Провадження № 2/522/9334/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2014 року м.Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі :

головуючої судді Домусчі Л.В.,

при секретарі Герасименко Ю.С.,

розглянув у судовому засіданні заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання дій неправомірними та стягнення моральної та матеріальної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 у серпні 2011 року звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання дій неправомірними та стягнення моральної шкоди у розмірі 10 000 гривень та матеріальної шкоди.

Ухвалою судді Приморського районного суду м.Одеси від 29.08.2011 року позовна заява ОСОБА_1 була залишена без руху та іншою ухвалою судді від 29.08.2011 року у задоволені заяви позивача про відстрочку оплати судових витрат відмовлено

Ухвалою судді Приморського районного суду м.Одеси від 06.10.2011 року позовну заяву ОСОБА_1 повернуто, у звязку з не усуненням позивачем недоліків позовної заяви, яку залишено без руху.

Позивачем ОСОБА_1 було оскаржено дві ухвали судді від 29.08.2011 року та ухвалу від 06.10.2011 року про повернення позову.

Апеляційним судом Одеської області постановлено дві ухвали від 23.01.2012 року, ухвали Приморського районного суду м.Одеси від 29.08.2011 року про відмову в задоволенні заяви ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору та витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та про залишення позовної заяви ОСОБА_1 без руху залишено без змін.

Ще однією ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23.01.2012 року ухвалу судді Приморського районного суду м.Одеси від 06.10.2011 року про повернення позовної заяви по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування нанесеної моральної та матеріальної шкоди скасовано і матеріали направлено до суду для вирішення питань, передбачених ст.ст. 121,122 ЦПК України.

Вказана справа надійшла з апеляційної інстанції 01.02.2012 року, але була передана в провадження судді Домусчі Л.В. лише 07.04.2014 року після службової записки судді щодо не надання справи в провадження.

Ухвалою судді Приморського районного суду м.Одеси від 07.04.2014 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху. При цьому позивачу було розяснено, що зазначена позовна заява підлягає залишенню без руху (повторно), оскільки подана з порушенням ч.5 ст. 119 ЦПК України, а саме: не сплачено державне мито та витрати на ІТЗ розгляду справи та не додано документи, що підтверджують таку сплату. Якщо позивачем не було сплачено державне мито та витрати на ІТЗ розгляду справи у зазначених вище розмірах, то йому необхідне сплатити судовий збір відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір» від 06.10.2011 року.

Ухвалою судді Приморського районного суду м.Одеси від 04.06.2014 року позовну заяву ОСОБА_1 повернуто, у звязку з тим, що позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку було залишено без руху.

Згідно ухвали апеляційного суду Одеської області від 08.10.2014 року ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 07.04.2014 року про залишення позову без руху було скасовано та передано питання на новий розгляд до суду першої інстанції.

Іншою ухвалою апеляційного суду Одеської області від 08.10.2014 року ухвалу Приморського районного суду м.Одеси від 04.06.2014 року про повернення позову було скасовано у звязку з не розглядом заяви про відвід судді, та передано питання про відкриття провадження на новий розгляд до суду першої інстанції.

17.10.2014 року зазначена справа надійшла до Приморського районного суду м. Одеси та 28.10.2014 року до провадження судді Домусчі Л.В.

Ухвалою від 28.10.2014 року відкрито провадження по справі.

При цьому, 27.12.2012 року ОСОБА_1 надано до суду заяву про на відвід судді, однак вказаний відвід своєчасно не було передано на розгляд судді Домусчі Л.В.

Позивач ОСОБА_1 в своїй заяві вказує, що суддею було винесено дві завідомо неправомірні ухвали, які були скасовані апеляційним судом. При цьому вказав, що відчуває особисту неприязнь до судді та не заперечував проти самовідводу.

На підставах, зазначених у статтях 20, 21 і 22 цього Кодексу, судді, секретарю судового засідання, експерту, спеціалісту, перекладачу може бути заявлено відвід особами, які беруть участь у справі.

Суд вважає, що підстави відводу є необґрунтованими. Інших обставин, які викликають сумнів в обєктивності та неупередженості судді суд вважає відсутніми.

Право доступу до суду є одним з аспектів «права на суд».

Статтею 6 (п.1) Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року передбачено, що Кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Такий підхід був продемонстрований у рішенні Європейського суду з прав людини, від 09.11.2006, в справі «Білуха проти України» яким було констатовано :

52. Стосовно об'єктивного критерію слід визначити, окремо від поведінки голови В. Л. Г., чи існували переконливі факти, які б могли свідчити про його безсторонність. Це означає, що при вирішенні того, чи є у цій справі обґрунтовані причини побоюватися, що певний суддя був небезсторонній, позиція заінтересованої особи є важливою, але не вирішальною. Вирішальним же є те, чи можна вважати такі побоювання об'єктивно обґрунтованими (див. вищевказане рішення у справі "Ветштайн проти Швейцарії" (Wettstein v. Switzerland), п. 44; та рішення у справі "Ферантелі та Сантанжело проти Італії" (Ferrantelli and Santangelo v. Italy), від 7 серпня 1996 року, п. 58).

53. З огляду на це, навіть зовнішні прояви можуть мати певну важливість або, іншими словами, "правосуддя повинно не тільки чинитися, повинно бути також видно, що воно чиниться" (див. рішення у справі "ОСОБА_4 проти Бельгії" (De Cubber v. Belgium), від 26 жовтня 1984 року, п. 26). Важливим питанням є довіра, яку суди повинні вселяти в громадськість у демократичному суспільстві (див. вищевказане рішення у справі "Ветштайн проти Швейцарії" (Wettstein v. Switzerland) та рішення у справі "ОСОБА_5 проти Іспанії" (Castillo Algar v. Spain), від 28 жовтня 1998 року, п. 45).

Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 213 ЦПК України законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

З огляду на заяви позивача, з метою уникнення сумніву в об'єктивності та неупередженості судді та з урахуванням принципу цивільного процесуального права - процесуальної економії (звільнення від невиправданих формальностей і процедур) - суд вважає доцільним розглянути питання про відвід судді або самовідвід до призначеної дати судового засідання.

Враховуючи викладене та те, що позов було предявлено до суду в 2011 році, зберігаючи право позивача доступу до правосуддя (ст. 6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод), зберігаючи обєктивність і неупередженість і з метою запобігання негативного ставлення до суду, забезпечення високого рівня довіри громадян до суду, та в подальшому недопущення можливих скарг, переслідуючи мету у подальшому створення умов для всебічного, повного дослідження обставин справи, та обєктивного здійснення правосуддя, суддя вважає за доцільним оголосити самовідвід у розгляді даної справи.

З урахуванням вищевикладеного та керуючись ст.6 Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод, ст. ст. 20,21, 23, 24 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заявити самовідвід у розгляду цивільної справи за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання дій неправомірними та стягнення моральної та матеріальної шкоди.

Після цього справа підлягає повторному автоматичному розподілу без участі цього судді (стаття 25 ЦПК).

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Домусчі Л.В.