справа № 179/1573/13-ц
провадження № 2/179/567/13
МАГДАЛИНІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2014 р. Магдалинівський районний суд

Дніпропетровської області

у складі: головуючого - судді Новік Д.І.

за участю: секретаря судового засідання - Кривошлик І.Ю.

представника позивача -

відповідача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в смт. Магдалинівка Дніпропетровської області цивільну справу за позовною заявою Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, Служба у справах дітей Магдалинівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

ВСТАНОВИВ:

Позивач Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» 27 липня 2012 року звернувся до Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області із позовною заявою до ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_5 про звернення стягнення на предмет іпотеки, посилаючись на те, що між позивачем та третьою особою - ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № DNМ0GI від 12 лютого 2008 року, відповідно до якого ОСОБА_5 (далі третя особа) 12 лютого 2008 року отримав кредит у розмірі 63 000 гривень 00 копійок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 12 лютого 2023 року. Згідно умов зазначеного кредитного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати, третя особа як позичальник повинен надавати банку як кредитодавцю грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інших витрат. У порушення норм закону та умов договору ОСОБА_5 зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, що призвело до збитків позивача. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором третьою особою ОСОБА_5 станом на 23 серпня 2011 року має заборгованість в сумі 204 961 гривня 13 копійок, яка складається з: 61 692 гривень 96 копійок - заборгованість за кредитом; 49 010 гривень 16 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом; 30 968 гривень 87 копійок - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафу в розмірі 250 гривень (фіксована частина) та в розмірі 18 610 гривень 00 копійок (процентна складова). В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 12 лютого 2008 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» і відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_3, ОСОБА_4 уклали договір іпотеки № DNМ0GI (надалі договір іпотеки), згідно з яким відповідачі надали в іпотеку належне їм на праві спільної сумісної власності нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 60,68 кв.м, на підставі свідоцтва про право власності, при цьому обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 63 000 гривень 00 копійок. Враховуючи викладене та керуючись ЦК України, Законом України «Про іпотеку», позивач просить суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 12 лютого 2008 року в розмірі 204 961 гривні 134 копійок звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 60,68 кв.м. шляхом продажу вказаного предмету іпотеки з укладанням від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки та стягнути з відповідачів судові витрати в розмірі 1956 гривень 56 копійок.

03 жовтня 2012 року ОСОБА_1 звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним договору про іпотечний кредит № DNMOG5 від 12 лютого 2008 року та договору іпотеки від 12 лютого 2008 року (Т. 1 а.с. 78-82).

Ухвалою Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2012 року до участі у розгляді справи залучена Служба у справах дітей Магдалинівської районної державної адміністрації Дніпропетровської області у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог (Т. 1 а.с. 67).

Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 25 грудня 2012 року (Т. 1 а.с. 153-162) відмовлено в задоволені як первісних позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет іпотеки так і в зустрічних позовних вимогах ОСОБА_1 про визнання недійсними іпотечного кредитного договору та іпотечного договору від 12 лютого 2008 року, яке ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2013 року залишено без змін (Т. 1 а.с. 203-205).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2013 року (Т. 1 а.с. 238-240) рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 25 грудня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2013 року в частині позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» скасовано і справу в цій частині передано на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки судом першої інстанції та апеляційної інстанції не в повній мірі з'ясовано чи мав право малолітній ОСОБА_6 право на користування (власності) предметом іпотеки на момент укладення іпотечного договору і не перевірили доводів представника позивача про те, що на час укладення договору іпотеки він у спірній квартирі зареєстрований не був, майнових прав на квартиру не мав.

В судове засіданні представник позивача - Пилипчук С.В., що діє на підставі довіреності від 21 лютого 2014 року (Т. 2 а.с. 78) в судове засідання призначене на 26 грудня 2014 року, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, не з'явився, до суду надав заяву (Т. 2 а.с. 117-118), згідно якої просить справу розглянути в його відсутність, підтримує позовні вимоги та просить суд їх задовольнити, при цьому в раніше проведених судових засіданнях представник також просив задовольнити позов з обставин вказаних в позовній заяві, посилаючись також на те, що відповідачі під час оформлення договору іпотеки не надали до банку відомостей щодо проживання (реєстрації) в спірній квартирі малолітнього ОСОБА_6, а висловили свою згоду на укладення іпотечного договору у посвідченій нотаріусом заяві, де вказано, що неповнолітні діти в предметі іпотеки не проживають та не зареєстровані, про що також ними надані і інші документи, що підтверджують той факт, що на час укладення договору іпотеки за вказаною адресою предмету іпотеки не були зареєстровані та не проживали малолітні, неповнолітні особи, і в зв'язку з цим висновок органу опіки та піклування не потрібен був при укладенні між банком та відповідачами договору іпотеки. Також, представником надано суду для огляду оригінал кредитно-іпотечної справи по даним правовідносинам, в якій також відсутні відомості, які б вказували на те, що саме на час укладення між банком та відповідачами іпотечного договору за адресою предмету іпотеки проживав чи був зареєстрований малолітній ОСОБА_6, який мав право власності чи право користування в предметі іпотеки. Тим самим, відповідачі приховали від банку факт наявності у відповідачки ОСОБА_1 малолітньої дитини ОСОБА_6, який мешкав з нею і не був зареєстрований за адресою предмету іпотеки. Крім того, в матеріалах кредитно-іпотечної справи є наявність наданої ОСОБА_1 та нею посвідченої копії оригіналу паспорту відповідача ОСОБА_1, де відсутні відмітки про те, що вона має неповнолітнього сина ОСОБА_6 і яким чином, коли і ким саме зроблено відмітку в паспорті ОСОБА_1 про те, що вона має неповнолітнього сина ОСОБА_6 йому не відомо і вказана відмітка була відсутня на час укладення іпотечного договору і не може слугувати суду належним та допустимим доказом того, що банку було відомо про наявність у відповідачки ОСОБА_1 неповнолітньої дитини на час укладення іпотечного договору - сина ОСОБА_6, який мав право користування чи власності у предметі іпотеки та був зареєстрований чи проживав в спірній квартирі. В зв'язку з чим, договір іпотеки укладений без будь-яких порушень законодавства і тому наявні всі правові підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки для погашення заборгованості по кредиту.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_8, що діє на підставі довіреності від 21.02.2012 року (Т. 1 а.с. 53) і в судове засідання 26.12.2014 року не з'явився, в раніше проведених судових засіданнях, позовні вимоги не визнали, посилаючись на те, що неповнолітній син ОСОБА_1 - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, постійно проживав з матір'ю, яка була зареєстрована на час укладення іпотечного договору 12 лютого 2008 року в квартирі АДРЕСА_1 і тому відповідно до законодавства його місцем реєстрації є місцем реєстрації його матері і в зв'язку з чим мав право користування спірною квартирою. Відповідачем ОСОБА_1 надавалась до суду копія її паспорту з відміткою про те, що в неї є неповнолітній син ОСОБА_6, однак чому позивачем не було отримано згоди органу опіки та піклування на вчинення даного правочину їй не відомо. В зв'язку з чим, вважають, що не можливо задовольнити позовні вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки право користування спірною квартирою має неповнолітній ОСОБА_6.

Відповідачі ОСОБА_3, ОСОБА_4 в судове засідання не з'явились, в матеріалах справи є їх заяви (Т. 2 а.с. 30), згідно яких вони просять справу розглянути в їх відсутність, у зв'язку із зайнятістю на роботі.

Третя особа ОСОБА_5 в судове засідання, будучи неодноразово повідомленим про час та місце розгляду справи (Т. 2 а.с. 1, 14, 27, 98, 101), не з'явився, причини неявки суду не повідомив.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, до суду надано заяву (Т. 2 а.с. 51), згідно якої просить справу у зв'язку із службовою зайнятістю розглянути в їх відсутність.

Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_8, вивчивши матеріали справи, надані сторонами та витребувані судом докази, оглянувши оригінал кредитно-іпотечної справи від 12 лютого 2008 року, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ним вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Суди, відповідно до ст. 15 ЦПК України розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин;

Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, при цьому кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, при цьому способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

На підставі ч. 1 ст. 20 ЦК України та ст. ст. 3, 4 ЦПК України, право вибору способу захисту, передбаченого законом або договором, належить виключно позивачам. Суд при цьому враховує, що сторони по справі рівні не тільки, згідно ст. ст. 27, 31 ЦПК України, а також відповідно умов угод укладених між ними.

Судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини.

Між позивачем Публічним акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (Т. 1 а.с. 37) та третьою особою - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2 (Т. 1 а.с. 26-27) було укладено іпотечний кредитний договір № DNМ0GI від 12 лютого 2008 року (Т. 1 а.с. 10-17), відповідно до якого ОСОБА_5 (далі третя особа) 12 лютого 2008 року отримав кредит у розмірі 63 000 гривень 00 копійок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 12 лютого 2023 року.

Згідно умов зазначеного кредитного договору погашення заборгованості повинно здійснюватися в наступному порядку: щомісяця в період сплати, третя особа як позичальник повинен надавати банку як кредитодавцю грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інших витрат.

У порушення умов договору ОСОБА_5 зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав, що призвело до збитків позивача та у зв'язку із зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором третьою особою ОСОБА_5 станом на 06 липня 2012 року має заборгованість в сумі 204 961 гривня 13 копійок, яка складається з: 61 692 гривень 96 копійок - заборгованість за кредитом; 49 010 гривень 16 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом; 30 968 гривень 87 копійок - пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафу в розмірі 250 гривень (фіксована частина) та в розмірі 18 610 гривень 00 копійок (процентна складова) (Т.1 а.с. 8-9).

В судовому засіданні беззаперечно встановлено факт не погашення заборгованості по даному іпотечному кредитному договору ОСОБА_5 та виникнення в зв'язку з цим зазначеної заборгованості. Вказана обставина сторонами, які були присутні в судовому засіданні визнана та ними не оспорюється, тому доказуванню відповідно до ст. 61 ЦПК України не підлягає, при цьому також ніким не надано доказів щодо здійснення будь-якого погашення виниклої заборгованості.

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 12 лютого 2008 року Публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» і відповідачі ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 (Т. 2 а.с. 22-23), ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4 (Т. 1 а.с. 29-30), ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5 (Т. 1 а.с. 31-32) уклали договір іпотеки № DNМ0GI (надалі договір іпотеки) (Т. 1 а.с. 18-23), згідно з яким відповідачі надали в іпотеку належне їм на праві спільної сумісної власності нерухоме майно, а саме: квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 60,68 кв.м, на підставі свідоцтва про право власності (Т. 1 а.с. 147), при цьому обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки дорівнює 63 000 гривень 00 копійок.

Позивачем в 2011 та в 2012 роках здійснювались заходи для досудового врегулювання погашення заборгованості за кредитним договором, шляхом направлення листів з проханням погашення заборгованості та попередження про можливе звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки (Т. 1 а.с. 33, 34, 35, 36, 136, 137, 138, 143). Однак ніяких заходів на погашення виниклої заборгованості за договором здійснено не було.

В зв'язку з чим, враховуючи викладене та керуючись ЦК України, Законом України «Про іпотеку», позивач звернувся з позовом та просить суд в рахунок погашення заборгованості за іпотечним кредитним договором від 12 лютого 2008 року в розмірі 204 961 гривні 134 копійок звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 60,68 кв.м. шляхом продажу вказаного предмету іпотеки з укладанням від імені відповідачів договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки та стягнути з відповідачів судові витрати в розмірі 1956 гривень 56 копійок (Т. 1 а.с. 1, 2-7).

Так, відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм ст.ст. 11, 525, 629 ЦК України, підставами для виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договір, який є обов'язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов'язково укладається в письмові формі (ст. 1054, 1055 ЦК України), а також іпотечний договір, який має бути нотаріально посвідченим (ст.ст. 3, 18 Закону України «Про іпотеку»).

Нормою ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти, розмір яких визначається в договорі (ст. 1056-1 ЦК України).

Відповідно до норми ст. 1050 ЦК України, в контексті положення ст. 1054 ч. 2 ЦК України, якщо кредитним договором встановлений обов'язок позичальника повернути кредит частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитор має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилась зі сплатою процентів. Відповідний обов'язок боржника щодо повернення кредитору на його вимогу суми боргу зі сплатою процентів встановлений ст. 625 ч. 2 ЦК України.

Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

При цьому відповідно до норми ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст. 527 ЦК України передбачено, що боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Пенею, відповідно до ст.549 ЦК України, є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. При цьому право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання (ст. 550 ЦК України), а також така пеня підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків (ст. 624 ЦК України).

Нормою ст. 625 ч. 1 ЦК України передбачено, що боржник не звільняться від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

У відповідності до ст.ст. 549, 611 ЦК України у разі порушення зобов'язань настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема зміна умов зобов'язання та сплата неустойки, при цьому неустойка є одною з форм відповідальності за порушення зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин,які мають істотне значення.

Згідно ст. 16 ЦК України, однією із форм судового захисту цивільних прав та інтересів є примусове виконання обов'язку в натурі.

Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Нормою ст. 3 вказаного закону передбачено, що іпотека виникає на підставі договору. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення.

Згідно ст. 33 ЗУ «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Положеннями ст. 35 ЗУ «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення основного зобов'язання іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов'язань, вимога про виконання порушеного зобов'язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі розпочати звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку.

В судовому засіданні беззаперечно встановлено факт несвоєчасного та неповного погашення заборгованості по даному кредитному договору ОСОБА_5, тобто порушення умов виконання взятого на себе зобов'язання та виникнення в зв'язку з цим заборгованості за іпотечним кредитним договором.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Також враховується диспозиція ст.ст. 58, 59 ЦПК України про належність та допустимість доказів.

Відповідач ОСОБА_1 та її представник посилаються на неможливість звернення на предмет іпотеки, оскільки на момент укладення договору іпотеки між банком та відповідачами, в спірній квартирі АДРЕСА_1, разом з ОСОБА_1 проживав її малолітній син ОСОБА_6, який в зв'язку з цим має право користування (власності) даною квартирою і навіть укладення іпотечного договору було проведено без надання дозволу органом опіки та піклування на його укладення, в зв'язку з проживанням в квартирі неповнолітньої дитини, при цьому відповідачка ОСОБА_1 надавала до Банку копію свого паспорту, в якому є відмітка про те, що в неї є неповнолітній син ОСОБА_6.

Судом в судовому засіданні встановлено, що вказані посилання відповідача ОСОБА_1 та її представника є необґрунтованими, безпідставними та наданням ними суду належних і допустимих доказів не підтверджені, виходячи з наступного.

Укладаючи іпотечний кредит, сторони дійшли згоди щодо укладення договору на зазначених у ньому умов, а відтак, з власної ініціативи на момент отримання коштів сторони визначили для себе правила подальшої поведінки відповідно ст. 203 ЦК України, яка регламентує загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зміст вказаного правочину не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особи які вчинили правочин мають необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідали їх внутрішній волі. Договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлено ним. Батько неповнолітньої дитини ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_5 вчиняв правочин, який не суперечив закону та її інтересам.

При таких обставинах договір про іпотечний кредит між ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" та ОСОБА_5 від 12 лютого 2012 року є правомірним.

Його недійсність прямо не встановлена законом і він не визнаний судом недійсним. Правочин між фізичною та юридичною особою вчинено в письмовій формі відповідно ст. ст. 207, 208 ЦК України.

З причини того, що подружжя ОСОБА_5 та ОСОБА_1, з червня 2009 року проживали окремо, за позовом дружини, 19 серпня 2009 року Магдалинівським районним судом Дніпропетровської області винесено рішення, яким шлюб зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Красногвардійського районного управління юстиції м. Дніпропетровськ актовий запис від 26 лютого 2005р. № 91 було розірвано.

ОСОБА_1 станом на укладення іпотечного договору та договору іпотечного кредиту, тобто на 12 лютого 2008 року знаходилась з ОСОБА_5 в зареєстрованому шлюбі та проживали разом.

Згідно письмових пояснень третьої особи по справі ОСОБА_5 (Т. 1 а.с. 92), він з колишньою дружиною та сином, сім'єю, з часу реєстрації шлюбу до моменту подання заяви про його розірвання, постійно мешкали в будинку в АДРЕСА_3 до червня 2009 року.

Іпотечний договір, предметом іпотеки за яким є майнові права на нерухомість, посвідчується нотаріусом на підставі документів, що підтверджують майнові права на цю нерухомість.

Стаття 4, яка регламентує Державну реєстрацію іпотеки, стверджує, що обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. У разі недотримання цієї умови іпотечний договір є дійсним, але вимога іпотекодержателя не набуває пріоритету відносно зареєстрованих прав чи вимог інших осіб на передане в іпотеку нерухоме майно.

Обтяження нерухомого майна іпотекою, яка виникає відповідно до закону або рішення суду (включаючи податкову заставу, предметом якої є нерухоме майно), підлягають реєстрації відповідно до законодавства у тому ж реєстрі, в якому реєструються обтяження нерухомого майна іпотекою, яка виникла відповідно до договору.

На виконання вимог закону, на підставі п. 2.2 іпотечного договору, іпотекодержатель зобов'язаний здійснити державну реєстрацію обтяження іпотекою нерухомого майна, шляхом внесення іпотеки до Державного реєстру іпотеки, накласти заборону, відчуження предмету іпотеки шляхом внесення даних до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна.

В свою чергу, за угодою, Іпотекодавець зобов'язаний /п. 2.4.4./ у день укладення цього Договору за власний рахунок застрахувати Предмет іпотеки на користь іпотекодержателя в порядку і на умовах, визначених договором про іпотечний кредит. Така вимога ст. 8 Закону України "Про іпотеку".

Ст. 6 вказує на умови передачі нерухомого майна в іпотеку. У разі обмеження правомочності розпорядження нерухомим майном згодою його власника або уповноваженого органу державної влади чи органу місцевого самоврядування така ж згода необхідна для передачі цього майна в іпотеку.

Майно (спірна квартира), яка є спільною сумісною власністю, була передана в іпотеку за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників, своїх часток в спільному майні, без виділення їх в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Іпотекодавці - ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_1 до укладення іпотечного договору попередили іпотекодержателя про всі відомі їм права та вимоги інших осіб на предмет іпотеки, в тому числі ті, що не зареєстровані у встановленому законом порядку.

В своїй письмовій нотаріально посвідченій заяві від 12 лютого 2008 року (Т. 1 а.с. 110) на ім'я приватного нотаріуса Магдалинівського районного нотаріального округу вказали, що станом на 12 лютого 2008 року в квартирі за адресою АДРЕСА_1, яка належить їм на праві спільної сумісної власності, малолітні та неповнолітні діти не зареєстровані.

Цей факт також викладено у довідці № 163 від 16 січня 2008 року виданої відповідачу ОСОБА_3, яка ним була надана позивачу для укладення іпотечного договору, виконкомом Магдалинівської селищної ради, що ОСОБА_3 має склад сім'ї: дружина ОСОБА_4 та донька ОСОБА_9, 1987 року народження.

Крім того, відповідно до довідок виконавчого комітету Магдалинівської селищної ради за № 759 від 11 квітня 2012 року та № 2030 від 02 жовтня 2012 року (Т. 1 а.с. 65, 77) ОСОБА_1 в АДРЕСА_1 має склад сім'ї: син ОСОБА_6, 2005 року народження, батько ОСОБА_3, 1964 року народження та мати ОСОБА_4, 1965 року народження.

Суд звертає увагу, що останні дві довідки ОСОБА_1 видані в 2012 році після укладення іпотечного договору від 12 лютого 2008 року, при цьому на спростовується ними і той факт, що ОСОБА_1 (дошлюбне прізвище ОСОБА_4) з 26 лютого 2005 року знаходилась у зареєстрованому шлюбі та проживала разом з сином ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_1, за адресою чоловіка ОСОБА_5 в АДРЕСА_3

Також судом для встановлення обставин можливої реєстрації за адресою предмету іпотеки неповнолітнього ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, на час укладення іпотечного договору 12 лютого 2008 року, не встановлення яких було підставою для скасування рішення Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 25 грудня 2012 року та ухвали апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2013 року ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10 липня 2013 року, винесено ухвалу про забезпечення доказів від 12 листопада 2013 року (Т.2 а.с. 33-34) щодо витребування у відповідного органу довідки щодо реєстрації місця проживання та інші персональні дані, що містяться в картотеці реєстраційного обліку ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3 та чи зареєстровані вони за адресою предмету іпотеки в АДРЕСА_1.

Згідно отриманої інформації на виконання ухвали суду від 12 листопада 2013 року (Т. 2 а.с. 40 на звороті) за відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС України в Дніпропетровській області ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, зареєстрованим або знятим з реєстрації не значиться, а ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, зареєстрована по АДРЕСА_1 з 29 липня 2005 року.

Тому суд впевнений, що за наявності вказаних встановлених судом обставин іпотекодавці - відповідачі ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 навмисно приховали факт наявності дитини та місце його проживання під час укладення ними з позивачем договору іпотеки 12 лютого 2008 року.

Крім того, відповідно до розділу 5 іпотечного договору від 12 лютого 2008 року (Т. 1 а.с. 21) іпотекодавці ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_4 підтвердили, що на момент набуття чинності даного договору предмет іпотеки є їх власністю і вони вправі ним розпоряджатись і на нього може бути звернуто Іпотекодержателем (Банком) стягнення без жодних обмежень та іпотекодавці гарантують, що документи та інформація, надані ними при укладенні цього договору, існують тільки в тій редакції, в якій вони надані Іпотекодержателю, і що ці документи є чинними, а інформація є повною і достовірною та іпотекодавці усвідомлювали, що у разі надання Іпотекодержателю нечинних документів та/або недостовірної інформації, вони можуть бути притягнуті до кримінальної відповідальності згідно з нормами Кримінального кодексу України.

Також, представником позивача надано для огляду суду оригінал кредитно-іпотечної справи по даним правовідносинам, в якій також відсутні відомості, які б вказували на те, що саме на час укладення між банком та відповідачами іпотечного договору за адресою предмету іпотеки проживав чи був зареєстрований малолітній ОСОБА_6, який мав право власності чи право користування в предметі іпотеки.

Тим самим, відповідачі приховали від банку факт наявності у відповідачки ОСОБА_1 малолітньої дитини ОСОБА_6, який мешкав з нею і не був зареєстрований за адресою предмету іпотеки.

Крім того, в матеріалах кредитно-іпотечної справи є наявність наданої ОСОБА_1 та нею посвідченої копії оригіналу паспорту відповідача ОСОБА_1, де відсутні відмітки про те, що вона має неповнолітнього сина ОСОБА_6 і яким чином, коли і ким саме зроблено відмітку в паспорті ОСОБА_1, яку остання надала суду про те, що вона має неповнолітнього сина ОСОБА_6 не відомо.

Вказана відмітка була відсутня на час укладення іпотечного договору і не може слугувати суду належним та допустимим доказом того, що банку було відомо про наявність у відповідачки ОСОБА_1 неповнолітньої дитини на час укладення іпотечного договору - сина ОСОБА_6, який мав право користування чи власності у предметі іпотеки та був зареєстрований чи проживав в спірній квартирі.

Статтею 18 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови: 1) для іпотекодавця та іпотекодержателя - юридичних осіб відомості про: для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців; для нерезидентів - найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу; для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище, ім'я, по батькові, місце проживання із зазначенням адреси та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов'язкових платежів; 2) зміст та розмір основного зобов'язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов'язання; 3) опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані, у тому числі кадастровий номер; 4) посилання на видачу заставної або її відсутність.

В іпотечному договорі вказані всі істотні умови. Він може містити інші положення, зокрема, визначення вартості предмета іпотеки, посилання на документ, що підтверджує право власності іпотекодавця на предмет іпотеки, відомості про обмеження та обтяження прав іпотекодавця на предмет іпотеки, визначення способу звернення стягнення на предмет іпотеки.

Ст. 12 Закону України "Про іпотеку", надає право банку, у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.

ОСОБА_5 отримавши гроші, на порушення умов договору не дотримувався графіку по своєчасній сплаті процентів за користування кредитом, комісійні винагороди та банківські послуги та належним чином не виконував взяті на себе інші зобов'язання за договором, в результаті чого виникла кредитна заборгованість, незважаючи на те, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших умов, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Звертаючи увагу на безспірний факт невиконання основного зобов'язання третьою особою ОСОБА_5 по договору про іпотечний кредит, банк не вимагаючи дострокового виконання договору про іпотечний кредит, звернувся до суду з позовом до іпотекодавців відповідачів по справі про звернення стягнення на нерухоме майно (спірну квартиру), в якій на момент подання позову проживають відповідачі та неповнолітній ОСОБА_6

Суд вправі відмовити у задоволенні позову іпотекодержателя про дострокове звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо допущене боржником або іпотекодавцем, якщо він є відмінним від боржника, порушення основного зобов'язання чи іпотечного договору не завдає збитків іпотекодержателю і не змінює обсяг його прав.

У виниклих правовідносинах по даній цивільній справі, боржник по кредиту ОСОБА_5 відрізняється від іпотекодавців - ОСОБА_3, ОСОБА_4 та ОСОБА_1, які своїм нерухомим майном забезпечили виконання зобов'язання колишнього зятя та чоловіка.

Згідно копії свідоцтва про народження (Т. 1 а. с. 64) ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, - батьками записані ОСОБА_5 та ОСОБА_1.

Стаття 29 ЦК України регламентує місце проживання фізичної особи. В ній стверджується, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

На день укладення Договору про іпотечний кредит та іпотечного договору, син подружжя ОСОБА_1, як фізична особа ОСОБА_6 не досягла чотирнадцяти років, щоб могли вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Тому на підставі ч.ч. 3, 4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання.

Крім цього на підставі ст. 160 Сімейного кодексу України право батьків на визначення місця проживання дитини до 10 років визначається за згодою самих батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.

Конвенція ООН про права дитини /прийнята та відкрита для підписання, ратифікації та приєднанні резолюцією 44/25 Генеральної Асамблеї (ГА) 20 листопада 1989 року і набула чинності для України з 27 вересня 1991р. у ст. 3 вказує, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров'я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду.

Європейська конвенція про здійснення прав дітей Статус Конвенції див. (994_752)Конвенцію ратифіковано із заявою Законом № 69-V ( 69-16 ) від 03.08.2006. Дата набрання чинності для України 01.04.2007, в свою чергу в ст. 1, вказує, що ця Конвенція застосовується до дітей, які не досягли 18-річного віку. Предметом цієї Конвенції є - у найвищих інтересах дітей - підтримка їхніх прав, надання дітям процесуальних прав та сприяння здійсненню ними цих прав шляхом забезпечення становища, при якому діти особисто або через інших осіб чи органи поінформовані та допущені до участі в розгляді судовим органом справ, що їх стосуються. Для цілей цієї Конвенції розгляд судовим органом справ, що стосуються дітей, визнається розглядом сімейних справ, зокрема тих, що пов'язані зі здійсненням батьками своєї відповідальності, наприклад стосовно місця проживання дітей і доступу до них. Рада Європи вимагає визначити щонайменше три категорії сімейних справ, які розглядаються судовим органом і до яких повинна застосовуватися ця Конвенція. Ніщо в Конвенції не заважає Сторонам застосовувати правила, які є більш сприятливими для підтримки та здійснення прав дітей.

Основним законом, який визначає охорону дитинства в Україні як стратегічний загальнонаціональний пріоритет і з метою забезпечення реалізації прав дитини на життя, охорону здоров'я, освіту, соціальний захист та всебічний розвиток встановлює основні принципи державної політики в цій сфері, є Закон України "Про охорону дитинства", норми якого узгоджуються з положеннями Конвенції і не можуть тлумачитися звужено. У разі наявності будь-якої правової колізії, неповноти, нечіткості або суперечливості законодавства, що регулює спірні правові відносини, що стосуються інтересів дитини, суд відповідно до вимог ст. 8 ЦПК України та ст. 3 Конвенції.

За ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Це положення узгоджується з вимогами ст. ст. 64, 156 Житлового Кодексу України та ст. 405 ЦК України. Батьки управляють майном, майновими правами, які належать дитині, а тому отримання батьками дозволу органів опіки і піклування на укладення договорів, які підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, необхідно не тільки тоді, коли ці договори стосуються майна дитини, а і тоді, коли вони стосуються його майнових прав, зокрема, права на користування житловим приміщенням.

Отримання такого дозволу є необхідною умовою законності відповідної угоди Закон України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей" де ст. 12 Захист прав та інтересів дітей під час вчинення правочинів щодо житлових приміщень, стверджує, що Держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям.

Відповідно до ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень.

Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей.

Згідно зі ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

У пункті 44 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що згідно зі ст. 32 ЦК України, ст. 177 СК України та ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства" батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

У зв'язку із наведеним суди повинні виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрацію неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки) не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування.

Приймаючи до уваги, що третьою особою та відповідачами не надано доказів сплати заборгованості за іпотечною кредитною угодою і графік платежів не відновлено, є підстави для звернення стягнення на майно відповідача, яке є забезпеченням виконання зобов'язань у відповідності до договору іпотеки.

Відповідно до ст. 1 ЗУ "Про іпотеку" іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно ч.1 ст. 33 ЗУ "Про іпотеку", у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Судом встановлено, що ОСОБА_5 дійсно порушує умови іпотечного кредитного договору, тим, що несвоєчасно та не в повному розмірі сплачує чергові платежі, у зв'язку з чим утворилася заборгованість.

Таким чином, на підставі ч. 1 ст. 33 ЗУ "Про іпотеку" у позивача виникло право на захист свого порушеного права шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

У договорі іпотеки міститься застереження, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійснено у позасудовому порядку, шляхом продажу предмету іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 ЗУ "Про іпотеку".

Відповідно до оглянутої в судовому засіданні оригіналу іпотечно-кредитної справи іпотекодавці гарантували, що в квартирі, яка є предметом іпотеки, на момент укладання договору іпотеки, крім іпотекодавців, будь-які інші особи, а також малолітні та неповнолітні діти не проживають та не зареєстровані, а також іпотекодавці довели до відома іпотекодержателя, що внаслідок передачі в іпотеку нерухомого майна (квартиру) не буде порушено прав та законних інтересів малолітніх, неповнолітніх, непрацездатних дітей, та інших осіб, яких він повинен утримувати за законом чи договором. Відповідно до договору іпотеки предмет іпотеки є спільною сумісною власністю відповідачів.

Як видно з матеріалів справи та було встановлено в судовому засіданні, що на момент укладання договору іпотеки в спірній квартирі не була зареєстрована, неповнолітній син відповідача ОСОБА_1 - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1, право користування ним оспорюваної квартири шляхом реєстрації за місцем проживання на той час не встановлено, право власності на спірне житло не має. Укладений договір іпотеки не торкався майнових прав неповнолітньої дитини іпотекодавця, оскільки він таких прав на предмет іпотеки не мав.

Судом під час розгляду справи звернено увагу на вказані вимоги закону, а саме чи мав право малолітній ОСОБА_5 право користування (власності) предметом іпотеки на момент укладення іпотечного договору так і перевірено доводи сторін стосовно відсутності реєстрації на час укладання договору іпотеки неповнолітнього ОСОБА_6 у спірній квартирі та відсутність у нього майнових прав на квартиру.

Судом встановлено, що на час розгляду спірних правовідносин, договір іпотеки від 12 лютого 2008 року відповідає вимогам законодавства, є чинним, оскільки не розірваний, не припинений та не визнаний судом не дійсним.

Таким чином, оцінюючи всі докази, які були досліджені судом при розгляді справи у їх сукупності, пояснення в судовому засіданні представника позивача, відповідача ОСОБА_1 і її представника та аналізуючи приведені норми законодавства щодо їх застосування до спірних правовідносин, враховуючи факт проживання неповнолітньої дитини та відповідача ОСОБА_1 за адресою АДРЕСА_3 станом на 12 лютого 2008 року, приховання відповідачами можливого проживання на час укладення іпотечного договору за адресою предмета іпотеки неповнолітньої дитини - сина відповідача ОСОБА_1 та взагалі приховання ними від позивача наявності у ОСОБА_1 неповнолітньої дитини та відсутність в зв'язку з цим дозволу органу опіку та піклування на його укладення, чинність договору іпотеки від 12 лютого 2008 року, який сторонами підписано добровільно з наданням відповідних відомостей одна одній для його укладення, в тому числі з боку відповідачів відсутності реєстрації за адресою предмету іпотеки неповнолітньої дитини, тим самим прийняття ними самостійно рішення стосовно вирішення прав неповнолітньої дитини та можливість порушення їх їхніми діями під час укладення іпотечного договору, приймаючи до уваги, що у судовому засіданні знайшов підтвердження факт укладення даних договорів в належній формі з урахуваннях вказаних сторонами обставин, встановлення невиконання третьою особою та відповід-ачами своїх зобов'язань за іпотечним кредитним договором та договором іпотеки, а також встановлено наявність у позивача права звернути стягнення в даному випадку на предмет іпотеки, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають задоволенню в повному обсязі.

Дане рішення суд ухвалює в рамках заявлених позивачем вимог і на підставі наданих доказів (ст.ст. 57-66 ЦПК України).

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд на підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи результат вирішення справи, вважає за необхідне стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача, понесені ним при зверненні до суду судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1956 гривень 56 копійок.

На підставі вищенаведеного, керуючись ст.ст. 11, 15, 16, 20, 29, 32, 203, 405, 525, 526, 549, 551, 610-612, 629, 1049, 1050, 1054 ЦК України, ст.ст. 160, 177 СК України, ст.ст. 64, 156 ЖК України, Законом України «Про іпотеку», Законом України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей", Законом України "Про охорону дитинства", Конвенцією ООН про права дитини, Європейською конвенцією про здійснення прав дітей, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», ст.ст. 3-8, 10, 11, 15, 58-61, 88, 208-210, 212-215ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» - задовольнити.

В рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № DNМ0GI від 12 лютого 2008 року в розмірі 204 961 гривні 13 копійок звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на квартиру загальною площею 60,68 кв.м., розташовану за адресою: АДРЕСА_1, шляхом продажу вказаного предмету іпотеки з укладанням від імені ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Стягнути з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_5, ідентифікаційний номер НОМЕР_3, проживаючих та зареєстрованих по АДРЕСА_1 Магдалинівського району Дніпропетровської області, на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50, , МФО 305299, р/р 0001) сплачені судові витрати у розмірі 1956 гривень 56 копійок.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі в 10 - денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги, а у разі проголошення рішення у відсутності особи, яка брала участь у справі, але не була присутня у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Головуючий суддя Новік Д.І.

·