АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7375/14 Справа № 201/2094/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Федоріщев С. С. Доповідач - Тамакулова В.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2014 року м. Дніпропетровськ

27 жовтня 2014 року колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого-судді: Тамакулової В.О.

суддів: Романюк М.М., Котушенко С.П.,

при секретарі :Поляковій Н.О.,

яка розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, -

В С Т А Н О В И Л А:

14 лютого 2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що 30 травня 2003 року шлюб був зареєстрований відділом РАГС Жовтневого районного управління юстиції м. Дніпропетровська, актовий запис № 291.

Від шлюбу вони мають двох синів: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають з відповідачем, матеріальну допомогу він надає і зобов'язується надавати надалі.

З відповідачем не проживають більше трьох років та не ведуть спільного господарства. Сім'я розпалася через різні погляди на сімейне життя. За весь час, що не проживають разом, ніхто зі сторін не побажав налагодити стосунки. Між ними немає почуття поваги та любові, на теперішній час він зустрів іншу жінку, з якою хоче створити сім'ю.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2014 року позов задоволено.

Шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, зареєстрований 30 травня 2003 року відділом реєстрації актів громадянського стану Жовтневого районного управління юстиції м. Дніпропетровська, актовий запис №291 розірвано.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 243 грн. 60 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору, понесених ним при зверненні до суду.

В апеляційній скарзі апелянт, посилаючись на незаконність рішення суду, просить його скасувати й постановити нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Колегія суддів перевірила законність, обґрунтованість рішення суду в межах заяв-лених вимог та апеляційної скарги і дійшла до висновку, що скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню з наступних підстав.

Згідно до вимог ч.2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання.

Відповідно до вимог ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Згідно з ч.1 ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя.

Частиною 1 ст.112 СК України передбачено, що суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини - інваліда та інші обставини життя подружжя.

Відповідно до вимог ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають суттєве значення.

Згідно вимог п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини - інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Передбачене ч.1 ст.111 СК України вжиття судом заходів щодо примирення подружжя застосовується у випадку відсутності згоди одного з них на розірвання шлюбу за ініціативою однієї зі сторін або суду у формі відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення (ч.5 ст.191 ЦПК України). Судам слід використовувати надану законом можливість відкласти розгляд справи для примирення подружжя, особливо за наявності неповнолітніх дітей.

При визначенні строку на примирення суд заслуховує думку сторін та враховує конкретні обставини справи.

Ухвала суду про відкладення розгляду справи слуханням та надання сторонам строку на примирення не підлягає оскарженню в апеляційному та касаційному порядку (статті 293, 324 ЦПК України).

Судом встановлено, що з 30 травня 2003 року сторони знаходяться у зареєстрованому шлюбі у відділі РАГС Жовтневого районного управління юстиції м. Дніпропетровська, актовий запис № 291 (а.с.4).

Від шлюбу мають двох синів: ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2. Відповідач також має дитину від першого шлюбу - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с.36), у зв'язку з чим, має статус багатодітної матері, яка виховує трьох дітей (а.с.34). Згідно до виписок з генетичної карти та історії хвороби, усі діти відповідачки страждають на епігенетичну хворобу (а.с.38-43). З позовом про розірвання шлюбу позивач звертається не вперше.

Звертаючись до суду позивач посилався на те, що з дружиною вони не проживають більше трьох років та не ведуть спільного господарства. Сім'я розпалася через різні погляди на сімейне життя. За час непроживання разом ніхто зі сторін не побажав налагодити стосунки. Між ними немає почуття поваги та любові він хоче створити нову сім'ю.

При задоволенні позовних вимог суд у рішенні посилався на те, що сторони більш ніж як півроку остаточно припинили шлюбно-сімейні відносини з причин несумісності характерів, різних поглядів на життя, спільного господарства не ведуть, сумісного бюджету не мають, приймаючи до уваги, що сім'я в розумінні ч.2 ст.3 СК України, фактично припинила своє існування і формальне збереження шлюбу сторін буде протирічити правам та інтересам позивача, враховуючи той факт, що будь-які відомості які б спростовували зазначені позивачем докази і обставини у суду відсутні та надані не були, суд дійшов висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими і підлягаючими задоволенню.

Погодитися з таким висновком суду неможливо з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову.

Проте зазначеним вимогам рішення суду першої інстанції не відповідає.

Відповідно до роз'яснень, наданих у п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі", рішення є законним тоді, коли суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми.

Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду,що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно з роз'ясненнями, наданими Верховним Судом України в п. п. 8, 10, 11, 12 вказаної постанови , ухвалене у справі рішення має бути гранично повним, ясним, чітким, викладеним у послідовності, встановленій статтею 215 ЦПК України, і обов'язково містити вступну, описову, мотивувальну та резолютивну частини.

В описовій частині рішення необхідно, зокрема, вказати: зміст і підстави позовних вимог відповідно до позовної заяви, а також зазначити докази і обставини, для встановлення яких вони досліджувалися.

У мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

У мотивувальній частині кожного рішення має бути наведено також посилання на закон та інші нормативно-правові акти матеріального права (назва, стаття, її частина, абзац, пункти, підпункти закону), у відповідних випадках на норми конституції України, на підставі яких визначено права та обов'язки сторін у спірних правовідносинах, на статті 10, 11, 60, 212 та 214 ЦПК України та інші норми процесуального права, керуючись якими суд установив обставини справи, права та обов'язки сторін.

Проте, ухвалене судом першої інстанції у справі рішення, яке є об'єктом апеляційного оскарження, не відповідає зазначеним вимогам процесуального закону.

Не може бути визнано законним та обґрунтованим рішення суду першої інстанції, оскільки всупереч вищевказаним нормам матеріального, процесуального права, суд першої інстанції розглянув справу у відсутність сторін, не з'ясував фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, не взяв до уваги наявність у сторін двох малолітніх дітей, не надав сторонам строк для примирення.

Суд у рішенні послався на причини розірвання шлюбу, які вказав позивач у позовній заяві, які відповідно до вимог ст.60 ЦПК України фактично ніякими доказами не підтверджуються. Відповідачка вказує на відсутність причин для розлучення сторін і заперечує про наявність іншої жінки у позивача(а.с.29-30,44).

Судом першої інстанції не встановлено всіх обставин справи, які мають значення для правильного вирішення спору, відсутні посилання на докази, якими обґрунтовуються заявлені вимоги.

За вказаних обставин колегія суддів прийшла до висновку, що судом допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, що відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.309 ЦПК України є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.303, 307, 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16 червня 2014 року скасувати.

Відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий: Тамакулова В.О.

С у д д і: Романюк М.М.

Котушенко С.П.