АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ТЕРНОПІЛЬСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 607/1080/14-цГоловуючий у 1-й інстанції Стельмащук П.Я.
Провадження № 22-ц/789/612/14 Доповідач - Щавурська Н.Б.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 червня 2014 р. колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ апеляційного суду Тернопільської області в складі:

головуючої - Щавурської Н.Б.

суддів - Фащевська Н. Є., Гурзель І. В.,

при секретарі - Парандюк Ю.Б., Коваль О.І.

з участю сторін - представників апелянта ОСОБА_1 комітету Тернопільської міської ради ОСОБА_2, ОСОБА_3, позивача ОСОБА_4 та її представника адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Тернополі цивільну справу за апеляційною скаргою виконавчого комітету Тернопільської міської ради на рішення Тернопільського міськрайонного суду від 03 квітня 2014 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до виконавчого комітету Тернопільської міської ради про визнання незаконним рішення та визнання права на проживання, -

ВСТАНОВИЛА:

Позивач ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до виконавчого комітету Тернопільської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 30.11.2011року № 1993 "Про оформлення права власності за Тернопільською міською радою та реєстрацію квартири в якості гуртожитку" в частині реєстрації квартири № 13 у будинку по вул.Дорошенка, 10 в м.Тернополі в якості гуртожитку та визнання за нею права на проживання у вказаній квартирі. В обгрунтування позовних вимог посилалася на те, що у вищезгадану квартиру вона вселилася за згодою квартиронаймача ОСОБА_6 у 1992 році, і з цього часу постійно у ній проживає, іншого житла не має, а прийняттям виконавчим комітетом 30.11.2011 року рішення № 1993 в частині оформлення права власності на дану квартиру за Тернопільською міською радою та реєстрацію квартири в якості гуртожитку порушено її право на житло, передбачене ст.47 Конституції України. З мотивів невідповідності рішення виконавчого комітету Конституції України та вимогам закону, просила в судовому порядку визнати його незаконним і скасувати, визнати за нею право на проживання у ІНФОРМАЦІЯ_1.

Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 03 квітня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_4 задоволено.

Визнано незаконним та скасовано рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 30.11.2011р. № 1993 "Про оформлення права власності за Тернопільською міською радою та реєстрацію квартири в якості гуртожитку" в частині реєстрації в якості гуртожитку виконавчого комітету Тернопільської міської ради двокімнатної квартири № 13 загальною площею 42,9 кв.м, житловою площею 27,4 кв.м в житловому будинку за адресою вул.Дорошенка 10.

Визнано за ОСОБА_4І право на проживання в ІНФОРМАЦІЯ_2.

Стягнуто з виконавчого комітету Тернопільської міської ради на користь позивача 243,60 грн. витрат по сплаті судового збору.

В апеляційній скарзі виконавчий комітет Тернопільської міської ради просив рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог.

Звертає увагу на те, що вимоги про скасування рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 30.11.2011р. № 1993 "Про оформлення права власності за Тернопільською міською радою та реєстрацію квартири в якості гуртожитку", а також про визнання права на користування квартирою уже розглядались Тернопільським міськрайонним судом у справі № 1915/16439/2012; рішенням від 30.09.2013 року, ухваленим у даній справі в позові ОСОБА_4 було відмовлено.

Всупереч нормам процесуального закону, в основу рішення у даній справі судом покладено преюдиційні факти, встановлені у справі, рішення по якій апеляційним судом скасовано, а тому такі факти не можуть вважатись преюдиційними в розумінні ч.3 ст.61 ЦПК України.

З підстав, що Житловим кодексом України (ст.64 ЖК) не передбачено право на проживання, а лише право на користування житловим приміщенням, вважає, що спосіб захисту в частині визнання права на проживання нерозривно повязаний з правом користування житлом, а тому є ідентичним.

Також, вважає, що внаслідок порушення судом норм процесуального права та розгляду справи у відсутності представника відповідача, сторону відповідача було позбавлено принципу змагальності та диспозитивності в частині надання доказів з приводу заперечень позивача, і зокрема, можливості заявлення клопотання щодо огляду в суді вищезгаданої справи за 2013 рік, рішення, таке що набрало законної сили у якій між тими ж сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав ухвалено судом.

Звертає увагу й на те, що рішення суду всупереч нормам процесуального права грунтується на доказах, які не були предметом дослідження у судовому засіданні.

Вважає, що судом порушено норми процесуального права в частині незалучення до участі в справі власника житла, на яке право на проживання визнано за позивачем, і яким є Тернопільська міська рада, що стверджується матеріалами справи.

У судовому засіданні представники апелянта виконавчого комітету Тернопільської міської ради ОСОБА_2, ОСОБА_3 апеляційну скаргу підтримали, просили її задовольнити.

Позивач ОСОБА_4 та її представник адвокат ОСОБА_5 апеляційної скарги не визнали, вважають рішення суду законним та обгрунтованим і таким, що скасуванню не підлягає.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення учасників апеляційного розгляду, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, ознайомившись з матеріалами даної справи, оглянувши справу № 2/607/331/2013, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд виходив з доведеності позивачем факту набуття з підстав, передбачених ст.47 Конституції України, ч.3 ст.64, ч.2 ст.65 ЖК України права на проживання в спірній квартирі у звязку із вселенням до колишнього квартиронаймача ОСОБА_6 в 1992 році, безперервним проживанням у даній квартирі з цього часу, відсутністю іншого житла та відсутністю будь-яких претензій до її проживання, а також з факту порушення у звязку з цим прав позивача ОСОБА_1 комітетом Тернопільської міської ради внаслідок прийняття 30.11.2011 року рішення № 1993 в частині реєстрації квартири АДРЕСА_1 як гуртожитку.

Відхиляючи заперечення виконавчого комітету Тернопільської міської ради щодо закриття даної справи, суд першої інстанції виходив з того, що не зважаючи на те, що сторони в обох справах є тими ж самими, предмет та підстави обох позовів - різні.

Колегія суддів з такими висновками суду першої інстанції погодитись не може, оскільки вони не відповідають обставинам справи, зроблені з порушенням норм процесуального права.

Відповідно до ч.1 ст.310 ЦПК України підставою для скасування апеляційним судом рішення суду першої інстанції із закриттям провадження у справі є наявність підстав, передбачених ст.205 ЦПК України.

Згідно з п.2 ч.1 ст.205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрало законної сили рішення суду у справі, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав.

Встановивши, що предмет та підстави обох справ відрізняються, суд першої інстанції своїх висновків з посиланням на матеріали цих справ не обгрунтував і не навів, у чому саме полягають такі відмінності.

Так, як вбачається з оглянутої апеляційним судом судом справи № 2/607/331/2013 за позовом ОСОБА_4 до Тернопільської міської ради та ОСОБА_1 комітету Тернопільської міської ради, предметом позовних вимог, в тому числі, були як право користування квартирою № 13 по вул.Дорошенка,10 в м.Тернополі, так і рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради № 1993 від 30.11.2011 року в частині як визнання права власності на квартиру так і в частині переведення її в ранг гуртожитку (а.с.4, 140-142), яке позивач просила визнати незаконним і скасувати. Підставами даного позову були набуття права користування вищевказаною квартирою з підстав, передбачених ст.ст.64, 65 ЖК України, 47 Конституції України у звязку із вселенням до колишнього квартиронаймача ОСОБА_6 у 1992 році, постійним проживанням у даній квартирі з часу вселення, доглядом за квартирою та оплатою комунальних платежів, а також - відсутністю іншого житла та порушенням ОСОБА_1 комітетом у звязку з прийняттям 30.11.2011 року за № 1993 рішення її права на користування вказаною квартирою, набутого у встановленому законом порядку (а.с.2-4, 140-142).

З матеріалів справи № 2/607/268/2014 за позовом ОСОБА_4 до виконавчого комітету Тернопільської міської ради про визнання незаконним і скасування рішення та визнання права на проживання, вбачається, що предметом розгляду даної справи є житлове приміщення за тією з адресою (вул.Дорошенка 10/13 в м.Тернополі), право на проживання у якому просить визнати за собою позивач (а.с.3), що й у справі № 2/607/331/2013, а також рішення ОСОБА_1 комітету Тернопільської міської ради за тим самим номером (№ 1993), прийняте того ж самого дня (30.11.2011 року), і незаконним та скасувати яке позивач просить в тій самій частині - реєстрації квартири в якості гуртожитку (а.с.1-2), що й у справі № 2/6-7/331/2013. Підставами позову ОСОБА_4 у справі № 2/607/268/2014 (а.с.2-3) є набуття права на проживання у звязку із вселенням до колишнього квартиронаймача ОСОБА_6 у 1992 році, постійним проживанням у даній квартирі з часу вселення, а також - відсутністю іншого житла та порушенням ОСОБА_1 комітетом у звязку з прийняттям 30.11.2011 року за № 1993 рішення її права на проживання у вказаній квартирі (а.с.2-3).

Таким чином, підстави та предмет позовів (як і сторони) у справах за №№ 2/607/331/2013 і 2/607/268/2014, на думку колегії суддів, є однаковими. При цьому, враховуючи те, що право на проживання та право на користування позивач ОСОБА_4 в обох випадках повязувала саме з вселенням у спірну квартиру за згодою колишнього квартиронаймача ОСОБА_6, проживанням у ній з 1992 року та відсутністю іншого житла (тобто набуттям такого права на підставі ст.ст.64,65 ЖК України), а також враховуючи відсутність у ЖК України поняття права на проживання, колегія суддів вважає підміною позивачем зазначених понять (права користування житлом" на "право на проживання"), а вказані підстави позовів - ідентичними.

Суд першої інстанції не звернув уваги на те, що позовні вимоги ОСОБА_4 аналогічного змісту вже були предметом розгляду у суді першої інстанції, про що у справі № 2/607/331/2013 між тими ж сторонами, ухвалено відповідне рішення про відмову у задоволенні позову, яке на сьогоднішній день є таким, що вступило в законну силу (а.с.140-142, 189-191 справа № 2/607/331/2013) і 03 квітня 2014 року в порушення норм процесуального права ухвалив рішення, яким задовольнив позовну заяву ОСОБА_4 про визнання незаконним рішення виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 30.11.2011 року та визнання права на проживання в ІНФОРМАЦІЯ_3.

У відповідності до ч.2 ст.223 ЦПК України після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи з самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

Колегія суддів, враховуючи наявні матеріали справ приходить до висновку, що апеляційна скарга виконавчого комітету Тернопільської міської ради підлягає частковому задоволенню, рішення Тернопільського міськрайонного суду від 03 квітня 2014 року підлягає скасуванню з закриттям провадження по справі.

У відповідності до ч.3 ст.206 ЦПК України у разі закриття провадження у справі повторне звернення до суду з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і тих самих підстав не допускається.

Керуючись ст.ст.205 ч.1 п.2, 206 ч.3, 303 ч.ч.1, 3; 307 ч.1 п.4, 310 ч.1, 313, 314 ч.1 п.3, 315 ч.1; 317 ч.1, 319 ч.1; 324 ч.1 п.1; 325 ч.1 Цивільного процесуального кодексу України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу виконавчого комітету Тернопільської міської ради - задовольнити частково.

Рішення Тернопільського міськрайонного суду від 03 квітня 2014 року - скасувати.

Провадження у цивільній справі за позовом ОСОБА_4 до виконавчого комітету Тернопільської міської ради про визнання незаконним рішення та визнання права на проживання - закрити.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуюча - підпис

Судді - два підписи

З оригіналом згідно:

Суддя апеляційного суду Тернопільської області ОСОБА_7