Справа № 296/2223/13-ц
РІШЕННЯ

Іменем України

"24" вересня 2014 р. м.Житомир

Корольовський районний суд м. Житомира в складі:

головуючого-судді Галасюка Р.А.,

при секретарі Могилевець В.С.,

за участю позивача ОСОБА_1,

представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідача ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 327 цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні гаражем, -

В с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_4 про усунення перешкод до користування гаражем АДРЕСА_2.

Мотивуючи позовні вимоги позивач зазначила, що в грудні 2000 року вона уклала шлюб з гр. ОСОБА_5, з яким проживала і вела спільне господарство до його смерті ІНФОРМАЦІЯ_1. Під час шлюбу, крім іншого майна, вони разом придбали 14.08.2001 р. гараж АДРЕСА_2 та використовували його у власних потребах. Позивач вказує, що вона є власником вказаного гаражу НОМЕР_1, що підтверджується відповідним технічним паспортом. У даному гаражі зберігалися, крім автомобіля ЗАЗ-1102 «Таврія», р/н НОМЕР_2, який її чоловік використовував тимчасово за дорученням, також предмети домашнього вжитку, продукти харчування, цінні речі та значна сума у іноземній валюті. Власник автомобілю - гр. ОСОБА_6, який давав у користування автомобіль її покійному чоловіку, на даний час вимагає повернення авто, однак вона не може його повернути, так як він знаходиться в гаражі НОМЕР_1. Цінні речі і гроші вони зберігали у гаражі, тому що вважали його більш надійним місцем ніж квартира, оскільки гаражний кооператив постійно охороняється. Одразу після смерті її чоловіка, відповідач ОСОБА_4 самовільно відкрив вищевказаний гараж НОМЕР_1, і за згодою голови гаражного кооперативу зрізавши старі замки встановив нові та в подальшому користується вказаним гаражем і майном позивача. На її прохання повернути майно не реагує. При її зверненні до правоохоронних органів, в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_4 було відмовлено і запропоновано вирішувати спір у цивільному порядку. З цього часу відповідач користується гаражем, її майном і добровільно звільнити його та повернути майно не бажає.

В судовому засіданні позивач та її представник заявлену вимогу підтримали з наведених підстав і просили позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні вважала позов безпідставним і просила у його задоволенні відмовити.

З надісланих до суду письмових заперечень відповідача вбачається, що після смерті гр. ОСОБА_5, який є його батьком, позивач звернулася до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання квартири спільною сумісною власністю, визнання права власності на частину кватири та встановлення факту володіння гаражем на праві приватної власності і визнання права власності на гараж в порядку спадкування. За рішенням Корольовського районного суду м. Житомира від 12 липня 2012 року у справі № 2-1376/12 було встановлено факт проживання однією сім'єю позивача ОСОБА_1 з гр. ОСОБА_5 з січня 1999 року, визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_1 і ОСОБА_5 квартиру АДРЕСА_1, і встановлено належність гаражу АДРЕСА_2 на праві приватної власності ОСОБА_5 на день його смерті та визнано його спільною власністю подружжя. Також визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та право власності на гараж АДРЕСА_2 в розмірі 1/2 частини та в розмірі 1/8 частини в порядку спадкування. Вказане рішення, ухвалою апеляційного суду Житомирської області 10 жовтня 2012 році було залишено без змін і вступило в законну силу. Таким чином гараж згідно рішення суду є спільною частковою власністю і належить на праві власності чотирьом спадкоємцям. Позивачка являється власником 5/8 частин зазначеного гаражу НОМЕР_1. Крім цього відповідач вказує, що за життя його батько ОСОБА_5 передав гараж НОМЕР_1 у його користування, передав ключі від гаражу, написав відповідну заяву у гаражному кооперативі, а автомобіль та всі документи на нього надав дочці ОСОБА_7. З огляду на це вказує, що у гаражі не може бути речей позивача, оскільки він одноособово ним користується. Автомобіль ЗАЗ-1102 «Таврія» також не знаходиться у гаражі, оскільки ним володіє і користується його сестра в м. Новоград-Волинському, Житомирські області. Твердження позивача про те, що він зрізав замки на гаражу, відповідач заперечує, оскільки ніхто не пошкоджував їх з моменту встановлення. Проте, його батько ОСОБА_5 віддав ключі від гаража саме йому, а не позивачці. При цьому, відповідач вважає, що виділ частини приміщення гаражу між співвласниками неможливий, і тому необхідно вирішувати питання про припинення права на частку у спільному майні зі сплатою грошової компенсації. За вищевказаним рішенням суду відповідачу та його сестрі ОСОБА_7 належить 3/8 частин в квартирі АДРЕСА_1, де проживає позивачка. Позивачка не допускає його до квартири, чим створює перешкоди у користуванні частиною нерухомого майна. Тому, вважає, що спочатку необхідно вирішити питання з квартирою, а вже потім вирішувати спір щодо гаражу. Ґрунтуючи на цьому свої заперечення відповідач просив у задоволенні позову відмовити.

Вирішуючи спір, суд встановив, що позивач ОСОБА_1 є власником 5/8 частин нежитлового приміщення гаражу АДРЕСА_2 (а.с.5зв, 42-47).

Крім того, судом встановлено, що відповідач ОСОБА_4 зайняв належний позивачу на праві спільної часткової власності гараж АДРЕСА_2, користується ним, і звільняти його відмовляється, що підтверджується ним самим у письмових запереченнях до суду (а.с.14-16), його заявою до керівника ГК «Орбіта» (а.с.35) з вимогою нікого не пускати до гаражу та повідомленням про те, що він замінює замка та фактами встановленими в ході перевірки правоохоронними органами, які викладені у постановах про відмову у порушенні кримінальної справи (а.с.50,71).

Усунути перешкоди у користуванні позивачкою належним їй на праві спільної часткової власності гаражем АДРЕСА_2, в добровільному порядку відповідач не бажає, посилаючись на те, що позивач в свою чергу чинить йому перешкоди у користуванні квартирою, яка також перебуває у частковій власності. Посилаючись на те, що спочатку слід вирішити спір про квартиру, і лише потім по гаражу, а також вказуючи, що слід вирішувати питання про припинення права на частку у спільному майні зі сплатою грошової компенсації, відповідач не надав суду будь-яких рішень з цього приводу або наявних на розгляді в судах у порядку цивільного судочинства відповідних позовних заяв.

Однак, в наслідок таких дій відповідача, позивач не може на власний розсуд користуватися і розпоряджатися своєю часткою у власності на вищевказаний гараж.

Таким чином, судом встановлено, що відповідачем чиняться перешкоди позивачу у здійсненні її прав власника, які полягають у праві користування та розпоряджання своїм майном на власний розсуд.

Позивачем вживалися заходи щодо врегулювання спору із відповідачами в досудовому порядку, зокрема, шляхом звернення до правоохоронних органів, проте відповідач добровільно вимоги позивача не виконав.

Встановленим судом фактам відповідають правовідносини щодо власності, які регулюються Конституцією України, ЦК України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України.

Згідно із ст.55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.

Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

За змістом ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного права та інтересу, зокрема, з позовом про припинення дії, яка порушує право, та відновлення становища, яке існувало до порушення права.

Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений власності. Право приватної власності є непорушним.

Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Статтею 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ст.317 ЦК України).

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст.319 ЦК України). При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватись моральних засад та не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадянам, інтересам суспільства.

Відповідно до вимог ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.

Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю.

Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Статтею 386 ЦК України встановлено засади захисту права власності, відповідно до якої держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, має право звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Главою 29 ЦК України передбачено способи захисту права власності.

Одним із способів захисту права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, відповідно до вимог ст.391 ЦК України, є те, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном.

Згідно із керівними роз'ясненнями, що містяться в п.33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Таким чином, аналіз перевірених і оцінених в судовому засіданні доказів, дає підстави для висновку, що право позивача на користування та розпоряджання власним майном гаражем АДРЕСА_2, порушено відповідачем, і підлягає судовому захисту.

При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Серявін та інші проти України» від 10.02.2010 року (остаточне 10.05.2011 року), в пункті 38 якого зазначено, що «Суд повторює, що стаття 1 Першого протоколу, по суті, гарантує право власності і містить три окремі норми: перша норма, що сформульована у першому реченні частини першої та має загальний характер, проголошує принцип мирного володіння своїм майном; друга, що міститься в другому реченні частини першої цієї статті, стосується позбавлення особи її майна і певним чином це обумовлює; третя норма, зазначена в частині другій, стосується, зокрема, права держави регулювати питання користування майном. Однак ці три норми не можна розглядати як «окремі», тобто не пов'язані між собою: друга і третя норми стосуються певних випадків втручання у право на мирне володіння майном і, отже, мають тлумачитись у світлі загального принципу, проголошеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справі «Літгоу та інші проти Сполученого Королівства» від 8 липня 1986 року, п. 106, серія А, № 102)».

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно з положеннями ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Крім того, відповідно до положень ч.4 цієї статті, результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Враховуючи, що усі обставини, які становлять предмет доказування, мають бути підтверджені визначеними у ч.2 ст.57 ЦПК України засобами доказування, суд вважає достовірно встановленими лише ті факти та обставини, які визнаються обома сторонами та підтверджуються письмовими доказами, зокрема: що позивач є власником 5/8 частин гаражу АДРЕСА_2 і має рівне з іншими співвласниками право на володіння і користування гаражем, але відповідач створює їй перешкоди в здійсненні права власності, не бажаючи надавати доступ позивачу в приміщення гаражу, передати їй ключі від нього, порушує права позивача в здійсненні нею права користування та розпорядження своїм майном; що вказані обставини наявності створення відповідачем перешкод позивачу у користуванні гаражем АДРЕСА_2, не заперечуються самим відповідачем у його письмових запереченнях на позов, що відповідає ч.1 ст.61 ЦПК України; що будь-яких угод цивільно-правового характеру на право користування спірним майном у встановлений законом спосіб сторони не укладали; що відповідач не бажає добровільно усунути перешкоди у користуванні і розпорядженні позивачем спірним майном.

Тому, на думку суду, усунення перешкод у здійсненні прав позивача на користування та розпоряджання своїм майном шляхом зобов'язання відповідача не чинити перешкоди позивачу у користуванні гаражем АДРЕСА_2 та забезпечення доступу до гаражу, відповідає вимогам законності та є необхідним з метою захисту права власності позивача, а відтак, позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст.88 ЦПК України, суд враховує, що позивачем при зверненні до суду не сплачувався судовий збір через відповідні пільги за ст. 5 Закону України «Про судовий збір», а тому він підлягає стягненню з відповідача.

Керуючись ст.ст. 3, 6, 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218, 223 ЦПК України, на підставі ст.ст. 41, 55 Конституції України, ст.ст. 16, 316, 317, 319, 321, 386, 391 ЦК України, суд, -

В и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_4 про усунення перешкод у користуванні гаражем - задовольнити.

Зобов'язати ОСОБА_4 усунути перешкоди у користуванні гаражем НОМЕР_1, розташованим у АДРЕСА_2, шляхом надання доступу до користування гаражем.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір в розмірі 229 грн. 40 коп..

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Житомирської області через Корольовський районний суд м. Житомира. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Р. А. Галасюк