У х в а л а

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2014 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Касьяна О.П.,
суддів: Гончара В.П., Дербенцевої Т.П.,Карпенко С.О., Остапчука Д.О.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, треті особи: виконавчий комітет Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації, Департамент житлового господарства, Комунальне підприємство «Жилкомсервіс», Державна реєстраційна служба Харківського міського управління юстиції, про визнання недійсною приватизації частини квартири, скасування розпорядження про приватизацію та свідоцтва про право власності на житло, за касаційною скаргою ОСОБА_7 на рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2013 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 17 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_6 звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи його тим, що він є основним наймачем двокімнатної квартири АДРЕСА_1. В зазначеній квартирі, із дозволу позивача, зареєстрований його син ОСОБА_7 У листопаді 2012 року позивач дізнався, що відповідач без його згоди здійснив приватизацію кімнати в спірній квартирі. Вважав, що приватизація кімнати у квартирі відбулась із порушенням вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а тому просив суд визнати недійсною приватизацію ОСОБА_7 кімнати № 5 у квартирі АДРЕСА_1, визнати недійсним та скасувати рішення Харківської міської ради від 18 травня 2011 року № 379 та додаток до нього «Про визнання громадян наймачами житлової площі», визнати недійсним та скасувати розпорядження Управління комунального майна та приватизації житлового фонду Харківської міської ради від 27 жовтня 2011 року № 1299 «Про приватизацію частини квартири», визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 27 жовтня 2011 року.

Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2013 року, в задоволенні позову ОСОБА_6 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 17 грудня 2013 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2013 року змінено.

Визнано недійсним рішення Харківської міської ради від 18 травня 2011 року № 379 та додаток до нього «Про визнання громадян наймачами житлової площі».

Визнано недійсним розпорядження Управління комунального майна та приватизації житлового фонду Харківської міської ради від 27 жовтня 2011 року № 1299 «Про приватизацію частини квартири».

Визнано недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 27 жовтня 2011 року, видане на ім'я ОСОБА_7

У іншій частині рішення суді першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі ОСОБА_7 просить суд касаційної інстанції скасувати оскаржувані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Касаційна скарга підлягає задоволенню на таких підставах.

Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_6, суд першої інстанції виходив із того, що відповідач був наймачем однієї кімнати житловою площею 15,8 кв. м у спірній квартирі, а тому відповідно до вимог Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» мав право на приватизацію 48/100 частин квартири.

Змінюючи рішення суду першої інстанції, апеляційний суд вважав, що оскільки рішення суду на підставі якого відповідач уклав окремий договір найму кімнати у спірній квартирі скасовано рішенням апеляційного суду, приватизація кімнати є незаконною.

Проте з такими висновками судів погодитись не можна, оскільки вони зроблені при неповному з'ясуванні обставин справи та з порушенням норм процесуального та матеріального закону.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Однак висновки судів не відповідають вимогам матеріального та процесуального закону, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 3 ст. 335 ЦПК України суд не обмежений доводами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Судами встановлено, що рішенням Московського районного суду м. Харкова від 28 липня 2010 року в справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 про вселення та визначення порядку користування квартирою, позов ОСОБА_7 задоволено. Визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 та надано ОСОБА_7 в користування кімнату № 5 житловою площею 15,8 кв. м, ОСОБА_6 надано в користування кімнату житловою площею 17,3 кв. м, інші приміщення залишено в спільному користуванні. Зобов'язано Комунальне підприємство «Жилкомсервіс» укласти із ОСОБА_7 окремий договір найму квартири АДРЕСА_1 (а. с. 10-11).

Рішенням апеляційного суду від 19 листопада 2012 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 28 липня 2010 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_7 відмовлено (а. с. 13-15).

27 жовтня 2011 року ОСОБА_7 отримав свідоцтво про право власності на 48/100 частин квартири АДРЕСА_1 (а. с. 21).

Частиною 1 статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини 4 статті 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно з положеннями ст. 32 ЦПК України у разі, якщо предметом спору є спільні права чи обов'язки кількох осіб, то позов пред'являється до кількох відповідачів, а в разі пред'явлення позову лише до одного відповідача, суд відповідно до ст. 33 ЦПК України має право за клопотанням позивача залучити до участі у справі співвідповідача.

Частиною 1 статті 33 ЦПК України передбачено, що суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача.

Суд першої інстанції не звернув уваги, що позов пред'явлено лише до ОСОБА_7, при цьому позивач просить визнати недійсними рішення Виконавчого комітету Харківської міської ради та розпорядження Управління комунального майна та приватизації житлового фонду Харківської міської ради. Враховуючи зазначене, суд першої інстанції не визначив процесуальне становище Виконавчого комітету Харківської міської ради, Управління комунального майна та приватизації житлового фонду Харківської міської ради та всупереч вимогам статей 10, 33 ЦПК України не обговорив питання і не роз'яснив позивачу, що рішення у справі за заявленим позовом впливає на права і обов'язки вищезазначених осіб, яких необхідно залучити до участі у справі як співвідповідачів.

Апеляційний суд на порушення судом першої інстанції норм процесуального права уваги не звернув і помилково змінив рішення суду першої інстанції.

Крім того, апеляційний суд ухвалює рішення про зміну рішення суду першої інстанції у випадку, якщо помилки у неправильно прийнятому рішенні можливо усунути без його скасування, не змінюючи суть рішення, і вони стосуються окремих його частин, зокрема у разі виправлення помилок суду першої інстанції щодо розміру суми, що підлягає стягненню, розподілу судових витрат тощо.

Враховуючи вищенаведене, апеляційним судом фактично ухвалено нове рішення, оскілки змінено суть рішення суду першої інстанції.

За таких обставин судові рішення першої та апеляційної інстанції не відповідають вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для їх скасування з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись п. 2 ч. 1 ст. 336, ч. 2 ст. 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити.

Рішення Московського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2013 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 17 грудня 2013 року скасувати.

Справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П. Касьян

Судді: В.П. Гончар

Т.П. Дербенцева

С.О. Карпенко

Д.О. Остапчук