У Х В А Л А

Іменем України

15 січня 2014 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Куштана Б.П., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Савариної Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Воловецького районного суду від 25 листопада 2013 року в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про визнання права на приватизацію земельної ділянки без погодження меж земельної ділянки та усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Воловецького районного суду від 25 листопада 2013 року, задоволено частково позов.

ОСОБА_1 подав на дане рішення суду апеляційну скаргу в якій ставить, питання про скасування такого та ухвалення нового рішення про відмову в позові. Мотивує свої вимоги тим, що рішення суду є необґрунтованим, що призвело до порушення судом норм процесуального та матеріального права.

У судовому засіданні апеляційної інстанції, ОСОБА_1 підтримав, вимоги апеляційної скарги й просила задовольнити таку з наведених підстав.

Позивач ОСОБА_2 заперечив, вимоги скарги і просив відхилити таку, оскільки не відповідає матеріалам справи й вимогам норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів зазначає, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступних мотивів.

Виходячи з положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доводом апеляційної скарги є посилання на те, що судом не повністю відображено всі обставини справи. Геодезична зйомка суміжних ділянок здійснена без врахування відомостей будівельних паспортів де зазначено розмежування домоволодінь. Геодезична зйомка суміжних ділянок проведена по наявності тимчасового паркану. Проте не враховано, що такий зміщено в бік земельної ділянки апелянта без згоди на те останнього.

Однак, такі доводи апеляційної скарги не являються підставою для скасування рішення суду першої інстанції з огляду на наступне.

На виконання рішення від 30.06.2009 року 26 сесії 5 скликання Жденіївської селищної ради Воловецького району про передачу ОСОБА_2 у власність земельної ділянки площею 0,15 га. по вул. Шевченка, 47 в с. Жданієво для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, позивач звернувся до Воловецького ТГВВ ДП Закарпатгеодезцентр для виготовлення технічної документації із землеустрою.

Такі дії позивача відповідають пункту 2.1 розділу II Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками /затвердженої Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів

18.05.2010 N 376/.

Проте, ОСОБА_1 відмовився погоджувати закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), оскільки, вважав, що наявний земельний спір між користувачами суміжних земельних ділянок. На думку останнього, такий полягав у тім, що позивач змістив паркан, який знаходився на межі земельних ділянок в бік його земельної ділянки без його на те згоди.

Згідно рішення №24 від 11.06.2013 року Виконавчого комітету Жденіївської селищної ради Воловецького району, сторонам запропоновано звернутись, зокрема, до суду за вирішенням виниклого між ними земельного спору, а.с. 53.

Виходячи з розяснень п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року № 7 Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ зі змінами і доповненнями на підставі ст. 158 ЗК України суди розглядають справи за спорами про межі земельних ділянок, що перебувають у власності чи користуванні громадян-заявників, які не погоджуються з рішенням органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів. Зазначені спори підлягають розгляду місцевими судами незалежно від того, розглядалися вони попередньо органом місцевого самоврядування або органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів чи ні. Рішення цих органів щодо такого спору не може бути підставою для відмови в прийнятті заяви чи для закриття провадження в порушеній справі.

Відмова ОСОБА_1 погоджувати закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) являється перешкодою для ОСОБА_2 по здійсненню державної реєстрації земельної ділянки переданої у власність на підставі вимог ЗУ Про Державний земельний кадастр.

Відмовляючись погодити закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), ОСОБА_1 у свою чергу у відповідності до змісту ст. 11 ЦПК України не звернувся в суд із позовом про повернення самовільно зайнятої земельної ділянки чи про звільнення земельної ділянки особою, що займає її без належних на те підстав.

А також в супереч вимог ст. 60 ЦПК України апелянт не надав суду жодного належного, допустимого доказу на підтвердження свого заперечення стосовно так-би мовити зміщення паркану, який розділяв суміжні ділянки в бік його земельної ділянки.

Наявні в матеріалах справи докази свідчать лише про наявність спірних питань відносно встановлення споруди (тимчасового навісу для зберігання автомобіля) і перенесення огорожі (встановлення суміжної межі), про такі не стверджують обставини, що вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими.

В запереченні на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначав, що ОСОБА_1 відмовляючись погодити закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) тим самим, безпідставно вимагає збільшення своєї земельної ділянки за рахунок його земельної ділянки. А свідок ОСОБА_3 проводив геодезичну зйомку земельної ділянки по існуючому паркану, який розділяє суміжні земельні ділянки, а не по тимчасовому паркану як зазначає позивач, що є перекрученням показів свідка.

Наявні в матеріалах справи фотографії від 07.11.2013р. свідчать про те, що переміщення паркану не спостерігається. Оскільки, виходячи з наявної обстановки де він розміщений та давності розташування супутніх предметів, переміщення паркану в той чи інший бік суміжних земельних ділянок, відсутнє, тобто, перебуває на попередньому місці свого первісного встановлення, а.с. 107-109.

А звідси, судом першої інстанції підставно встановлено та це доводиться матеріалами справи, що право ОСОБА_1 стосовно встановлення (відновлення) межі суміжних земельних ділянок не порушено. Тоді як право ОСОБА_2 по здійсненню державної реєстрації земельної ділянки переданої йому у власність є порушеним та підлягає захисту.

Позаяк доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та вище зазначеного, а тому колегія суддів у відповідності до вимог передбачених ст. ст. 213, 308 ЦПК України дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи наведене та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів :

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Воловецького районного суду від 25 листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Головуючий : ___________________ Судді : ___________________ ___________________