У Х В А Л А

Іменем України

19 листопада 2014 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Куштана Б.П., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Савариної Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 від імені якого діє представник ОСОБА_2 та Старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України - ОСОБА_3 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 23 вересня 2014 року по справі за скаргою ОСОБА_1 від імені якого діє представник ОСОБА_2 де заінтересованою особою є: Старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України - ОСОБА_3, Міністерство культури України про визнання бездіяльності, дій та постанови державного виконавця неправомірними та зобовязання усунути зазначені порушення, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2014 року ОСОБА_1 від імені якого діє представник ОСОБА_2 звернувся в суд із вищезазначеною скаргою та як на підставу своїх вимог посилався на те, що на примусовому виконанні відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України знаходиться виконавче провадження ВП № 38291176 по виконанню виконавчого листа № 712/3848/2012 виданого 03.12.2012 року. Проте зазначене рішення суду державний виконавець не виконує в супереч вимог статей 5, 6, 11, 35, 75 і 89 ЗУ Про виконавче провадження, що вказує на бездіяльність із його боку та винесення неправомірних рішень. Зважуючи на зазначене й просив задовольнити вимоги скарги.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 23 вересня 2014 року скаргу задоволено частково. Визнано неправомірною бездіяльність державного виконавця по невиконанню рішення суду, виконавчого листа № 712/3848/2012 в строки передбачені п. 2 ч. 3 ст. 30 ЗУ Про виконавче провадження та нездійсненні виконавчих заходів у повному обсязі. Визнано неправомірним відкладення провадження виконавчих дій 10.07.2014 року державним виконавцем у виконавчому провадженні № 38291176. Скасовано постанову про відкладення провадження виконавчих дій від 10.07.2014 року. Зобовязано державного виконавця здійснити виконавчі дії у виконавчому провадженні № 38291176 у відповідності до ЗУ Про виконавче провадження. У решті вимог скарги, відмовлено.

ОСОБА_1 від імені якого діє представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій просить апеляційну інстанцію скасувати ухвалу суду в частині відхилених вимог, та постановити нову ухвалу про задоволення скарги в цілому. Мотивує свої вимоги тим, що ухвала суду постановлена в порушення вимог норм процесуального та матеріального законодавства, а тому вважає її незаконною.

Старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України - ОСОБА_3 також подав апеляційну скаргу на ухвалу суду в якій просив скасувати судове рішення та постановити нове про відхилення вимог скарги. Оскільки, такі вимоги є необґрунтованими, так-як усі дії державного виконавця у виконавчому провадженні та прийняті ним рішення відповідають вимогам закону.

У судове засідання апеляційної інстанції, сторони не зявились, але про час та місце судового розгляду повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення. Заяв про відкладення судового розгляду, сторонами не подано. А відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати скаргу в їх відсутності.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, та вивчивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 від імені якого діє представник ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України - ОСОБА_3, відхиленню, виходячи з наступних мотивів.

Відмовляючи в задоволенні решти вимог скарги, суд першої інстанції виходив із того, що державний виконавець є самостійним учасником виконавчого провадження, а тому, право вибору тих чи інших виконавчих дій, у тому числі й примусових, належить виключно йому та здійснюється державним виконавцем незалежно, без жодних обмежень, чи примусу з боку сторін виконавчого провадження.

Проте з таким висновком суду першої інстанції в цілому погодитись не, можна виходячи з наступного.

За правилами вимог ч. 3 ст. 10 і ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

На виконання вимог ч. 1 ст. 6 ЗУ Про Виконавче провадження (далі-Закон) державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону, і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно постанови про відкладення провадження виконавчих дій від 10.07.2014 року у ВП № 38291176, головним державним виконавцем відкладено виконавчі дії із примусового виконання виконавчого листа № 712/3848/2012 виданого 03.12.2012 року в звязку з необхідністю вирішення питання про виправлення помилки у виконавчому листі до 21.07.2014 року. А п. 2 резолютивної частини постанови зазначено про направлення копії постанови сторонам виконавчого провадження, а.с. 12-15.

Як зазначено в ч. 1 ст. 35 Закону - за наявності обставин, що перешкоджають провадженню виконавчих дій, або в разі несвоєчасного одержання сторонами документів виконавчого провадження, внаслідок чого вони були позбавлені можливості скористатися правами, наданими їм цим Законом, державний виконавець може відкласти виконавчі дії за заявою стягувача чи боржника або із власної ініціативи на строк до десяти робочих днів. Про відкладання провадження виконавчих дій державний виконавець виносить відповідну постанову, про що повідомляє сторонам.

Винісши 10.07.2014 року у ВП № 38291176 постанову про відкладання провадження виконавчих дій, державний виконавець на порушення цієї норми не повідомив стягувача щодо відкладення виконавчих дій у виконавчому провадженні. А це свідчить про прояв бездіяльності з боку головного державного виконавця.

Згідно ч. 1 ст. 75 Закону, після відкриття виконавчого провадження за виконавчим документом, що зобов'язує боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, державний виконавець перевіряє виконання рішення не пізніше ніж на наступний день після закінчення строку, встановленого ч. 2 ст. 25 цього Закону для самостійного виконання рішення. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, його виконання перевіряється не пізніше наступного робочого дня після відкриття виконавчого провадження.

У той же час старший державний виконавець після того як 09.04.2014 відновив виконавче провадження № 38291176 не здійснив жодну виконавчу дію по здійсненню перевірки виконання боржником рішення суду в строк встановлений ч. 1 ст. 75 Закону. Тим самим, старшим державним виконавцем допущено протиправну бездіяльність у виконавчому провадженні.

Як передбачено ч. 2 ст. 75 Закону в разі невиконання зазначених вимог (ч. 1 ст. 75 Закону) без поважних причин державний виконавець накладає на боржника штраф відповідно до статті 89 цього Закону, і не пізніше п'яти робочих днів із дня його накладення повторно перевіряє стан виконання рішення.

А ч. 1 ст. 89 Закону передбачено, що в разі невиконання без поважних причин у встановлений державним виконавцем строк рішення, що зобов'язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі державний виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу від десяти до двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на посадових осіб - від двадцяти до сорока неоподатковуваних мінімумів доходів громадян; на боржника - юридичну особу - від сорока до шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

Як слідує з матеріалів справи, старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень ДВС України - ОСОБА_3 не наклав на Міністерство культури України штраф за невиконання рішення суду про поновлення на роботі ОСОБА_4, так-як у виконавчому листі зазначено не правильний ідентифікаційний код боржника.

У той же час ч. 1 ст. 6 Закону передбачає, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону, і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

А згідно приписів п. 3 ч. 3 ст. 11 Закону державний виконавець при здійсненні виконавчого провадження має право з метою захисту інтересів стягувача одержувати безоплатно від органів, установ, організацій, посадових осіб, сторін та учасників виконавчого провадження необхідні для проведення виконавчих дій пояснення, довідки та іншу інформацію, у тому числі й конфіденційну.

Як убачається зі змісту постанови про відкладення провадження виконавчих дій від 10.07.2014 року, старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень ДВС України - ОСОБА_3 використавши надані йому права відповідно до приписів ч. 2 ст. 5, ч. 1 ст. 6 і п. 3 ч. 3 ст. 11 Закону отримав конфіденціальні дані відносно Міністерство культури України, шляхом встановлення правильного ідентифікаційного коду під № 37535703.

Зазначене вказує на те, що старший державний виконавець відділу примусового виконання рішень ДВС України - ОСОБА_3 не мав перешкод для накладення на Міністерство культури України штрафу за невиконання рішення суду. Проте в супереч цьому допустив протиправну бездіяльність, що призвело до необґрунтованого затягування виконання судового рішення та порушення прав стягувача.

Стосовно вимоги про неповідомлення старшим державним виконавцем стягувача про необхідність звернення до суду про приведення виконавчого листа у відповідність до вимог Закону.

То в задоволенні такої суд першої інстанції підставно відмовив, так-як стосується обставин, які старший державний виконавець самостійно зясував, а крім цього, державний виконавець розяснює заявникові право на звернення до суду чи іншого органу (посадової особи), які видали виконавчий документ, щодо приведення його у відповідність із вимогами ст. 18 Закону, коли відмовлено стягувачу у відкритті виконавчого провадження, ч. 3 ст. 26 Закону.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень ДВС України - ОСОБА_3 то така на думку колегії суддів не спростовує фактів встановлених ухвалою суду першої інстанції та вище наведених обставин. А тому, являється безпідставною, оскільки суперечить вимогам норм Закону та матеріалам справи.

Стосовно твердження про те, що постанова про відкладення провадження виконавчих дій від 10.07.2014 року винесена старшим державним виконавцем тільки до 21.07.2014 року. А оскільки термін на який було відкладено провадження виконавчих дій сплив, а тому, її скасування не призведе до жодних правових наслідків. Такий довід старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень ДВС України - ОСОБА_3 вказує на те, що такі ґрунтуються на неправильному розумінні норм права, так-як суд перевіряє правомірність дій державного виконавця на момент вчинення певної виконавчої дії.

Наведені обставини, суд першої інстанції залишив поза увагою, що призвело до безпідставної відмови заявнику в задоволенні обґрунтованих вимог скарги.

Виходячи з наведених мотивів, колегія суддів приходить до висновку, що ухвала суду в частині відхилених вимог не відповідає вимогам норм матеріального законодавства, а тому підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали про часткове задоволення скарги.

Зважуючи на викладене та керуючись статтями 307, 311, 314, 315 і 317 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені якого діє представник ОСОБА_2, задовольнити частково, а старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України - ОСОБА_3, відхилити.

Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 23 вересня 2014 року в частині відхилених вимог, скасувати частково, постановивши нову ухвалу про часткове задоволення скарги.

Визнати неправомірною бездіяльність старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України - ОСОБА_3, що проявилась в неповідомленні стягувача про відкладення провадження виконавчих дій на підставі постанови від 10.07.2014 року у виконавчому провадженні № 38291176; нездійсненні перевірки виконання Міністерством культури України рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 08.05.2012 року в справі № 712/3848/12; не притягненні Міністерства культури України до відповідальності за невиконання рішення суду, згідно ст. 89 ЗУ Про виконавче провадження.

Старшому державному виконавцю відділу примусового виконання рішень державної виконавчої служби України - ОСОБА_3 вирішити питання щодо відповідальності Міністерства культури України за невиконання рішення суду, у відповідності до ст. 89 ЗУ Про виконавче провадження.

У решті відхилених вимог, ухвалу суду, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Головуючий : ______________________

Судді : ______________________

______________________