Справа №0907/2-80/2011
Справа № 344/3624/13-ц
Провадження № 22ц/779/833/2014
Головуючий у 1 інстанції Барашкова В.В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2014 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Мелінишин Г.П.

суддів Матківського Р.Й., Шишка А.І.

секретаря Бойчука Л.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовами ОСОБА_2 до міського голови м. Івано-Франківська, Івано-Франківської міської ради, виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, Івано-Франківського обласного бюро технічної інвентаризації, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання недійсним реєстраційного посвідчення, визнання частково протиправним розпорядження та його скасування, визнання недійсним договору дарування, визнання незаконним та скасування свідоцтва про право власності, зобовязання не чинити перешкод у здійсненні права власності та за зустрічними позовами ОСОБА_3, ОСОБА_4 до Івано-Франківської міської ради, управління Державного комітету України із земельних ресурсів в м. Івано-Франківську, ОСОБА_2, ОСОБА_5 про визнання недійсним договору дарування, зобовязання не чинити перешкод у здійсненні права власності, визнання недійсним п. 3.1. рішення Івано-Франківської міської ради від 06.07.2006 року за апеляційними скаргами ОСОБА_3, ОСОБА_4 на рішення Івано-Франківського міського суду від 17 січня 2013 року та додаткове рішення Івано-Франківського міського суду від 13 червня 2013 року,-

в с т а н о в и л а :

В грудні 2006 року ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до міського голови м. Івано-Франківська, Івано-Франківського обласного бюро технічної інвентаризації, ОСОБА_3 про визнання незаконним розпорядження міського голови №615-р від 03.11.2006 року в частині оформлення за ОСОБА_3 права власності на будинковолодіння №39 (два житлові будинки) по вул. Кармелюка в м. Івано-Франківську, визнання недійсним реєстраційного посвідчення (дублікату) від 06.11.2000 року про право власності на будинковолодіння №39 по вул. Кармелюка в м. Івано-Франківську.

В ході розгляду справи ОСОБА_2 неодноразово збільшувала позовні вимоги. Зокрема, в лютому 2007 року нею заявлено позов до ОСОБА_3, ОСОБА_4, Івано-Франківського міськвиконкому про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно та договору дарування будинковолодіння. У травні 2008 року відповідно до ОСОБА_4 про зобовязання не чинити перешкоди в користуванні будинковолодінням №39 по вул. Кармелюка в м. Івано-Франківську. У квітні 2012 року - до міського голови м. Івано-Франківська, виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання незаконним та скасування розпорядження міського голови №615-р від 03.11.2006 року в частині оформлення права власності на нерухоме майно ОСОБА_3 та свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.11.2006 року.

ОСОБА_3 у квітні 2007 року звернувся із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування та неодноразово під час розгляду справи збільшував свої позовні вимоги.

Так, у листопаді 2011 року ОСОБА_3 предявив позов до ОСОБА_2 та ОСОБА_5 про зобовязання не чинити перешкоди в користуванні приміщеннями житлових будинків (літери А та Б), господарських споруд, розташованих в м. Івано-Франківську по вул. Кармелюка,39.

У червні 2012 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 подавши доповнення до зустрічної позовної заяви, звернулись до Івано-Франківської міської ради, управління Державного комітету України із земельних ресурсів в м. Івано-Франківську, ОСОБА_2 про визнання недійсним п.3.1 рішення Івано-Франківської міської ради від 06.07.2006 року в частині передачі ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0902 га по вул. Кармелюка 39 в м. Івано-Франківську.

Рішенням Івано-Франківського міського суду від 17 січня 2013 року позови ОСОБА_2 задоволено.

Визнано недійсним реєстраційне посвідчення (дублікат) Івано-Франківського ОБТІ від 06.11.2000 року, що посвідчує право власності ОСОБА_3 на будинковолодіння №39 по вул. Кармелюка в м. Івано-Франківську.

Визнано протиправним та скасовано розпорядження міського голови м. Івано-Франківська від 03.11.2006 року в частині оформлення права власності на домоволодіння по вул. Кармелюка, 39 в м. Івано-Франківську за ОСОБА_3

Визнано протиправним та скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 06.11.2006 року, видане виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради на імя ОСОБА_3

Визнано недійсним договір дарування частки домоволодіння від 16.11.2006 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_6 та зареєстрований за №5165.

Зобовязано ОСОБА_4 не чинити перешкоди ОСОБА_2 у користуванні будинковолодінням №39 по вул. Кармелюка в м. Івано-Франківську.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено.

Додатковим рішенням Івано-Франківського міського суду від 13 червня 2013 року у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до Івано-Франківської міської ради, управління Державного комітету України із земельних ресурсів в м. Івано-Франківську, ОСОБА_2 про визнання недійсним п.3.1 рішення Івано-Франківської міської ради від 06.07.2006 року відмовлено.

Додатковим рішенням Івано-Франківського міського суду від 05 грудня 2013 року у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 в частині вимог до ОСОБА_5 про зобовязання не чинити перешкоди у здійсненні права відмовлено.

На рішення суду від 17 січня 2013 року та додаткове рішення від 13 червня 2013 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 подали апеляційні скарги, в яких посилаються на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянти вказують на помилковість висновку суду про набуття ОСОБА_2 права власності на будинковолодіння по вул. Кармелюка,39 в м. Івано-Франківську на підставі договору дарування житлового будинку від 17.02.1995 року. При цьому судом не прийнято до уваги положень ст. ст. 244, 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, що діяла на час виникнення спірних правовідносин) про обовязковість нотаріального посвідчення договору дарування нерухомого майна та реєстрації його у виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів. Застереження щодо необхідності реєстрації договору в Івано-Франківському ОБТІ зазначено і в самому договорі, що відповідає вимогам Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затв. наказом Міністерства юстиції України №18/5 від 14.06.1994 року.

Крім того, відповідно до положень ст.ст. 210, 334, 640 ЦК України в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації договір вважається укладеним з моменту державної реєстрації. Враховуючи ці вимоги закону з 01.01.2004 року договір дарування житлового будинку підлягав державній реєстрації, з якою і повязується момент вчинення правочину. Однак, в порушення зазначених норм закону (як в редакції 1963 року так і ЦК України) договір дарування ОСОБА_2 не зареєстровано, тому цей правочин є неукладеним і таким, що не породжує для сторін будь-яких прав та обов'язків.

Поза увагою суду залишилась і та обставина, що ОСОБА_2 позовних вимог про визнання за нею права власності на будинковолодіння по вул. Кармелюка, 39 в м. Івано-Франківську, якщо вважала це право порушеним, взагалі не заявляла.

Неправильним є також і висновок суду щодо визнання недійсними та скасування дублікату реєстраційного посвідчення, свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.11.2006 року. Так, судом не враховано, що видача свідоцтва про право власності на будинковолодіння по вул. Кармелюка, 39 в м. Івано-Франківську базується на первинних документах щодо права власності на це будинковолодіння, які ніхто не оскаржував та не скасовував. На момент реєстрації у 1959 році Станіславським ОБТІ спірного домоволодіння до нього входили житловий будинок, сарай, вбиральня, огорожа, що відображено в акті прийняття будівель в експлуатацію. Такий об'єкт як літня кухня в технічній документації на будівлю відсутній і ОСОБА_3 не зводився взагалі. На час прийняття будівель в експлуатацію і складання акту від 04.12.1959 року ОСОБА_3 проводив будівництво ще одного, меншого розміром житлового будинку, який в інвентарній справі числиться під літерою «Б». Зведення цього будинку не було самочинним, оскільки в квітні 1954 року ОСОБА_3 надано земельну ділянку під забудову.

Апелянти зазначають, що на час складання акту опоряджувальні роботи не були завершені, тому ця будівля не була включена до акту прийняття в експлуатацію основного будинку та в інвентарній справі зазначена як незавершене будівництво. Фактично будівництво цього будинку завершено влітку 1960 року.

В подальшому під час інвентаризації ОБТІ до інвентарної справи було внесено відомості про реєстрацію змін в складі домоволодіння. Зокрема, в склад домоволодіння включено житловий будинок - літера «Б», інші будівлі - сараї, гараж, ворота, огорожа. В зв'язку із втратою свідоцтва про право власності на будинковолодіння ОСОБА_3 звернувся в ОБТІ із заявою про видачу дублікату, який був виданий 06.11.2000 року відповідно до законодавства і не відображав нових відомостей про право власності на об'єкт нерухомості.

Одночасно суд не дав належної оцінки поясненням ОСОБА_2 про наявність у неї з листопада 2000 року оригіналу реєстраційного посвідчення, а відповідно пропуску нею строку звернення до суду із вимогою про визнання недійсним дублікату цього посвідчення. Про наведену обставину як підставу для відмови в позові він заявляв, подаючи заяву про застосування наслідків пропуску позовної давності, яка судом не вирішена.

Безпідставно судом визнано недійсним і договір дарування частки домоволодіння від 16.11.2006 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 Такий договір посвідчено у відповідності до вимог діючого законодавства, нотаріусом перевірено право власності ОСОБА_3 на домоволодіння, не встановлено при цьому жодних обмежень в розпорядженні майном. Відповідно такий договір будь-яких прав та законних інтересів ОСОБА_2 не порушує. В той же час підстави його недійсності судом в рішенні не зазначено.

Задовольняючи позовну вимогу ОСОБА_2 та зобовязуючи ОСОБА_4 не чинити їй перешкод в користуванні всім домоволодінням, суд не звернув увагу на те, що таку вимогу позивач обґрунтовувала укладенням на користь відповідача договору дарування частки будинковолодіння. Фактично ж ОСОБА_2 оспорюється набуття ОСОБА_4 права власності на нерухоме майно на підставі правочину і по предмету спору ця вимога є відмінною від заявлених вимог.

Крім того, вирішуючи спір в частині зустрічного позову судом не взято до уваги обґрунтованість його вимог щодо недійсності договору дарування житлового будинку від 17.02.1995 року з підстав, передбачених ст. 48 ЦК УРСР. Вони з дружиною мали намір укласти на користь відповідача - їхньої дочки договір довічного утримання або заповіт. Тому він був впевнений, що саме один із цих документів підписує. В нотаріальній конторі в силу своїх фізичних вад (втрата зору, внаслідок чого з 01.03.1998 року встановлено довічно першу групу інвалідності) ОСОБА_3 договір не читав, не було прочитано його вголос і нотаріусом, що підтверджується відсутністю відповідного запису в договорі.

Необґрунтованими є також і висновки суду в частині відмови в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні житловим будинком та господарськими спорудами. Суд при цьому не врахував, що вони, апелянти, займають в житловому будинку (літера «А») прохідну кімнату 1-1 розміром 19,7 кв.м, а відповідач разом зі своєю сім'єю - кімнату 1-5 розміром 19,3 кв.м, кімнату 1-4 розміром 14,5 кв.м, кімнату 1-2 розміром 14,5 кв.м. Коридор ними пристосовано для приготування їжі. В господарських приміщеннях будинковолодіння (літера «Ж») апелянтами облаштовано душову та туалет, встановлено також газову плитку в сараї. Крім того, на праві власності ОСОБА_3 належить автомобіль, яким за дорученням керує ОСОБА_4 Однак, відповідачі постійно перекривають воду в їх приміщеннях, виключають світло та газ в будинку, перешкоджають заїзду транспортного засобу на подвір'я, закривають ворота, а в гаражі утримують автомобіль, що зареєстрований на ОСОБА_5 Також ОСОБА_2 в пристосоване під житло приміщення сараю (літера «В») вселила квартирантів. Вищезазначеним обставинам суд не дав належної оцінки, не врахував, що ОСОБА_2 не є власником частини приміщень та користувачем земельної ділянки за місцезнаходженням домоволодіння.

В своїй апеляційній скарзі на додаткове рішення Івано-Франківського міського суду від 13.06.2013 року апелянти зазначають, що при вирішенні їх зустрічного позову до Івано-Франківської міської ради, управління Державного комітету України із земельних ресурсів в м. Івано-Франківську, ОСОБА_2 про визнання недійсним п.3.1 рішення Івано-Франківської міської ради від 06.07.2006 року. судом першої інстанції невірно витлумачено та застосовано законодавство, яке регулює спірні правовідносини, не дано належної оцінки зібраним доказам. Зокрема, судом помилково застосовано положення ст. 30 ЗК України (в редакції 1991 року) та ст. ст. 116, 120 діючого ЗК України. Враховуючи, що договір дарування житлового будинку по вул. Кармелюка, 39 в м. Івано-Франківську в Івано-Франківському ОБТІ зареєстровано не було, ОСОБА_2 не набула права власності на нього, у встановленому законом порядку рішення про передачу їй в користування земельної ділянки для обслуговування цього будинку міською радою не приймалося, а отже, відповідно вона не була користувачем цієї ділянки. В той же час, Станіславським міськвиконкомом 20.02.1954 року було прийнято рішення № 741 про надання ОСОБА_3 дозволу на забудову земельної ділянки та відповідно 05.03.1954 року відведено земельну ділянку в натурі, а 06.04.1954 року укладено договір на право забудови будинку і безстрокове користування земельною ділянкою.

Також судом не враховано, що згоди на вилучення земельної ділянки на користь ОСОБА_2 ОСОБА_3 не давав, спірна земельна ділянка у передбаченому законом порядку в нього не вилучалась. Натомість, ця ділянка впродовж останніх років знаходилась в його користуванні, доказом чого є в тому числі і оформлення ним свого права власності на другий житловий будинок, що знаходиться на вказаній ділянці.

Приймаючи п.3.1 рішення від 06.07.2006 року про передачу ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0902 га Івано-Франківська міська рада не витребувала у ОСОБА_2 витяг із реєстру права власності на нерухоме майно, а саме будинковолодіння по вул. Кармелюка, 39 в м. Івано-Франківську або довідку ОБТІ. Однак, даній обставині суд не дав правильної юридичної оцінки.

З наведених підстав апелянти просили рішення суду від 17 січня 2013 року та додаткове рішення від 13 червня 2013 року скасувати, ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2, та задоволення їх зустрічного позову в повному обємі.

В засіданні апеляційного суду апелянт ОСОБА_4, одночасно представник ОСОБА_3, та їх представник доводи скарг підтримали з наведених у них мотивів.

ОСОБА_2, її представник та ОСОБА_5 доводів скарг не визнали посилаючись на обґрунтованість висновків суду.

Представники Івано-Франківської міської ради, виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, міського голови м. Івано-Франківська, Івано-Франківського ОБТІ, відділу Держземагентства у м. Івано-Франківську в засідання суду не зявились будучи належним чином повідомленими, що не перешкоджає розгляду справи в їх відсутності.

Постановляючи оскаржувані рішення суд першої інстанції виходив з того, що набуте ОСОБА_2 право власності на житловий будинок з господарськими спорудами по вул. Кармелюка,39 в м. Івано-Франківську на підставі договору дарування від 17.02.1995 року, який не потребував реєстрації в виконавчому комітеті місцевої ради народних депутатів, порушено внаслідок прийняття оскаржуваних рішень, укладення договору дарування частки домоволодіння від 16.11.2006 року, оформлення прав на нього ОСОБА_3, ОСОБА_4 тощо, а тому підлягає судовому захисту.

Вислухавши доповідача, пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга на рішення від 17 січня 2013 року не підлягає до задоволення , а апеляційна скарга на додаткове рішення від 13 червня 2013 року підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Як передбачено ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України, та способи захисту права власності, визначені статтею 16 ЦК.

Вирішуючи спори про захист права власності на майно, суди повинні виходити з того, що правовий режим майна визначається з урахуванням законодавства, яке було чинним на момент створення (набуття) відповідного майна. Подальша зміна законодавства не повинна призводити до погіршення становища володільця майна, оскільки інакше порушуватиметься конституційний принцип про незворотність дії закону у часі.

Момент виникнення права власності на річ (майно) визначається законом.

При визначенні моменту набуття права власності слід враховувати як особливості самого майна, так і особливості оформлення права власності, які теж суттєво впливають на визначення моменту виникнення (набуття) права власності.

Як вбачається із матеріалів справи, 17.02.1995 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 укладено договір дарування, згідно умов якого ОСОБА_3, за згодою ОСОБА_7, подарував, а ОСОБА_2 прийняла в дар житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться в м. Івано-Франківську по вул. Кармелюка, 39. Предметом договору дарування були: будинок житловий, деревяний, житловою площею 55,6 кв.м., зазначений в плані літерою «А», літня кухня, зазначена літерою «Б», сарай, зазначений літерою «В», колодязь №4, туалет, зазначений літерою «У». Вказаний будинок належав ОСОБА_3 на підставі Договору на право забудови будинку і безстрокове користування земельною ділянкою, посвідченого Станіславською державною нотаріальною конторою 06 квітня 1954 року по реєстру №35/Д, зареєстрованого в Івано-Франківському обласному бюро технічної інвентаризації за №1741. Договір дарування посвідчено державним нотаріусом Першої Івано-Франківської державної нотаріальної контори та зареєстровано в реєстрі за №1Д-143 (а.с.3-4, 203-205 т.1).

Відповідно до змісту п. 7 та додатку № 1 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966 року, що була чинною на момент укладення договору дарування, нотаріально посвідчені договори про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального жилого будинку та затверджений виконкомом місцевої Ради акт про прийняття будинку в експлуатацію, а також нотаріально посвідчені договори дарування тощо є правовстановлюючими документами, що встановлюють право власності.

Згідно положень ст.ст. 243, 244 ЦК УРСР 1963 року договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила ст. 227 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті договір купівлі-продажу жилого будинку (якщо хоча б однією з сторін є громадянин) повинен бути нотаріально посвідчений, а частина друга передбачає реєстрацію такого договору у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

При цьому недійсність договору тягне лише недодержання вимог щодо нотаріального посвідчення.

Відповідно до вимог ст. 128 ЦК УРСР 1963 року, чинного на час укладення договору, право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не встановлено законом.

З аналізу наведених норм випливає, що виникнення права власності у набувача нерухомого майна за договором дарування залежить від передачі майна та додержання нотаріальної форми посвідчення договору і з реєстрацією договору в ОБТІ не повязано.

Встановлено, що ОСОБА_2 прийняла у дар спірне домоволодіння, проживає в ньому та користується як своєю власністю, оплачувала обовязкові платежі та вносила плату за земельну ділянку. Будь-яких доказів на спростування цих обставин ОСОБА_3 суду не надав.

В звязку із вищенаведеними обставинами не можуть бути прийняті до уваги твердження апелянтів щодо обовязкової реєстрації договору дарування в Івано-Франківському ОБТІ, зважаючи і на застереження про це в самому договорі, та відповідно укладення такого з моменту його реєстрації, оскільки такі вимоги встановлені тільки з прийняттям нового ЦК України , який вступив в дію з 01.01.2004 року.

Тому що стосується посилання апелянтів на норми ст.ст. 182, 210, 334, 640 ЦК України, якими передбачено обовязкову державну реєстрацію прав на нерухоме майно та виникнення саме з цьому моменту права власності на нього, то такі не заслуговують на увагу, зважаючи на дію законів в часі.

Крім того, відповідно до п.5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції, що діяла на момент оформлення свідоцтва про право власності за ОСОБА_3 на спірне майно) право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Відповідно до цього Закону реєстрація речових прав на нерухомість, їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна.

Аналогічно згідно положень ст. 2 цього Закону (з наступними змінами та доповненнями, що діють на момент вирішення судом спору) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі -державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. При цьому ст. 4 Закону передбачено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов, зокрема: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

З врахуванням цих обставин суд прийшов до правильного висновку, що на підставі договору дарування від 17.02.1995 року ОСОБА_2 набула право власності на житловий будинок з господарськими спорудами по вул. Кармелюка, 39 в м. Івано-Франківську.

При цьому колегія суддів також враховує положення ст. 204 ЦК України щодо презумпції правомірності правочину у випадку, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Із вищенаведених підстав не можуть бути прийняті до уваги твердження апелянта щодо недійсності договору дарування.

Одночасно не заслуговують на увагу і посилання апелянтів щодо недійсності договору дарування житлового будинку з підстав, передбачених ст. 48 ЦК УРСР, зокрема у звязку із порушення нотаріусом вимог Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерством юстиції від 14.06.1994, № 18/5.

За правилами ст. 48 ЦК УРСР 1963 року недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Згідно із роз'ясненнями, даними у п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про визнання угод недійсними» №3 від 28.04.1978 року за правилами ст.48 ЦК угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади та управління в межах наданої їм компетенції. Стаття 48 ЦК застосовується при порушенні визначеного порядку вчинення громадянами й організаціями дій, спрямованих на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, при ущемленні угодою особистих або майнових прав неповнолітніх дітей, а також в інших випадках їх невідповідності вимогам чинного законодавства, якщо для них не встановлені особливі правила визнання угод недійсними.

За змістом ст. ст. 58, 60 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як передбачено п.13 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерством юстиції від 14.06.1994, № 18/5 якщо громадянин, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії, неписьменний або сліпий, нотаріус, крім того, прочитує йому текст документа, про що на документі робиться відповідна відмітка. Якщо сліпий громадянин письменний, він сам підписує документ.

Зі змісту заповіту вбачається, що він особисто підписаний ОСОБА_3, чого останній не заперечував.

На підтвердження своїх доводів щодо недійсності правочину ОСОБА_3 належних та допустимих доказів суду не представив. Натомість, його твердження щодо вади зору (сліпоти), внаслідок чого текст договору нотаріус зобовязана була йому зачитати, зробивши про це відповідну відмітку в документі, є голослівними. Такі також спростовуються медичною довідкою та відповідними посвідченнями (а.с. 110 т. 1), згідно яких ОСОБА_3 встановлено безстроково першу групу інвалідності по зору лише з 01.03.1998 року.

Обґрунтовуючи позовні вимоги щодо порушення свого права власності на спірне домоволодіння ОСОБА_2 посилалась на те, що виготовленням дублікату реєстраційного посвідчення про право власності на домоволодіння по вул. Кармелюка,39 в м. Івано-Франківську, прийняттям міським головою м. Івано-Франківська розпорядження про оформлення права власності, видачею свідоцтва про право власності на вказане домоволодіння та укладенням договору дарування частини спірного домоволодіння порушено її майнові права. Крім того, ОСОБА_4 чинить їй перешкоди в користуванні спірним нерухомим майном.

Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Крім того, згідно ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Як вбачається із матеріалів справи, 06.11.2000 року Івано-Франківським ОБТІ ОСОБА_3 видано дублікат реєстраційного посвідчення. Вказаний документ посвідчує, що на підставі акту про закінчення будівництва і вводу в експлуатацію індивідуального будинковолодіння, рішення міськвиконкому від 18.12.1959 року за ОСОБА_3 на праві приватної власності зареєстроване будинковолодіння по вул. Кармелюка, 39 в м. Івано-Франківську (а.с. 12 т.1).

Твердження апелянтів, що реєстраційне посвідчення одержано самим позивачем ще в 2000 році, а тому відповідно нею пропущено позовну давність по вимозі про визнання дублікату реєстраційного посвідчення недійсним, є надумані і будь-якими обєктивними доказами не підтверджено.

Встановлено, що розпорядженням міського голови м. Івано-Франківська «Про оформлення права власності на нерухоме майно» від 03.11.2006 року №615-р було прийнято рішення про оформлення права власності на будинковолодіння (два житлові будинки) по вул. Кармелюка,39 в м. Івано-Франківську за ОСОБА_3 та доручено Івано-Франківському обласному бюро технічної інвентаризації здійснити юридичне оформлення права власності, в тому числі видати свідоцтво про право власності (а.с.26-27 т.3).

На підставі даного розпорядження 06.11.2006 року ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на домоволодіння по вул. Кармелюка, 39 в м. Івано-Франківську, а саме житловий будинок А, житловий будинок, Б, сарай В, гараж Г, сарай Д, сарай Ж, огорожа,1, ворота,2, колодязь,3, вбиральня,У (а.с.28 т.3).

В подальшому, 16.11.2006 року ОСОБА_3 подарував ОСОБА_4 26/100 часток домоволодіння №39, яке розташоване в м. Івано-Франківську по вул. Кармелюка, а саме житловий будинок, шлакобетонний, загальною площею 38,0 кв.м., зазначений в плані земельної ділянки літерою «Б», гараж, цегляний, загальною площею 25,2 кв.м., зазначений в плані земельної ділянки літерою «Г», сарай з дощок, загальною площею 17,3 кв.м., зазначений в плані земельної ділянки літерою «Д», вбиральню, деревяну, загальною площею 1,4 кв. м., зазначену в плані земельної ділянки літерою «У».

Твердження апелянтів про те, що літня кухня приміщення Б (в подальшому узаконена ОСОБА_3, та відповідно подарована ОСОБА_4 як 26/100 домоволодіння) не могла бути предметом договору дарування, оскільки була самочинним будівництвом, є надуманими.

Як вбачається зі змісту першого примірника Договору на право забудови будинку і безстрокове користування земельною ділянкою, посвідченого Станіславською державною нотаріальною конторою 06 квітня 1954 року по реєстру №35/Д, зареєстрованого в Івано-Франківському обласному бюро технічної інвентаризації за №1741, що є документом, який встановлює право власності (є правовстановлюючим документом ) відповідно до п. 7 та додатку № 1 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966 року, такий укладений згідно Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26.08.1948 р.(т.1 а.с. 203-204).

Положеннями цього указу було передбачено проведення будівництва індивідуальних жилих будинків по типових та індивідуальних проектах (п.2), а у випадку самовільного будівництва або грубого порушення будівельно-технічних правил і норм право виконкому міської ради депутатів трудящих зобовязати забудівника припинити будівництво протягом місяця своїми силами і за свій рахунок знести зведені ним будівлі або частину будівлі і привести в порядок земельну ділянку (п.10).

Згідно з розясненнями Верховного Суду України, даними в п. 8 постанови № 7 Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле. Тому при відчуженні жилого будинку вони переходять до нового власника разом з будинком, якщо при укладенні договору про відчуження не було обумовлено їх знесення або перенос попереднім власником.

Враховуючи відсутність рішень виконкому з приводу самовільного будівництва, приналежність літньої кухні до головної речі - житлового будинку, нотаріусом на момент відчуження ОСОБА_3 спірного будинковолодіння (з дотриманням положень п. п. 30, 49-50 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України), не встановлено факту самочинного будівництва.

За наведених обставин приймаючи до уваги принцип презумпції правомірності правочину вищенаведені посилання апелянтів не можуть бути прийняті до уваги.

З матеріалів справи також вбачається, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, ОСОБА_4 склались неприязні стосунки, внаслідок чого виникають конфлікти, останнім чиняться перешкоди у здійсненні ОСОБА_2 свого права власності на спірне домоволодіння.

Наведених обставин частково не заперечив сам відповідач, посилаючись на своє та батька право власності на спірне будинковолодіння.

Згідно ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Враховуючи вищенаведені обставини та той факт, що ОСОБА_2 у встановленому законом порядку набула права власності на спірне будинковолодіння, місцевий суд прийшов до правильного висновку, що її право, порушене відповідачами, підлягає судовому захисту. Натомість наведені позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_3 обставини не обґрунтовують необхідності захисту його права - порушеного, невизнаного чи оспореного. Тому відповідно вірно задовольнив позови ОСОБА_2 в цій частині та відмовив у зустрічному позові ОСОБА_3 в частині визнання недійсним договору дарування та зобовязання не чинити перешкоди у здійсненні права власності.

Розглянувши справу в межах заявлених позовів (основних та зустрічних, по яких судом постановлено рішення від 17 січня 2013 року ) та в межах доводів апеляційної скарги на це рішення, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції зясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення в цій частині ухвалено судом з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Виходячи із змісту ч. 2 ст. 303 ЦПК України, суд апеляційної інстанції не вправі переоцінювати докази, які судом першої інстанції досліджені у встановленому законом порядку, а апеляційна скарга на рішення від 17 січня 2013 року не містить посилання на нові докази, що давало б підставу для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення.

Тому доводи скарги правильності висновків суду в цій частині не спростовують і підстав для її задоволення колегія суддів не знаходить.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що додаткове рішення Івано-Франківського міського суду від 13 червня 2013 року постановлене з порушенням норм процесуального права.

Згідно із ст.ст. 11,31 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними позовних вимог.

Встановлено, що у червні 2012 року ОСОБА_3, ОСОБА_4 подавши доповнення до зустрічної позовної заяви, звернулись до Івано-Франківської міської ради, управління Державного комітету України із земельних ресурсів в м. Івано-Франківську, ОСОБА_2 про визнання недійсним п.3.1 рішення Івано-Франківської міської ради від 06.07.2006 року в частині передачі ОСОБА_2 у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0902 га по вул. Кармелюка 39 в м. Івано-Франківську.

З матеріалів справи вбачається, що будь-яких висновків по суті позовних вимог ОСОБА_4 судом не зроблено. Тому вказана вимога в порушення норм ст. 215 ЦПК України та п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» взагалі судом не вирішена.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням сесії Івано-Франківської міської ради від 06.07.2006 року «Про матеріали міського управління земельних ресурсів, щодо передачі громадянам у власність та надання в користування земельних ділянок» вирішено затвердити матеріали земельно-кадастрової інвентаризації і передати в приватну власність земельні ділянки громадянам, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Зокрема, згідно п.31 Списку (Додатку № 1 до рішення) в тому числі і ОСОБА_2 в розмірі 0,0902 по вул. Кармелюка,39 в м.Івано-Франківську. Вказане рішення прийнято на підставі ст.ст. 81,118 ЗК України та Постанови Верховної Ради України від 17.02.2004 року №1492-ІV (а.с.68-72 т.1).

Встановлено, що свої позовні вимоги в цій частині ОСОБА_3 та ОСОБА_4 обґрунтовували тим, що ОСОБА_2 не була користувачем земельної ділянки по вул. Кармелюка,39 в м. Івано-Франківську, а тому приймаючи рішення про передачу у приватну власність даної земельної ділянки міська рада порушила вимоги ст. 116 ЗК України.

Відповідно до ст. 30 ЗК України 1990 року при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди.

Отже, при відчуженні нерухомого майна під час дії ст. 30 ЗК України відбувався "автоматичний" перехід права власності на земельну ділянку або права користування цією ділянкою до набувача.

Як зясовано судом відповідно до договору дарування від 17.02.1995 року ОСОБА_2 набула право власності на домоволодіння по вул. Кармелюка, 39 в м. Івано-Франківську. А отже і набула право користування земельною ділянкою, закріпленою для обслуговування цього домоволодіння.

За таких обставин надуманими є посилання в апеляційній скарзі на те, що згоди на вилучення земельної ділянки, ОСОБА_3 не давав і така з його законного користування не вилучалась.

Враховуючи відсутність у позивачів будь-яких прав на нерухоме майно на спірній земельній ділянці не можуть бути прийняті до уваги їхні твердження щодо порушення їхніх прав прийняттям оскаржуваного рішення.

А тому в задоволенні їхнього позову в цій частині слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 313-314, 316, 317 ЦПК України, колегія суддів ,-

в и р і ш и л а :