1 Справа № 335/7704/14-ц 2/335/1809/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2014 року м. Запоріжжя

Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді Гашук К.В., при секретарі Лєдовій А.С., розглянувши цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору оренди (найму) недійсним, виселення без надання іншого житлового приміщення, -

В С Т А Н О В И В :

У липні 2014 року ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору оренди (найму) недійсним, виселення без надання іншого житлового приміщення, який в ході судового розгляду справи був уточнений.

В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 11.07.2009 року між нею та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний запис про реєстрацію шлюбу у міській раді Фоллоніка № акту 00014 р. 12009 u.01.

За час перебування в шлюбі вони придбали двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, право власності на яку, на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького МНО ОСОБА_4 17.03.2011 року, було зареєстровано за ОСОБА_2.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 12.10.2012 року шлюб укладений між позивачем та ОСОБА_2 розірвано. Питання щодо поділу майна, судом не вирішувалось. Після припинення фактичних шлюбних відносин, позивач переїхала на постійне місце проживання до АДРЕСА_2, де і мешкає на даний час.

На початку квітня 2014 року позивач звернулась до відповідача - ОСОБА_2 та запропонувала продати квартиру АДРЕСА_1, яка є їх спільною сумісною власністю та сплатити вартість частки позивача у спільному майні. Після чого, останній повідомив її, що 20.02.2013 року між ним та ОСОБА_3 було укладено договір оренди (найму) жилого приміщення вищезазначеної квартири, строком дії на два роки. Зазначає, що вказаний договір було укладено без її відома, своєї згоди на укладення цього договору вона не надавала.

На даний час у неї виникла необхідність оселитись у спірній квартирі, однак ОСОБА_3 перешкоджає їй у цьому, посилаючись на договір оренди квартири.

07.06.2014 року позивачем направлено повідомлення ОСОБА_3 про її виселення із спірної квартири, яке остання отримала 18.06.2014 року, але відповіді позивачу так і не надала.

Посилаючись на те, що вказаний договір було укладено без її відома, згоди на його укладання вона не надавала, вважає, що її права, як співвласника квартири були порушені, у зв'язку з чим просила суд визнати договір найму (оренди) нерухомого майна від 20.02.2013 року, а саме квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, недійсним, та на підставі ст. ст. 826, 653 ЦК України виселити ОСОБА_3 із вказаної квартири, без надання іншого житлового приміщення.

В судове засідання позивач та її представник не з'явились. Про день, час та місце розгляду справи повідомлені судом у встановленому законом порядку. Від позивача надійшла заява, в якій вона просить розглядати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримує у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання також не з'явився, направив до суду заяву, в якій просив справу розглядати у його відсутність, у зв'язку з неможливістю з'явитися в судове засідання, позовні вимоги підтримує та наполягає на задоволенні позову у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 та її представники в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені судом у встановленому законом порядку, від представників ОСОБА_3 надійшла заява, в якій вони просять розглядати справу у їх відсутність, проти позовних вимог заперечують у повному обсязі та просять суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази у сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 11.07.2009 року, який зареєстровано Відділом у справах громадянства міської ради міста Фоллоніка, провінції Гросетто, Італія, про що зроблено відповідний запис про реєстрацію шлюбу у міській раді Фоллоніка, №00014 р. 12009 u.01, що підтверджується витягом із свідоцтва про одруження.

Рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 12.10.2012 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано.

17 березня 2011 року, під час перебування ОСОБА_2 та ОСОБА_1 у зареєстрованому шлюбі, за договором купівлі-продажу, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_5, було придбано двокімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 41,18 кв. м., житловою площею 27,23 кв. м., яка була зареєстрована за ОСОБА_2.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

20.02.2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено договір найму (оренди) нерухомого майна, відповідно до якого ОСОБА_2 передав, а ОСОБА_3 прийняла у строкове безоплатне користування об'єкт нерухомого майна - квартири АДРЕСА_1, загальною площею 41,18 кв. м., житловою площею 27,23 кв.м. Строк дії договору визначено до 15 березня 2015 року.

Як зазначено у договорі, нерухоме майно, що передається за вказаним договором належить ОСОБА_2 на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу, реєстровий № 670.

Відповідно до ч. 1 ст. 810 ЦК України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату.

Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Статтею 68 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Співвласники мають право уповноважити одного з них на вчинення правочинів щодо розпорядження спільним майном. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.

Статтею 203 ЦК України встановленi загальнi вимоги, додержання яких є необхiдним для чинностi правочину, а саме: 1) змiст правочину не може суперечити цьому Кодексу, iншим актам цивiльного законодавства, а також інтepecaм держави i суспiльства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхiдний обсяг цивiльної дiєздатностi; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вiльним відповідати його внутрішній волi; 4) правочин має вчинятися у формi, встановлений законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслiдкiв, що обумовленi ним.

У вiдповiдностi до ст. 215 ЦК України, підставою недiйсностi правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, якi встановленi частинами першою, другою, третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Враховуючи те, що спірна квартира була придбана ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у період перебування їх у шлюбі, і законодавцем презюмується виникнення права спільної сумісної власності щодо майна, набутого подружжям у шлюбі, а також виходячи з того, що передання в оренду іншій особі на певний строк нерухомого майна, є одним із способів розпорядження ним, суд приходить до висновку, що під час укладення договору оренди між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, необхідна була згода ОСОБА_1 на укладення зазначеного договору.

Судом встановлено, що згоди укладення договору найму (оренди) ОСОБА_1 не навала, у зв'язку з позовні вимоги про визнання недійсним договору оренди підлягають задоволенню

Доводи заперечень відповідача ОСОБА_3 про те, що під час підписання договору оренди ОСОБА_2 надавав їй нотаріально посвідчену заяву ОСОБА_1 про надання права на розпорядження спільним майном, зокрема квартирою АДРЕСА_1, спростовуються витребуваною судом від приватного нотаріуса Томаківського районного нотаріального округу ОСОБА_6 інформацією, в якій зазначено, що ним, як нотаріусом, було засвідчено підпис ОСОБА_1 на заявах про надання згоди своєму колишньому чоловікові ОСОБА_2 на укладення договорів міни та купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Суду не надано доказів на підтвердження того, що позивач у справі надавала згоду на передачу квартири в оренду.

Разом з тим, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог про виселення ОСОБА_3 з квартири без надання іншого жилого приміщення, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

З огляду на зазначені обставини саме позивачу належить право визначати підстави та предмет позовних вимог.

Звертаючись до суду з позовними вимогами про виселення ОСОБА_3 із квартири, яка передана в оренду за оспорюваним правочином, ОСОБА_1 в особі свого представника ОСОБА_7, посилалась на положення ст. 826 ЦК України, якою передбачено, що у разі розірвання договору найму житла наймач та інші особи, які проживали у помешканні, підлягають виселенню з житла на підставі рішення суду без надання їм іншого житла.

Проте, ОСОБА_1 з позовними вимогами про розірвання договору оренди квартири не зверталася, строк його дії не закінчився, а тому підстав для застосування в даному випадку положень ст. 826 ЦК України немає.

Інших підстав для виселення відповідача із квартири, позивачем не заявлялось, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають залишенню без задоволення.

Враховуючи вимоги ст. 88 ЦПК України з відповідачів в рівних частках підлягають стягненню на користь позивача судові витрати підтверджені відповідними доказами.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору найму (оренди) недійсним, виселення без надання іншого житлового приміщення - задовольнити частково.

Визнати недійсним договір найму (оренди) нерухомого майна, квартири АДРЕСА_1 від 20.02.2013 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

В іншій частині позовні вимоги залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 243,60 грн. в рівних частках.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Запорізької області через Орджонікідзевський районний суд м. Запоріжжя шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення.

Суддя: К.В. Гашук