У Х В А Л А

Іменем України

19 лютого 2014 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Куштана Б.П., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Голінко А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 20 листопада 2013 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а :

Заочним рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 20 листопада 2013 року задоволено позов.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 25 грудня 2013 року заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення суду, залишено без задоволення.

ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій клопоче перед апеляційною інстанцією стосовно скасування рішення суд та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову. Мотивує, вимоги тим, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам норм процесуального та матеріального права.

У судовому засіданні апеляційної інстанції апелянт ОСОБА_1 підтримав, вимоги скарги та просив задовольнити таку з наведених підстав.

Представник позивача в особі ОСОБА_2 заперечила, вимоги скарги, оскільки такі є безпідставними й у звязку із цим просила відмовити в задоволенні скарги, а рішення суду залишити без змін.

Протягом судового розгляду судом першої інстанції встановлено, що між ПАТ КБ ПриватБанк та ОСОБА_1 укладено 07.02.2006 року кредитний договір який складається з Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою й ОСОБА_2 банку, що становить Договір про надання банківських послуг. У кредит ОСОБА_1 отримав 10000 гривень на платіжну картку під 3% місячних за користування кредитом. Оскільки жодна зі сторін не інформувала одна іншу про припинення дії Договору, такий автоматично пролонгується на новий термін. У порушення норм статей 526, 527 і 530 ЦК України та умов Договору, ОСОБА_1 взяті на себе зобовязання належним чином не виконував. У звязку із зазначеними порушеннями за кредитним договором ОСОБА_1 станом на 31.01.2013 року має заборгованість у сумі 36550,76 гривень. За цих обставин у ПАТ КБ ПриватБанк виникло право на дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла до думки, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступних мотивів.

Виходячи з положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доводом апеляційної скарги є те, що кредитного договору не укладав із позивачем; відсутні в заяві відомості про 36 % річних; зі змістом умов та правил надання банківських послуг, правил користування платіжною карткою й тарифів банку не ознайомлювався й не підписував такі; пропущено строки на звернення до суду, оскільки договір був чинним до лютого 2008 року.

Проте такі доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

Виходячи з вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України - під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За правилами ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі.

Звертаючись у суд із позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором ПАТ КБ ПриватБанк виходив із того, що станом на 31.01.2013 року виникло право на дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором в сумі 36550,76 гривень.

При укладенні кредитного договору сторони виходили з вимог ст. 634 ЦК України у відповідності до якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.

Як слідує із Заяви від 07.02.2006 року ОСОБА_1 зазначив, що ознайомився та згідний з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку. Та цим виразив свою згоду на те, що ця заява разом з Умовами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між ним та Банком договір про надання банківських послуг, а.с. 12, 13-17, 17-19.

А згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Виходячи із цього, твердження апелянта про те, що між сторонами не укладався договір про надання банківських послуг з отримання ним кредиту в сумі 10000 гривень не знайшло свого підтвердження.

У заяві від 07.02.2006 року в розділі Кредитна картка зазначено, що Базовою процентною ставкою є 3 відсотка в місяць із розрахунку 360 днів у році, а.с. 12.

Таким чином, дії банку по нарахуванню відсотків за користування кредитними коштами з розрахунку 36 % річних є підставними, а заперечення апелянта, безпідставними.

Що ж стосується, твердження апелянта стосовно того, що зі змістом Умов та правил надання банківських послуг, Правил користування платіжною карткою й ОСОБА_2 банку не ознайомлювався й не підписував такі, колегія суддів зазначає наступне.

Спірні правовідносини виникли між сторонами внаслідок Договору приєднання, які врегульовано ст. 634 ЦК України. За правилами цієї статті, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. А звідси, друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Та виходячи із цього, апелянт мав, право погодитись або не погоджуватись з умовами такого правочину.

Оскільки ОСОБА_1 погодився з умовами зазначеними в Договорі про надання банківських послуг, а тому в нього відсутні були підстави посвідчувати зміст такого правочину.

За змістом п. 9.12. Умов і правил надання банківських послуг, Договір про надання банківських послуг діє на протязі 12 місяців із моменту його підписання. Якщо протягом цього строку жодна сторона не поінформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично пролонгується на такий же строк, а.с. 17.

Як ствердив, колегії суддів апелянт із цього приводу, він не звертався до банку з вимогою про припинення дії цього договору. Отже, укладений між сторонами правочин передбачає автоматичну пролонгацію на новий строк дії договору, якщо жодна із сторін не висловила, бажання його розірвати.

Зазначене вказує на те, що дія Договору про надання банківських послуг була автоматично пролонгована на новий річний термін, оскільки жодна із сторін цього правочину не виказала бажання про розірвання такого.

Таким чином, позивачем не пропущено строк позовної давності в межах якого сторона вправі звернутись до суду за захистом порушеного права.

У заяві від 07.02.2006 року в розділі Кредитна картка зазначено, що ОСОБА_1 отримав Кредитну картку за № 979633. Строк дії цієї кредитної картки по лютий 2008 року. А як зазначено в п. 3.1.3 Правил користування платіжною карткою, по закінченні строку дії відповідна Картка поновлюється Банком на новий строк (шляхом надання клієнту Картки з новим строком дії).

Отже, кредитна картка за № 597630 на яку покликається апелянт є новою карткою виданою Банком, а тому вона має новий строк її дії та інший номер.

А виходячи з вимог статей 526, 530, 610 і 612 ч. 1 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Та порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Позаяк доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та вище наведеного, а тому колегія суддів у відповідності до вимог передбачених ст. ст. 213, 308 ЦПК України дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін .

Ураховуючи з наведеного та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів :

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Заочне рішення Ужгородського міськрайонного суду від 20 листопада 2013 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили .

Головуючий : __________________ Судді : _________________ _________________