСА_1, за оплатним договором купівлі продажу у 2012р., тобто через 8 років після переходу права власності від ОСОБА_1 до ОСОБА_12 Зазначене свідчить про той факт, що сім'я ОСОБА_8 навіть не могла й не мала змоги засумніватися у праві ОСОБА_12 - відчужувача спірної квартири, на відчуження майна, а тому вважаються добросовісними набувачами.

Таким чином права позивача ОСОБА_1 на проживання в квартирі АДРЕСА_1 не порушені, та підстав для її вселення суд не вбачає.

Також суд звертає увагу, що 14.11.2011р. відповідач ОСОБА_7 продала свою частку в квартирі АДРЕСА_1, покупцю ОСОБА_18, згідно до договору купівлі- продажу від 14.11.2011р. (а. с. 85-86), тож на даний час відповідачі мають лише одне помешкання для проживання, це квартира АДРЕСА_1, що підтверджує акт обстеження № 375 від 03.11.2014 року наданим об'єднанням співвласників багатоквартирного будинку «Домобудівельник-1» (а. с. 66).

Лист Комінтернівського РВ ХМУ ДУМВС України в Харківській області від 21.11.2014 року про те, що відповідачі не проживають в квартирі АДРЕСА_1 суд не бере до уваги, оскільки відповідна інформація зазначена зі слів сусідів, крім того не вказані їх прізвища.

Суд, розглянувши справу повно, всебічно, об'єктивно, неупереджено, в межах заявлених вимог, приймаючи до уваги, що позивачем не було надано доказів порушення її прав, дійшов обґрунтованого висновку відсутності правових підстав у вимогах позивача, а тому позов задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.. 10, 11, 88, 209, 212, 214-215, 217, 218 ЦПК України, ч. 1 ст. 388 ЦК України п. п 25, 26 постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014р. суд,-

в и р і ш и в:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: О. А. Курганникова