Справа № 1326/3554/11 Головуючий у 1 інстанції: Козюренко Р.С.
Провадження № 22-ц/783/1530/14 Доповідач в 2-й інстанції: Тропак О. В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 жовтня 2014 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Тропак О.В.,

суддів: Курій Н.М., Мельничук О.Я.,

за участю: секретаря Іванової О.О.,

з участю: представника відповідача Моісеєва Ю.О.,

відповідача ОСОБА_3, представника відповідача ОСОБА_4,

представника позивача ОСОБА_5,

третьої особи приватного нотаріуса ОСОБА_6.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами представника ТзОВ «Ресторан «Беркут» - Моісеєва Юрія Олександровича та ТзОВ «Ресторан «Беркут» в особі директора ОСОБА_8 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 17 грудня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю «Ресторан «Беркут» з участю третіх осіб: Приватного нотаріуса ОСОБА_6, Приватного підприємства «Санні», Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» про визнання недійсною угоди про розірвання договору купівлі-продажу нежитлових приміщень,-

в с т а н о в и л а :

22 серпня 2005 року ОСОБА_9 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_3, Товариства з обмеженою відповідальністю « Ресторан «Беркут», третьої особи: Приватного нотаріуса ОСОБА_6 В подальшому до участі у справі були залучені треті особи: Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» (20.04.2006 року - т.1 а.с. 213) і Приватне підприємство «Санні» ( 19.05.2006 року - т.1 а.с. 263 зворот ).

Посилаючись на ст. ст. 22, 23 Кодексу про шлюб та сім»ю, ст.16 Закону України «Про власність», ст.48 Цивільного кодексу України, позивач просила: визнати недійсною угоду від 26.02.2003 року, посвідчену ОСОБА_6-приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу за реєстровим номером 1024, якою було розірвано договір від 26.02.2003 року купівлі-продажу площадки (споруди ), позначеної в поверхневому плані літерою А-5, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, нежитловою площею 1379,3 м.кв ( в межах 1-го поверху площадки (споруди) влаштовано торговий павільйон міні-ринку загальною площею 1207,9 м.кв.) , посвідчений ОСОБА_6- приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу за реєстровим номером 1020 та крім цього визнати за нею та її чоловіком в рівних частинах право власності на вищезазначену площадку (споруду).

В обґрунтування позову зазначила, що 26 лютого 2003 року між ТзОВ «Ресторан Беркут» та її чоловіком ОСОБА_3, був укладений, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського округу ОСОБА_6 за реєстровим номером 1020 договір купівлі-продажу, відповідно до якого її чоловік придбав вищезазначений об»єкт нерухомого майна. Того ж дня 26.02.2003 року відповідачі уклали між собою, посвідчену тим самим нотаріусом угоду за реєстровим номером 1024 про розірвання вищеназваного договору купівлі-продажу площадки ( (споруди ). Вважала, що ця угода суперечить вимогам чинного законодавства і має бути визнана недійсною з наступних підстав. Вона перебуває у шлюбі з ОСОБА_3 з 23 червня 1990 року. Згідно з ст.ст. 22, 23 КпШС України майно нажите подружжям за час шлюбу є його спільною сумісною власністю, яким подружжя розпоряджається за спільною згодою. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов»язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі. При укладанні договору купівлі-продажу площадки (споруди ) її чоловік поставив її до відома і вона дала свою згоду. На придбання цієї нерухомості були використані їхні сімейні заощадження, що на момент укладання договору склали 92000 грн, еквівалентних 17250 доларів США, які після укладання угоди про розірвання договору купівлі-продажу в сім»ю не повернулися. Жодної заяви про згоду на розірвання договору купівлі-продажу площадки (споруди ) засвідченої нотаріально або будь-яким іншим чином вона не надавала. Таким чином, приватний нотаріус ОСОБА_6, засвідчуючи оспорювану угоду порушила вимоги чинної на той час Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій.

В судовому засіданні 07 березня 2006 року ( т.1 а.с. 169 зворот) представник позивача, згідно довіреності від 21.02.2006 року ( т.1 а.с.152 ) -ОСОБА_10./ який до цього в судових засіданнях апеляційного суду Львівської області від 12 грудня 2005 року ( т.1 а.с. 46-47) та від 26 грудня 2005 року ( т.1 а.с. 144) , згідно довіреності від 01.09.2005 року ( т.1 а.с. 44 ) представляв інтереси протилежної сторони - відповідача ОСОБА_3./, пояснив, що позивачка стверджує, що спірна угода не могла бути укладена 26.02.2003 року, оскільки в березні 2003 року договір купівлі-продажу був зареєстрований в БТІ, що не могло мати місця після укладення цієї угоди, тому позивачка вважає, що угода була укладена значно пізніше.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 19 травня 2006 року позов задоволено частково.

З посиланням на ст.ст. 48, 57 ЦК України 1963 р., 203, 215, 216, 328 ЦК України 2003 р, ст.ст. 64, 65 СК України , вирішено:

Визнати недійсним угоду про розірвання договору купівлі-продажу площадки (споруди), позначеної на поверхневому плані літерою 1 бп , не житловою площею 1379.3 м.кв., не житлових приміщень, позначених в поверхневому плані літерою А-5, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 ( в межах 1-го поверху площадки ( споруди) влаштовано торговий павільйон міні-ринку загальною площею 1207.9 м.кв.) укладений між ТЗОВ «Ресторан Беркут» та ОСОБА_3 із зазначенням дати посвідчення приватним нотаріусом ОСОБА_6 26.02.2003 року. Визнати за позивачкою ОСОБА_9 право спільної сумісної власності на площадку ( споруду) , позначену на поверхневому плані літерою 1бп , не житловою площею 1379.3 м.кв., нежитлові приміщення, позначені поверхневому плані літерою А-5, що знаходяться за адресою АДРЕСА_1 ( в межах 1-го поверху площадки ( споруди) влаштовано торговий павільйон міні- ринку загальною площею 1207.9м.кв. ). В решті вимоги відхилити за безпідставністю ( т. а.с. 266 - 269 ).

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 24 липня 2006 року відхилено апеляційну скаргу ТзОВ «»Ресторан «Беркут» та рішення Личаківського районного суду м. Львова від 19 травня 2006 року залишено без змін ( т.1 а.с. 317-319 ).

Ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 1 червня 2007 року касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Ресторан Беркут» та приватного підприємства «Санні» задоволено. Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 19 травня 2006 року та ухвалу апеляційного суду Львівської області від 24 липня 2006 року скасовано, а справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції ( т. 1 а.с. 385- 386 ).

Ухвалою Личаківського районного суду м. Львова від 26 травня 2008 року позовні вимоги у частині визнання права власності на площадку ( споруду ) нежитловою площею 1379,3 м.кв. ( в межах 1-го поверху якою влаштовано міні-ринок загальною площею 1207, 9 м.кв. ) залишено без розгляду ( т.1 а.с. 399 ).

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 10 липня 2008 року справу направлено на новий розгляд до Франківського районного суду м.Львова для розгляду по суті ( т.1 а.с. 429 - 430 ).

Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 15 вересня 2008 року позов задоволено. З посиланням на ст.ст. 203, 215,216,321,328,369 ЦК України в редакції 2003 року, ст.ст. 61,63,64,65 СК України , вирішено:

Визнати угоду про розірвання договору купівлі-продажу площадки ( споруди ) позначеної на поверхневому плані літерою 1бп, нежитловою площею 1379,3 кв.м., нежитлових приміщень, позначених в поверхневому плані літерою А-5, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 ( в межах 1-го поверху площадки ( споруди ) влаштованого торгового павільйону міні-ринку загальною площею 1207,9 кв.м.) укладену між ТзОВ «Ресторан « Беркут» та ОСОБА_3 із зазначенням дати посвідчення приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6, 26.02.2003 року - недійсною ( т.2 а.с. 46-48 ).

Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 07 квітня 2011 року апеляційну скаргу ТзОВ «Ресторан «Беркут» відхилено, рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 вересня 2008 року залишено без змін ( т.3 а.с. 167-170 ).

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 вересня 2011 року частково задоволено касаційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю « Ресторан «Беркут» , рішення Франківського районного суду м. Львова від 15 вересня 2008 року , ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 7 квітня 2011 року скасовано, справу, передано до суду першої інстанції на новий розгляд ( т.3 а.с. 217-219 ).

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 17 грудня 2013 року позов задоволено. З посиланням на ч.3 ст.65 СК України, ст.203, 215 ЦК України вирішено:

Визнати угоду про розірвання договору купівлі-продажу площадки ( споруди ) позначеної на поверхневому плані літерою 1бп, нежитловою площею 1379,3 кв.м., нежитлових приміщень, позначених на поверховому плані літерою А-5, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 ( в межах 1-го поверху площадки ( споруди) влаштовано торговий павільйон міні-ринку загальною площею 1207,9 кв.м. ), укладена між товариством з обмеженою відповідальністю «Ресторан «Беркут» та ОСОБА_3 датована 26 лютого 2003 року, посвідчена приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрована у реєстрі за № 1024 - недійсною ( т.4 а.с.248 -254 ).

На рішення Франківського районного суду м.Львова від 17 грудня 2013 року подано апеляційні скарги Товариством з обмеженою відповідальністю «Ресторан «Беркут « ( т.4 а.с. 269-278 ) та представником ТзОВ «Ресторан «Беркут« Моісеєвим Ю.О.( т.5 а.с. 65-71 ), у яких просять скасувати оскаржене рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги Товариством з обмеженою відповідальністю «Ресторан «Беркут» наведені наступні доводи:

- суд неправильно застосував норми матеріального права , так як дійшовши висновку про те, що угода про розірвання договору купівлі-продажу була укладена в 2004 році, суд застосував правила ст.ст.48, 57 ЦК України ( 1963 р. ), який з 1 січня 2004 року втратив силу;

- суд порушив норми процесуального права , і ці порушення потягли неправильне вирішення спору. В обґрунтування свого рішення, суд послався на висновок криміналістичної експертизи, який був даний по кримінальній справі на стадії її розслідування. Фактично суд дослідив висновок експерта як письмовий доказ. Однак, згідно зі ст.57 ЦПК України висновок експерта не є письмовим доказом. Тим самим суд порушив вимоги ст.59 ЦПК України щодо допустимості засобів доказування, та допустив порушення п.6 ст.147, ст.212 ЦПК України , згідно з якими висновок експерта для суду не є обов»язковим і досліджується судом за правилами ст.212 ЦПК України ;

- судом не враховано , що в результаті додаткової перевірки, проведеної помічником прокурора Франківського району за матеріалами кримінальної справи № 144-6229 встановлено, що договір купівлі-продажу площадки (споруди) та угода про розірвання вказаного договору від 26.02.2003 року вчинені в один і той же день -26.02.2003 року, нотаріальні дії приватним нотаріусом ОСОБА_6 вчинені згідно діючого законодавства України, а висновки експертизи № 10253/10255 від 28.12.2005 року та № 10254 від 07.02.2006 року щодо відтисків печаток не впливають на законність посвідчення договору купівлі-продажу площадки (споруди ) та угоди про розірвання вказаного договору від 26.02.2003 року, у зв»язку з чим відмовлено в порушенні кримінальної справи проти нотаріуса ОСОБА_6 на підставі п.2 ст.6 КПК , а також судом не враховано, що постановою помічника прокурора Франківського району м. Львова Непийводою А.В. винесено постанову від 18.07.2009 року про відмову в порушенні кримінальної справи стосовно приватного нотаріуса ОСОБА_6 ;

-необгрунтованість висновків криміналістичної експертизи КНДІСЕ № 10254 по кримінальній справі № 144-6229 від 07.02.2006 року, котрі лягли в основу оскаржуваних рішень, доводиться ще тим, що згідно інформації, наданої приватним нотаріусом ОСОБА_6 та інформації з Єдиного реєстру нотаріальних бланків нотаріальний бланк, серія ВАЕ № 403746, котрий був використаний для посвідчення оскарженої угоди про розірвання договору купівлі-продажу площадки (споруди) від 26.02.2003 року , був отриманий нотаріусом та використаний 26.02.2003 року, що вбачається з витягу журналу для реєстрації вчинення нотаріальних дій, і нотаріус відзвітувалася про його використання ще 26.02.2003 року, тобто висновок суду про те, що оскаржена угода укладалася у період березня-квітня 2004 року є безпідставним;

- висновок суду про те, що відбулися фактичні приймання-передача площадки (споруди) спростовується письмовими (документальними) доказами, наданими в розпорядження суду, а саме: на дату укладення та нотаріального посвідчення як договору купівлі-продажу, так і угоди про його розірвання від 26.02.2003 року об»єкт купівлі-продажу перебував у незаконному користуванні ВАТ « Універмаг «Львів» з приводу чого точились судові спори , які перебували на розгляді у господарському суді Львівської області і на виконання рішення суду про вивільнення і передачу власнику-ТзОВ «Ресторан «Беркут» предмету спору 28.03.2003 р. було видано наказ господарського суду, а отже реальної передачі цього об»єкту ОСОБА_3 за цих обставин аж ніяк не могло відбутися. Безпідставним є покликання суду на акт прийому передачі від 26.02.2003 року, підписаний ОСОБА_3 та ТОВ «Ресторан «Беркут» , оскільки такий акт є підробленим, ніколи зі сторони ТОВ «Ресторан «Беркут» не укладався та з»явився в матеріалах справи лише в квітні 2009 року, тобто лише через 4 роки відколи справа знаходилася в суді і після того, як на це звернув увагу суду касаційної інстанції. Оригінал вказаного акту не було витребувано, незважаючи на неодноразові клопотання, і ОСОБА_3 не пред»явив цього оригіналу в судовому засіданні, оскільки такого не має в наявності;

-в порушення п.4 ст.338 ЦПК України суд проігнорував і не врахував висновки і мотиви суду касаційної інстанції, наведені в ухвалі Хмельницького апеляційного суду від 12.07.2007 року по даній справі, так як вирішив спір не за нормами КпШС і ЦК України у редакції 1963 року ;

- проігноровані були судом і вказівки касаційного суду, наведені в ухвалі від 07.09.2011 року. Суд розглянув справу не досліджуючи обставин справи, не виконуючи приписів касаційної інстанції, не оцінюючи докази в їх сукупності.

В обґрунтування апеляційної скарги представником Товариства з обмеженою відповідальністю «Ресторан «Беркут» Моісеєвим Ю.О. наведено наступні доводи:

-порушення судом норм процесуального права, які потягли неправильне вирішення спору , а саме : обгрунтування рішення посиланням на висновки судово-технічної експертизи документів у кримінальній справі № 144- 6229 Київського НДІСЕ від 28.12.2005 року № 10253/10255 та № 10254 від 07.02.2006 року з порушенням вимог ст.ст. 57, 66 ЦПК України, оскільки експертизи не були призначені судом і питання на вирішення експертів також не були

задані судом і прийнявши та дослідивши вищезазначені висновки, як письмові докази, тим самим порушені вимоги ст.59 ЦПК України щодо допустимості засобів доказування;

-не надання судом жодної оцінки поясненням приватного нотаріуса ОСОБА_6 про отримання бланка судової звітності ВАЕ № 403746 -21.02.2003 року та його використання, і, поданим нею, акту прийому-передачі бланків та звіту про витрачання бланків суворої звітності, чим порушено вимоги ст.212 ЦПК України;

- необгрунтоване посилання судом на акт приймання - передачі по договору купівлі-продажу площадки (споруди) від 26.02.2003 року, копія котрого міститься в матеріалах справи, і ігнорування судом тексту та умов договору купівлі-продажу про те, що вивільнення приміщень продавцем за згодою сторін було відтерміновано до 26 травня 2003 року, тобто, що за таких обставин акту приймання-передачі по договору купівлі-продажу площадки (споруди) 26.02.2003 року не могло і не було складено, його було підроблено і оригіналу цього акту не було витребувано;

-так як правовідносини , що випливають з оспорюваної угоди про розірвання договору купівлі-продажу від 26.02.2003 року виникли 26 лютого 2003 року , то судом неправильно були застосовані норми ЦК України та СК України , які набрали законної сили 01 січня 2004 року , мотивуючи їх висновками експертизи від 28.12.2005 року та № 10253/10255 та № 10254 від 07.02.2006 року, які не можуть бути належними та допустимими доказами у цій справі;

-порушення вимог ч.4 ст.338 ЦПК України , осільки висновки та мотиви з яких були скасовані рішення у цій справі ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 12.06.2007 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.09.2011 року не були враховані під час нового розгляду справи.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції , дослідивши нові докази, які, у відповідності до вимог ч.4 ст.338 ЦПК України підлягали дослідженню судом першої інстанції, однак не були ним досліджені, колегія суддів вважає, що підстави для задоволення апеляційних скарг відсутні з наступних мотивів.

Судом першої інстанції було встановлено, що:

26 лютого 2003 року на підставі акту приймання-передачі до договору купівлі-продажу площадки (споруди) від 26.02.2003 року, копія котрого міститься у матеріалах справи, площадка-споруда передана покупцеві - ОСОБА_3. Поряд із зазначеним, жодним належним та допустимим доказом котрі містяться у матеріалах справи не підтверджено факту зворотної передачі товариству з обмеженою відповідальністю «Ресторан «Беркут» від ОСОБА_3 нерухомого майна площадки (споруди), позначеної на поверховому плані літерою 1бп нежитловою площею 1379,3 кв.м. ( в межах 1-го поверху площадки (споруди) влаштовано торговий павільйон міні-ринку загальною площею 1207,9 кв.м) , нежитлових приміщень, позначених на поверховому плані літерою А-5, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. При цьому, в пункті 2 угоди про розірвання договору купівлі-продажу площадки (споруди), датованої 26.02.2003 року прописано: «Майнових претензій щодо розрахунку за вказане майно у нас немає». Разом з тим, 26.02.2003 року між ОСОБА_3 та ТзОВ «Біля Універмагу» укладено договір оренди спірного нерухомого майна і в цей же день підписано акт приймання-передачі цього майна, згідно з яким передано у користування ТзОВ «Біля Універмагу» спірне майно. Вказані докази , у сукупності з іншими доказами по справі, підтверджують, що спірна площадка (споруда ) була фактично передана ОСОБА_3 від ТзОВ «Ресторан «Беркут» , оскільки після цього ОСОБА_3 передав зазначене майно в оренду ТзОВ «Біля Універмагу». Як вбачається із угоди про розірвання договору купівлі-продажу площадки (споруди) датованої 26.02.2003 року сторони по взаємній згоді розірвали укладений 26.02.2003 року договір купівлі-продажу спірної площадки (споруди). При цьому, жодним належним та допустимим доказом котрі містяться у матеріалах справи не підтверджено факту, що позивачка-ОСОБА_9 надала згоду на укладення угоди про розірвання договору купівлі-продажу від 26.02.2003 року у встановленому законом порядку, а також її ознайомлення із умовами договору купівлі-продажу від 26.02.2003 року, в тому числі про можливість його розірвання шляхом укладення відповідної угоди, оскільки даючи згоду на купівлю її чоловіком нерухомого майна, не знайомилася із змістом конкретного договору купівлі-продажу , так як останній був підписаний сторонами ( ОСОБА_3 та ТзОВ «Ресторан «Беркут» ) в часі після надання нею згоди.

Посилаючись на пояснення ОСОБА_3, з яких вбачалося, що спірне майно було придбано на спільні кошти подружжя, було зареєстровано 20.02.2004 року Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки« за ОСОБА_3, а тому воно належить до об»єктів права спільної сумісної власності подружжя та на те, що:

-згідно наявних у матеріалах справи пояснень ОСОБА_3 угода про розірвання договору купівлі-продажу площадки (споруди) була оформлена у березні 2004 року без згоди дружини -ОСОБА_9, оскільки він вважав останню угоду формальністю, наміру позбутися права власності на вказане нерухоме майно ніколи не мав, а це було зроблено виключно на прохання співвласника ТзОВ «Ресторан «Беркут» - ОСОБА_8, який таким способом хотів вирішити судовий процес у у господарському суді Львівської області на свою користь;

-при цьому, висновком судово-технічної експертизи документів у кримінальній справі № 144-6229 Київського науково-дослідного інституту судових експертиз від 28.12.2005 року за № 10253/10255 встановлено , що в наданій на дослідження угоді від 26.02.2003 року про розірвання договору купівлі-продажу площадки ( споруди) від 26.02.2003 року ( об»єкт 2) відтиск печатки Приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 нанесений не в той час, яким датований посвідчу вальний запис за реєстровим № 1024-«двадцять шостого лютого дві тисячі третього року», а пізніше у період березня-квітня 2004 року;

-крім того, висновком криміналістичної експертизи матеріалів документів по встановленню абсолютного часу виконання записів у документах по кримінальній справі № 144-6229 Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 10254 від 07.02.2006 року , встановлено, що час виконання рукописних записів у заяві від імені ОСОБА_8 про розірвання договору купівлі-продажу площадки-споруди та час виконання рукописних записів від імені приватного нотаріуса ОСОБА_6, які посвідчують підпис ОСОБА_8 у цій заяві не відповідає зазначеній даті 26.02.2003 року. Рукописний текст заяви від імені ОСОБА_8 про розірвання договору купівлі-продажу площадки-споруди виконано пізніше грудня 2004 року, а рукописні записи від імені приватного нотаріуса ОСОБА_6, які посвідчують підпис ОСОБА_8 у цій заяві виконані пізніше травня 2004 року. На час виконання рукописних записів та підпису від імені ОСОБА_8 у «Витягу з протоколу № 4 загальних зборів засновників ТзОВ «Ресторан «Беркут» про розірвання договору купівлі-продажу площадки (споруди) не відповідає зазначеній даті 26.02.2003 року-їх виконано пізніше грудня 2004 року. Час виконання рукописних записів та підписів в «Угоді про розірвання договору купівлі-продажу площадки (споруди)» не відповідає зазначеній даті 26.02.2003 року . Підписи від імені ОСОБА_8 та від імені ОСОБА_3 в «Угоді про розірвання договору купівлі-продажу площадки (споруди)» виконані пізніше грудня 2003 року, посвідчуючий підпис у нижній правій частині лицьового боку «Угоди про розірвання договору купівлі-продажу площадки (споруди)» та підпис від імені приватного нотаріуса ОСОБА_6, який посвідчує цю угоду, виконані пізніше грудня 2004 року.

Виходячи з аналізу вищевказаних матеріалів справи, витягів із інвентаризаційної справи, наданих Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради »Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» , матеріалів кримінальної справи № 144-6229 , суд першої інстанції вбачив факт укладення спірної угоди про розірвання договору купівлі-продажу площадки (споруди) та посвідчення її приватним нотаріусом ОСОБА_6 в період 2004 року.

Суд першої інстанції дійшов висновку, що в результаті аналізу вищенаведених обставин стверджується , що спірна угода не була укладена у день посвідчення договору купівлі-продажу майна 26.02.2003 року, а лише у 2004 році після реєстрації права власності ОСОБА_3 на спірну площадку (споруду). Відтак, при наданні правової оцінки спірній угоді про розірвання договору купівлі-продажу площадки ( споруди) датованій 26.02.2003 року суд першої інстанції визнав , що правильним буде застосування норм матеріального права, котрі набули чинності у 2004 році ( в редакції 2003 року) та СК України , оскільки йдеться про надання правової оцінки судом спірним правовідносинам котрі фактично виникли у 2004 році, що стверджується фактичними обставинами справи.

Колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позову та необхідність застосування до спірних правовідносин норм ЦК України 2004 року та СК України, а доводи апеляційних скарг вважає такими, що не спростовують правильності висновків суду першої інстанції .

Так, твердження апелянтів про те, що судом першої інстанції було неправильно застосовано норми матеріального права, які апелянтами вбачалися в тому, що дійшовши висновку про укладення угоди про розірвання договору купівлі-продажу в 2004 року, суд першої інстанції застосував правила ст.ст. 48,57 ЦК України, не відповідають дійсності, оскільки даний спір було вирішено судом першої інстанції на підстав норм матеріального права, які були чинними з 2004 року( норм ЦК України 2004 року та норм СК України).

Не вбачає колегія суддів і порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки у відповідності до ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відтак, та обставина, що судом першої інстанції зокрема була дана оцінка таким доказам як, висновки експертиз , проведених Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз у кримінальній справі № 144-6229 на стадії досудового слідства, а саме: висновку судово-технічної експертизи документів від 28.12.2005 року за № 10253/ 10255 та висновку криміналістичної експертизи матеріалів документів по встановленню абсолютного часу виконання записів у документах № 10254 від 07.02.2006 року, не дає підстав розглядати це як порушення норм процесуального права, оскільки вищезазначені висновки експертиз були отримані в законному порядку, мають належність до даної цивільної справи, тобто принципи відносності та допустимості судом першої інстанції не були порушені. Зважаючи на те, що оцінка висновкам експертизи була зроблена судом першої інстанції як окремо, так і у сукупності та взаємному зв»язку з іншими доказами у справі, то немає підстав вбачати, що судом першої інстанції було допущено порушення вимог ст.ст.57, 59, 212 ЦПК України.

Та обставина, що рукописні записи від імені ОСОБА_3, ОСОБА_8 і приватного нотаріуса ОСОБА_6, а також відтиски печатки приватного нотаріуса ОСОБА_6 в угоді про розірвання договору купівлі продажу, датованій 26.02.2003 року виконані та нанесені не 26.02.2003 року, а у 2004 році, підтверджується і іншими доказами, зокрема тими, які були досліджені судом апеляційної інстанції.

Так, за клопотанням ОСОБА_8 апеляційним судом була витребувана кримінальна справа № 144-6229 і в судовому засіданні 03.10.2014 року було досліджено зокрема:

пояснення ОСОБА_8.( генерального директора ТзОВ «Ресторан«Беркут» ), надані ним 30.08.2005 року начальнику УБОЗу МВС України у Львівській області, яке знаходиться у томі 3 аркуші 130-135 кримінальної справи і копія якого в судовому засіданні 03.10.2014 року долучена до матеріалів цієї цивільної справи. У цьому поясненні ОСОБА_8 пояснював, що 26.02.2003 року у у приватного нотаріуса ОСОБА_6 між ТзОВ «Ресторан»Беркут» , яке він представляв та ОСОБА_3 було укладено договір у купівлі-продажу площадки (споруди) та зареєстровано в реєстрі за № 1020. Для страховки в той же день ними була оформлена угода про розірвання договору купівлі-продажу площадки (споруди) два оригінали якої запропонувала залишила в себе нотаріус як незалежна сторона, до того як між ним та ОСОБА_3 будуть закінчені усі справи, після чого нотаріус обіцяла вказані договори повернути сторонам. В березні місяці 2004 року , тобто через рік після укладення договору через своїх друзів він дізнався про те, що ОСОБА_3 зареєстрував в БТІ договір купівлі-продажу площадки-споруди від 26.02.2003 р., що неправомірно використовується третьою особою -ТзОВ «Біля універмагу» в якості міні-ринку. Після того, як він взнав про те, що ОСОБА_3 обманним шляхом зареєстрував на себе визначений за договором від 26.02.2003 року в якості об»єкта купівлі-продажу міні-ринок він зразу поїхав до нотаріуса та почав вимагати надати йому угоду про розірвання договору купівлі-продажу. Після цього він змушений звернутися до нотаріуса, відзначив навність в її діях обману та повідомив про наявність у нього наміру звернутися до органів прокуратури; нотаріус при ньому зателефонувала ОСОБА_3 ;

протокол від 14 березня 2006 року допиту ОСОБА_6 (приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу) в якості свідка (знаходиться у томі 5 аркуші 241-243 кримінальної справи і копія в судовому засіданні 03.10.2014 року долучена до матеріалів цієї цивільної справи. У протоколі допиту на запитання слідчого про те, як вона може пояснити , що відтиски печаток на угоді про розірвання договору купівлі-продажу площадки (споруди) та договору купівлі-продажу площадки споруди від 26.02.2003 року , які були у неї вилучені відрізняються за своїм кольором ? ОСОБА_6 відповіла , що можливо на даних примірниках договору, які залишались в її архівних справах під час проведення нотаріальних дій, вона просто забула поставити печатки, і коли через деякий період упорядковувала архів, то поставила печатки.

Отже, вищезазначеними письмовими доказами також підтверджується достовірність висновку судово-технічної експертизи документів у від 28.12.2005 року за № 10253/ 10255 та висновку криміналістичної експертизи матеріалів документів по встановленню абсолютного часу виконання записів у документах № 10254 від 07.02.2006 року, згідно з якими:

відтиск печатки приватного нотаріуса у досліджуваній угоді від 26.02.2003 року про розірвання договору купівлі-продажу площадки (споруди) від 26.02.2003 року нанесений не в той час , яким датований посвідчувальний запис за № 1024 - «двадцять шостого лютого дві тисячі третього року», а пізніше - у період березня-квітня 2004 року;

час виконання рукописних записів та підписів у «Угоді про розірвання договору купівлі-продажу площадки( споруди)», не відповідає зазначеній даті 26 лютого 2003 року. Підписи від імені ОСОБА_8 та від імені ОСОБА_3 у «Угоді про розірвання договору купівлі-продажу площадки( споруди)» виконані пізніше грудня 2003 року , засвідчувальний підпис у нижній правій частині лицьового боку «Угоди про розірвання договору купівлі-продажу площадки( споруди)» та підпис від імені приватного нотаріуса ОСОБА_6 , який посвідчує цю угоду, виконані пізніше грудня 2004 р.

В судовому засіданні 09.07.2014 року експертом ОСОБА_11, який був викликаний в судове засідання за клопотанням ОСОБА_8 ( представника відповідача ТзОВ «Ресторан «Беркут») було підтверджено правдивість складеного ним висновку криміналістичної експертизи матеріалів документів по встановленню абсолютного часу виконання записів у документах від 07 лютого 2006 року за № 10254 .

Відтак, наведені докази, у їх сукупності та взаємному зв»язку, свідчать про те, що угода про розірвання договору купівлі-продажу площадки (споруди) була підписана сторонами і посвідчена приватним нотаріусом не у 2003 році, а - у 2004 році.

Зважаючи на це, колегія суддів розглядає як такі, що не заслуговують на увагу і не впливають на законність оскаржуваного рішення, доводи апелянтів про не врахування судом першої інстанції результатів додаткової перевірки, проведеної. за матеріалами кримінальної справи № 144-6229 помічником прокурора Франківського району м.Львова Непийводою А.В. , яким винесено постанову про відмову в порушенні кримінальної справи стосовно приватного нотаріуса ОСОБА_6

Оскільки позов заявлено з приводу недійсності угоди про розірвання договору купівлі-продажу площадки (споруди) від 26.02.2003 року , то доводи апеляційних скарг щодо незгоди апелянтів з висновками суду першої інстанції про те, що після укладення договору купівлі-продажу спірної площадки (споруди) від 26.02.2003 року було здійснено передачу цього об»єкта покупцеві, а отже за твердженнями апелянтів покупець не набув права власності на цей об»єкт, також не можуть слугувати підставою для скасування оскарженого рішення, враховуючи те, що договір купівлі-продажу площадки (споруди) від 26.02.2003 року предметом спору не був.

У наявних у матеріалах цієї цивільної справи копіях :

акта прийому-передачі спеціальних бланків нотаріальних документів від 21.02.2003 року ( т.3 а.с. 209 ) та звіта про витрачання бланків та знаків від 28.03.2003 року ( т.3 а.с. 210);-

зафіксовано відповідно:

отримання приватним нотаріусом ОСОБА_6 від приватного нотаріуса ОСОБА_15 спеціальних бланків нотаріальних дій в кількості 10 штук серії ВАЕ початковий № 403745, кінцевий № 403754 та витрачання приватним нотаріусом ОСОБА_6 26.02.2003 року для інших договорів нотаріального бланку серії ВАЕ № 403746.

Обставини отримання 21.02.2003 року приватним нотаріусом ОСОБА_6 спеціального нотаріального бланку ВАЕ № 403746 та використання нею цього бланку 26.02.2003 року ніким сумніву не піддавалися і не оспорювалися. У зв»язку з цим у суду першої інстанції не було підстав для надання будь-якої оцінки поясненням приватного нотаріуса ОСОБА_6 щодо отримання та використання нею цього бланку, а отже доводи апелянтів про те, що внаслідок ненадання судом першої інстанції поясненням приватного нотаріуса ОСОБА_6 порушені вимоги ст.212 ЦПК України є надуманими.

Щодо доводів апелянтів про порушення судом першої інстанції вимог ч.4 ст.338 ЦПК України колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

У судовому засіданні 03.10.2014 року апеляційним судом були оглянуті і досліджені, надані апеляційному суду приватним нотаріусом ОСОБА_6 документи по укладенню договору купівлі-продажу площадки (споруди) від 26.02.2003 року за реєстровим № 1020 та документи по укладенню оспорюваної угоди про розірвання цього договору за реєстровим № 1024 і була перевірена їх відповідність копіям, які знаходяться в матеріалах цієї цивільної справи ( т.6 а.с. 59-106). При цьому було встановлено, що у вищезазначених нотаріальних справах заяв ОСОБА_9 (позивача) як на укладення договору купівлі-продажу, так і на укладення угоди про розірвання договору купівлі-продажу немає. Було встановлено також, що в матеріалах по укладенню угоди про розірвання договору купівлі-продажу немає також довідки про відсутність заборони відчуження або арешту, як це вимагалося п.37 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої наказом Мінюсту від 18 червня 1994 року № 18/5 та зареєстрованої в Мінюсті України від 07 липня 1994 року за № 152/361, яка була чинною до 03 березня 2004 року.

Цивільним кодексом УРСР 1963 року, положення якого були чинними станом на 26.02.2003 року, було передбачено, що обов»язкового нотаріального посвідчення потребували наступні угоди:

договір купівлі-продажу жилого будинку, якщо хоча б однією з сторін є громадянин ( ч.1 ст.227 ЦК УРСР), а також угоди щодо застави, міни, дарування жилого будинку (квартири) чи їх частини;

договір дарування на суму понад 500 карбованців , а при даруванні валютних цінностей -на суму понад 50 карбованців ( ч.1 ст.244 ЦК УРСР ) ;

договір довічного утримання ( ч.1 ст.426 ЦК УРСР ).

Кодексом про шлюб та сім»ю УРСР положення якого були чинними станом на 26.02.2003 року, було передбачено, що при укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов»язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна булати висловлена у письмовій формі.

Таким чином, станом на 26 лютого 2003 угоди щодо нежитлових приміщень обов»язкового нотаріального посвідчення не потребували, а у відповідності до ч. 2 ст. 23 КпШС України , презюмувалася наявність згоди другого з подружжя на укладення одним із подружжя угоди по відчуженню нежитлового приміщення, тобто угоди яка не потребувала обов»якової нотаріальної форми і згода не повинна була висловлюватися у письмовій формі.

Отже, вищенаведені положення закону свідчать про те, що станом на 26.02.2003 року законодавством не було передбачено надання другим з подружжям письмової згоди як на укладення угод по придбанню майна, так і на укладення угод по відчуженню нежитлових приміщень.

За умов відсутності в матеріалах нотаріальної справи про укладення договору купівлі- продажу площадки (споруди) від 26.02.2003 року письмової згоди позивача ОСОБА_9 на укладення цього договору ОСОБА_9 не могла бути і не була обізнаною про наявність у договорі купівлі-продажу умови про те, «що за даним договором сторони домовились, що продавець, тобто ТОВ «Ресторан «Беркут» залишає за собою право повернути покупцю-ОСОБА_3 суму продажу площадки (споруди) до 26 травня 2003 року, а покупець зобов»язується прийняти вказану суму з наступним обов»язковим укладенням угоди про розірвання даного договору», як це зазначено в ухвалі Апеляційного суду Хмельницького суду Львівської області ( т.1 а.с. 385-386).

Відсутність у матеріалах справи оригіналу акта прийому-передачі об»єкта договору купівлі-продажу від 26.02.2003 року чи документів, підтверджуючих отримання продавцем грошових коштів, не дає підстав для категоричного висновку про те, що після укладення договору умови договору сторонами не були виконані і реальна передача об»єкта купівлі-продажу не відбулася або, що грошові кошти в сумі 92000 гривень продавець на день укладення договору фактично не отримав ( як це зафіксовано у договорі купівлі-продажу , оскільки після укладення договору купівлі-продажу площадки (споруди) від 26.02.2003 року його сторонами, а саме ОСОБА_3 та ТзОВ «Ресторан»Беркут» (відповідачами у цій справі) правомірність цього договору з будь-яких підстав в судовому порядку не оспорювалася.

З врахуванням наведеного , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції не повинен був давати оцінку обставинам, що стосувалися укладення договору купівлі-продажу та наслідків його укладення.

При перевірці в судовому засіданні 03.10.2010 року матеріалів нотаріальних справ і заслуховуванні пояснень приватного нотаріуса ОСОБА_6 встановлено, що договір купівлі-продажу від 26.02.2003 року було укладено у двох примірниках, один з яких залишився на зберіганні в справах приватного нотаріуса, а другий був виданий покупцеві - ОСОБА_3

У відповідності до п.37 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженої наказом Мінюсту від 18 червня 1994 року № 18/5 та зареєстрованої в Мінюсті України від 07 липня 1994 року за № 152/361, яка була чинною станом на 26.02.2003 року, при посвідченні угод про розірвання нотаріально посвідченого договору про відчуження майна на всіх примірниках договору робиться відмітка про розірвання договору , в якій зазначається номер за реєстром та дата посвідчення угоди про розірвання. Відмітка підписується нотаріусом і скріплюється його печаткою.

В судовому засіданні 03.10.2014 року було оглянуто і досліджено деякі матеріали ( копії яких долучені до цієї цивільної справи) інвентаризаційної справи Львівського обласного державного комунального бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки на спірний об»єкт нерухомості, розташований за адресою: АДРЕСА_1 , і, зокрема, було встановлено, що 18 грудня 2003 року ОСОБА_3 було подано заяву про реєстрацію права власності до якої надано оригінал договору купівлі-продажу від 26.02.2003 року і 20.02.2004 року за реєстраційним номером 4805757 за ОСОБА_3 було зареєстровано право власності на об»єкт: площадка (споруда) літ. «1бп» нежитловою площею 1379,3 м.кв. ( в межах 1-го поверху площадки (споруди) влаштовано торговий павільйон міні-ринку загальною площею 1207,9 м.кв.) за адресою: АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу р.№ 1020 /26.02.2003/ посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6

Тобто, правову реєстрацію права власності ОСОБА_3 на спірний об»єкт було здійснено на підставі оригіналу договору купівлі-продажу від 26.02.2003 року на якому відмітка нотаріуса про його розірвання , як це вимагалося п.37 вищеназваної Інструкції була відсутня.

З цього приводу в судовому засіданні 03.10.2014 року приватний нотаріус пояснила, що 26.02.2003 року ОСОБА_8 подав заяву про те, що порвав договір купівлі-продажу від 26.02.2003 року, тому вона не здійснила відмітки про розірвання договору купівлі-продажу на другому його примірнику.

Враховуючи те, що оригінал договору купівлі-продажу було отримано ОСОБА_3 про що нотаріусу не могло не бути відомо та відповідно ОСОБА_8 не міг порвати оригіналу договору купівлі-продажу бо третього примірника договору купівлі-продажу не існувало, то та обставина, що станом на 18.12.2003 року ( дата подання ОСОБА_3 оригіналу договору купівлі-продажу на реєстрацію і МБТІ ) , на думку колегії суддів зайвий раз є свідченням того, що угода про розірвання договору купівлі-продажу спірного об»єкта була підписана сторонами після 20.02.2004 року і відповідно посвідчена приватним нотаріусом ОСОБА_6 також після 20.04.2004 року.

З 01.01.2004 року набули чинності ЦК України та СК України.

У відповідності до ст.657 ЦК України договори купівлі-продажу нерухомого майна повинні укладатися у письмовій формі та підлягали нотаріальному посвідченню.

У відповідності до п.37 вищезгаданої Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 1994 року, положення якої були чинними до набрання чинності Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України від 3 березня 2004 року було встановлено, що укладання угод про розірвання нотаріально посвідчених договорів здійснюється з дотриманням правил пункту 36 цієї Інструкції.

У відповідності до ч.3 ст.65 СК України для укладання одним із подружжя договорів, які потребували нотаріального посвідчення і ( або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору , який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації , має бути нотаріально засвідчена.

Згідно повторного свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1, виданого Франківським відділом РАЦС Львівського МУЮ 02 жовтня 2014 року, позивач ОСОБА_9 і відповідач ОСОБА_3 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 23 червня 1990 року.

Оскільки матеріалами у справи у їх об»єктивній сукупності доведено, що нотаріальний бланк, серії ВАЕ № 403746 на якому було укладено угоду про розірвання договору купівлі продажу від 26.02.2003 року було використано приватним нотаріусом 26.02.2003 року, однак підписи сторін в угоді, згідно з висновком експертизи № 10254 від 07.02.2006 року було виконано пізніше грудня 2003 року, а згідно з поясненнями ОСОБА_3 та ОСОБА_8 - у березні 2004 року, відтиск печатки приватного нотаріуса ОСОБА_6 ,згідно з висновком експертизи № 10253/10255 від 28.12.2005 року нанесено у період березня-квітня 2004 року, то за таких обставин, у відповідності до законодавства чинного у березні 2004 року, угода про розірвання договору купівлі-продажу від 26.02.2003 року підлягала посвідченню за наявності нотаріально посвідченої згоди ОСОБА_9 (позивача) на укладення цієї угоди.

У відповідності до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог , які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було зроблено обґрунтований висновок про те, що угода про розірвання договору купівлі-продажу площадки (споруди) була фактично укладена в 2004 році за відсутності нотаріально посвідченої згоди позивача ОСОБА_9 на укладення цієї угоди її чоловіком- ОСОБА_3, який був стороною угоди, а отже, у суду першої інстанції були підстави достатні для задоволення позову та визнання цієї угоди недійсною.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити також, що підстави для задоволення позову були, і з врахуванням наступних обставин .

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини , встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа,щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 03.10.2008 року ( т.2 а.с. 114-115)

у цивільній справі за позовом ОСОБА_9 до ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди ( справа № 2-3188/2008), що набрало законної сили і в якому містяться посилання на висновки експертиз Київського науково-дослідного інституту судових експертиз по кримінальній справі № 144-6229, а саме висновку криміналістичної експертизи №10254 від 07.02.2006 р та висновку судово-технічної експертизи від 28.12.2005 р № 10253/10255 зазначено: «Таким чином, в сукупності з іншими доказами , даними висновками експертизи підтверджено, що угода про розірвання договору купівлі-продажу нерухомого майна від 26.02.2003 р. не була укладена 26.02.2003 року, а у 2004 році- після реєстрації права власності ОСОБА_3 на спірну площадку(споруду). Судом встановлено, що ОСОБА_9 на момент реального укладення, тобто у 2004 р., угоди про розірвання договору купівлі-продажу від 26.02.2003 рр., нотаріально засвідченої згоди на її укладення не давала».

Копія вищеназваного судового рішення знаходиться в матеріалах справи з 29.04.2009 року ( т.2 а.с.113). Доказів, які б свідчили про те, що відповідачі : ОСОБА_3 або ТзОВ «Ресторан «Беркут» оспорювало рішення Личаківського районного суду м. Львова від 03.10.2008 року або оспорювало обставини, які були встановлені цим рішенням в матеріалах справи немає.

Таким чином, оскільки судовим рішенням у цивільній справі, сторонами у якій були позивач ОСОБА_9 та відповідач ОСОБА_3, і які також є сторонами у цій справі, яка переглядається в апеляційному порядку,було встановлено , що угода про розірвання договору купівлі-продажу площадки (споруди) була укладена у 2004 році-після реєстрації права власності ОСОБА_3 на спірну площадку (споруду), то з урахуванням положень ч.3 ст. 61 ЦПК України дані обставини не підлягали доказуванню у цій справі.

Апеляційним судом в судовому засіданні 03.10.2014 року було оглянуто і перевірено записи в реєстрі нотаріальних дій вчинених приватним нотаріусом ОСОБА_6 26.02.2003 року за № № 1020-1024 і копія витягу з цього реєстру долучена до матеріалів справи 03.10.2014 року.

Відповідно до записів у реєстрі № 1 для вчинення нотаріальних дій приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_6 за 2003 рік, початого 03.01.2003 року реєстр. за № 1 , закінченого 10.03.2003 року реєстр. за № 1208 ( на аркушах 208 зворот-210 ) містяться записи про вчинення 26.02.2003 року :

за № 1020 нотаріальної дії-договору купівлі-продажу площадки-споруди між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ресторан «Беркут» та ОСОБА_3 на бланку ВАЕ 628118;

за № № 1021-1023 нотаріальної дії щодо цих же сторін- посвідчення чотирьох фотокопій цього ж договору на двох сторінках кожна;

за № 1024 нотаріальної дії щодо цих же сторін - угоди про розірвання вищевказаного договору на бланку ВАЕ 403746 .

Відповідно до ч.5 ст.52 Закону України «Про нотаріат» від 2 вересня 1993 року в редакції закону № 614-УІ від 01.10.2008 року, запис у реєстрі є доказом вчинення нотаріальної дії.

Відповідно до ст.5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи.

кщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності.

З урахуванням норм матеріального права про дію актів цивільного законодавства в часі, а саме - положення про те, що акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом»якшує або скасовує цивільну відповідальність особи, за обставин встановлення факту реального вчинення і посвідчення угоди про розірвання договору купівлі-продажу у 2004 році, у суду першої інстанції не було підстав для того, щоб визнавати запис у реєстрі для вчинення нотаріальних дій за № 1024 від 26.02.2003 року нотаріальної дії - угоди про розірвання договору купівлі-продажу площадки (споруди) від 26.02.2003 року, доказом вчинення цієї нотаріальної дії, а саме посвідчення нотаріусом угоди про розірвання договору купівлі-продажу площадки споруди від 26.02.2003 року власне- 26.02.2003 року.

З огляду на те, що спірні правовідносини стосувалися угоди про розірвання договору купівлі-продажу площадки (споруди) , а позивач ОСОБА_9 стороною оспорюваної угоди не була , то суд першої інстанції не повинен був перевіряти обставини, щодо проведення між між ОСОБА_3 та ТзОВ «Ресторан «Беркут» ( сторонами угоди про розірвання договору купівлі-продажу) розрахунків внаслідок розірвання договору купівлі-продажу площадки (споруди), та відповідно суд першої інстанції не повинен був застосовувати правові наслідки недійсності правочину, встановлені ч.2 ст.216 ЦК України.

В оскаржуваному рішенні дана оцінка поясненням ОСОБА_3, посвідченим приватним нотаріусом Львівського МНО ОСОБА_16 13 липня 2004 року ( т.1 ас. 160), на що було вказано у вказівках суду касаційної інстанції від 07.09.2011 року ( т. 3 а.с. 217-218).

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржене рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційних скарг законності і обґрунтованості рішення суду першої інстанції не спростовують, тому апеляційні скарги належить відхилити, оскаржуване рішення- залишити без змін.

Керуючись ст. 308, п.1 ч.1 ст. 307, ч.ч.1, 2 ст. 315, ст. ст. 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги представника ТзОВ «Ресторан «Беркут» - Моісеєва Юрія Олександровича та ТзОВ «Ресторан «Беркут» в особі директора ОСОБА_8 відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 17 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили ухвалою апеляційного суду.

Головуючий: Тропак О.В.

Судді Курій Н.М.

Мельничук О.Я