Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 лютого 2014 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Ігнатюка Б.Ю., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Голінко А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 в інтересах якої по дорученню діє ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 24 грудня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, та визнання права власності на частку в спільному сумісному майні, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2013 року ОСОБА_3 від імені якого діє представник ОСОБА_4 звернувся в суд із вищенаведеним позовом. Та в грудні 2013 року ОСОБА_3 від імені якого діє представник ОСОБА_4 подав заяву про залишення без розгляду позовної вимоги про виділ у натурі частини житлових приміщень (квартир). При цьому посилався на те, що 28.07.1990 року було укладено з ОСОБА_1 шлюб, який зареєстровано в книзі реєстрації актових записів за № 16. Від шлюбу в сторін народилось двоє дітей. Рішенням Ужгородського міського суду від 27.03.2003 року шлюб між сторонами було розірвано. Оформлення розірвання шлюбу мало місце 21.06.2010 року з видачею Свідоцтва про розірвання шлюбу та зроблено в Книзі реєстрації розірвань шлюбу відповідний запис за № 51. За час перебування у шлюбі надіслав ОСОБА_1 з Росії де перебував на заробітках грошові кошти на загальну суму 1584286 гривень за курсом НБУ. За дані кошти ОСОБА_1 придбала квартиру АДРЕСА_1 й квартиру АДРЕСА_2. А звідси, спірні квартири придбані за час перебування сторін у шлюбі на підставі статей 60, 61 СК України являються обєктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя. Оскільки ОСОБА_1 намагалась відчужити спірні квартири, які є спільною сумісною власністю колишнього подружжя, а тому й просив суд захистити його порушене право на частку в спірному майні, шляхом визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, та визнання права власності на частку в спільному сумісному майні.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 24 грудня 2013 року задоволено позовні вимоги.

Заперечуючи рішення суду, ОСОБА_1 в інтересах якої по дорученню діє ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу в якій просить апеляційну інстанцію скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. При цьому посилається на те, що рішення суду не відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній інстанції ОСОБА_1 в інтересах якої по дорученню діє ОСОБА_2 підтримала, доводи апеляційної скарги та просила задовольнити скаргу з наведених у ній підстав.

Представник ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_3 заперечив вимоги скарги, оскільки майно набуто бувшим подружжям за час перебування в шлюбі.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, пояснення сторони та обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального й процесуального права при винесенні оспорюваного судового рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню за наступних мотивів.

Відповідно до вимог статей 212 -214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним рішення є тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й, всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, а висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності й підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам закону ухвалене в справі рішення суду не відповідає.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що придбання спірних квартир та повний розрахунок було здійснено в період шлюбу сторін. А тому, спірні квартири являються обєктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя.

Зазначений висновок суду першої інстанції суперечить обставинам справи.

За правилами п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. А ч. 6 цієї Статті передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання в зв'язку з фактичним припиненням шлюбних відносин.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 05 липня 2011 року визнано за ОСОБА_5 на праві особистої приватної власності квартиру АДРЕСА_1 й квартиру АДРЕСА_2. У порядку ч. 1 ст. 292 ЦПК України ОСОБА_3 подав 22.03.2012 року апеляційну скаргу на зазначене рішення суду яке просив скасувати та ухвалити нове рішення суду про відмову ОСОБА_5 у задоволенні позову з тих підстав, що спірні квартири придбані за кошти, які надіслав позивачці на виконання довіреності від 06.09.2007 року з уповноваженням її придбати квартири. А звідси, порушено його право приватної власності на спірні квартири. Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 08.05.2012 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилено, а рішення суду першої інстанції залишено без змін. При цьому, апеляційний суд дійшов до думки, що спірні квартири було придбано особисто ОСОБА_5, що діяла від власного імені, а не на виконання довіреності ОСОБА_3.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 05 лютого 2013 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 1584286,00 гривень переданих на виконання довіреності. На рішення суду першої інстанції ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Та рішенням апеляційного суду Закарпатської області від 11.04.2013 року задоволено апеляційну скаргу й скасовано рішення суду першої інстанції та ухвалено нове рішення суду про відмову ОСОБА_3 в задоволенні позову до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів переданих на виконання довіреності. При цьому апеляційна інстанція дійшла висновку, що в довіреності від 06.09.2007 року взагалі не зазначено про необхідність передачі якихось грошових коштів на її виконання. А ОСОБА_3 надсилав грошові кошти не для виконання згаданої довіреності, а на поточні видатки.

Виходячи із приписів ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, установлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, щодо яких установлено ці обставини.

Аналізуючи зазначені судові рішення з огляду на вимоги даної процесуальної норми, колегія суддів дійшла до думки, яка підтверджена цими рішеннями суду, що спірні квартири належать саме ОСОБА_1 на праві особистої приватної власності, а не колишньому подружжю на праві спільної сумісної власності.

Таким чином, ураховуючи положення ст. 57 СК України слід зазначити, що не дивлячись на те, що спірні квартири були в більшій частині своєї вартості оплачені ОСОБА_1 під час існування шлюбу з ОСОБА_3, який було розірвано 21.06.2010 року, такі являються особистою приватною власністю ОСОБА_1, так-як набуті нею за кошти, які належали їй, особисто.

Виходячи з установлених обставин, колегія суддів зазначає, що ОСОБА_3 у супереч вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України не довів, що спірні квартири є спільною сумісною власністю бувшого подружжя, а тому не вправі вимагати визнання за ним права власності на 1/2 частину в кожній спірній квартирі. У той же час ОСОБА_1 на виконання вимог ч. 1 ст. 60 ЦПК України довела ті обставини на які посилалась як на підставу своїх заперечень у частині того, що спірні квартири належать їй на праві особистої приватної власності.

За наведених обставин висновок суду першої інстанції із приводу того, що придбання спірних квартир та їх повний розрахунок був здійснений у період шлюбу, а тому такі квартири являються обєктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя не знайшов свого підтвердження.

Ураховуючи викладене у взаємозвязку із зазначеними нормами права, колегія суддів зазначає, що ухвалене судом першої інстанції судове рішення не можна визнати законним та воно підлягає скасуванню на підставі пунктів 2, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення суду про відмову в задоволенні позову. Оскільки, доводи апеляційної скарги підставні, а тому підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з позивача слід стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 1714,70 гривень, так-як ухвалою апеляційного суду Закарпатської області, апелянту було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення, а.с. 98, 99, 125.

Виходячи з вимог ч. 6 ст. 154 ЦПК України, оскільки в задоволенні позові відмовлено, а тому, ужиті ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 11.07.2013 року заходи забезпечення позову у виді накладення арешту на квартири, слід скасувати.

Зважуючи на вищезазначене та керуючись вимогами статей 10, 11, 60, 212, 309, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

р і ш и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 в інтересах якої по дорученню діє ОСОБА_2, задоволити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 24 грудня 2013 року скасувати та ухвалити в справі нове рішення суду.

У позові ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, та визнання права власності на частку в спільному сумісному майні, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави 1714,70 гривень судового збору.

Ужиті ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 11 липня 2013 року заходи забезпечення позову у виді накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 й квартиру АДРЕСА_2, скасувати.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Головуючий : ___________________ Судді : ____________________

____________________