Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 грудня 2014 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Ігнатюка Б.Ю., Бондаренко Ю.О.

з участю секретаря : Саваріної Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 від імені якого по довіреності діє представник ОСОБА_2, а також ОСОБА_3 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 29 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства Мукачівське МБТІ та ЕО, ОСОБА_4, ОСОБА_3, де третьою особою без самостійних вимог на стороні відповідача є: Державний нотаріус ОСОБА_5 про визнання частково недійсним та скасування реєстраційних посвідчень, свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року ОСОБА_1 в інтересах якого по довіреності діє представник ОСОБА_2 звернувся в суд із вищенаведеним позовом та як на підставу своїх вимог посилався на наступне. Так, 10.02.2014 року дізнався від ОСОБА_4 (дружини), що в суді розглядаються цивільні справи, предметом розгляду яких є майнові права, що належать йому на житловий будинок під літерою Б в домоволодінні № 14 по вул. Кубанська в м. Мукачево. Житловий будинок під літерою Б на праві спільної сумісної власності належить йому та ОСОБА_4 як такий, що збудований подружжям. При оформленні спадщини за заповітом за спадкодавцем ОСОБА_6, нотаріусом безпідставно видано ОСОБА_3 свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 07.04.2000 року на 4/6 частини нерухомого майна в які входить також і частина житлового будинку під літерою Б, яка на праві власності не належала спадкодавцю. У результаті цього, свідоцтво видано з порушенням законодавства, чим порушено його право спільної сумісної власності, та в зв'язку із чим підлягає визнанню в частині включення до нього будинку під літерою Б недійснім та скасуванню. Підставою невірного встановлення обєму спадкового майна спадкодавця до якого було включено нотаріусом, і спірний житловий будинок послужили Реєстраційні посвідчення за №№ 1298, 1299 від 14.06.1995 року, що видані були покійному ОСОБА_6 при оформленні ним спадщини за дружиною ОСОБА_7 (померла 29.08.1994 року). Зміст даних реєстраційних посвідчень суперечить Свідоцтву про право власності від 29.03.1995 року, яке не відносить житловий будинок під літерою Б до власності покійних ОСОБА_7 та ОСОБА_6. А тому, при здійсненні реєстрації свідоцтва про право власності від 29.03.1995 року, КП Мукачівське МБТІ та ЕО безпідставно включено до реєстраційних посвідчень і житловий будинок під літерою Б, що призвело до безпідставного оформлення нотаріусом свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07.04.2000 року також, і на спірний житловий будинок за ОСОБА_3. Таким чином, реєстраційні посвідчення в звязку з порушенням його права спільної сумісної власності, підлягають також визнанню недійсними в частині зазначення про житловий будинок під літерою Б та скасуванню. Враховуючи наведене, просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 29 жовтня 2014 року позов задоволено частково. Визнано житловий будинок під літерою Б в домоволодінні № 14 по вул. Кубанська в м. Мукачево обєктом спільної сумісної власності подружжя. Визнано в цій частині частково недійсним та скасовано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 07.04.2000 року. У задоволенні решти позовних вимог, відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Заперечуючи рішення суду, ОСОБА_1 в інтересах якого по довіреності діє представник ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій просить апеляційну інстанцію скасувати рішення суду в частині відхилених позовних вимог та ухвалити нове рішення про задоволення позову в цілому. При цьому посилався на те, що рішення суду не відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню.

Також, ОСОБА_3 не погоджуючись із рішенням суду подала апеляційну скаргу в якій просить апеляційну інстанцію скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. При цьому посилалась на те, що рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи та ухвалене за неправильного застосування норм матеріального права та вимог норм процесуального права, а тому підлягає скасуванню.

В апеляційній інстанції представник апелянта в особі ОСОБА_2, що діє на підставі довіреності підтримав, доводи апеляційної скарги та просив задовольнити таку з наведених у ній підстав. Апеляційну скаргу ОСОБА_3 заперечив і просив відхилити.

Апелянтка ОСОБА_3 та її представник в особі адвоката ОСОБА_8 просили задовольнити доводи апеляційної скарги, оскільки рішення суду не відповідає вимогам норм матеріального права. А тому, вимоги скарги є безпідставними. Та заперечили скаргу подану ОСОБА_1, яку просили відхилити.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, пояснення сторін та обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального й процесуального права при винесенні оспорюваного судового рішення, знаходить апеляційну скаргу ОСОБА_1 такою, що підлягає частковому задоволенню, а скаргу ОСОБА_3 підставною в цілому за наступних мотивів.

Відповідно до вимог статей 212 -214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним рішення є тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й, всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається, рішення в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, а висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності й підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам закону ухвалене в справі рішення суду не відповідає.

Виходячи з положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як слідує з доводів апеляційної скарги ОСОБА_1, реєстраційні посвідчення за №№ 1298, 1299 від 14.06.1995 року, що були видані покійному ОСОБА_6 при оформленні спадщини за померлою дружиною ОСОБА_7 за своїм змістом у частині житлового будинку під літерою Б в домоволодінні № 14 по вул. Кубанська в м. Мукачево не відповідають правовстановлюючим документам, щодо належності права власності на нерухоме майно. Такі суперечать вимогам Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР (затвердженої Заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року). Оскільки, являються невід'ємною частиною правовстановлюючого документа, а тому й повинні відповідати останньому.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_3 полягають у тім, що судом безпідставно надано перевагу приміткам та довідкам у яких ідеться про те, що житловий будинок під літерою Б побудовано ОСОБА_4 і в той же час відхилено правовстановлюючі документи про право власності ОСОБА_6. Крім цього, позов подано із пропущенням строків позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

За правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Матеріалами справи встановленні наступні фактичні обставини.

Так, 29.03.1995 року державним нотаріусом Мукачівської держнотконтори видані два свідоцтва, а саме : Свідоцтво про право власності ОСОБА_6 на 1/2 частину в спільному майні подружжя набутому за час шлюбу після смерті його дружини ОСОБА_7 яке складається із цілого житлового будинку в м. Мукачево по вул. Кубанська, 14, де в примітці зазначено, що в спадкову масу не входить самовільно побудовані споруди в тому числі жилий будинок під літерою Б (а.с. 76), та Свідоцтво про право на спадщину за законом за спадкодавцем ОСОБА_7 в рівних частках кожному: її чоловіку - ОСОБА_6, доньці ОСОБА_4, та сину ОСОБА_9 на спадкове майно яке складається з 1/2 частини в м. Мукачево по вул. Кубанська, 14, де також у примітці даного свідоцтва зазначено, що в спадкову масу не входить самовільно побудовані споруди в тому числі жилий будинок під літерою Б (а.с. 77).

За правилами абзаців 1-2 п. 23 Розділу IV Порядок реєстрації права власності на будинок або домоволодіння Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР (затвердженої Заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року) на підставі перевірених документів і свого висновку бюро технічної інвентаризації вносить відомості про право власності на будинок (домоволодіння) до реєстрової книги даного населеного пункту і проставляє на документі власника реєстраційний напис за встановленою формою (додаток N 4). Якщо на документі про право особистої власності на будинок немає місця для реєстраційного напису, власникові надається реєстраційне посвідчення, яке є невід'ємною частиною правовстановлюючого документа (додаток N 5).

Проте в реєстраційному посвідченні від 14.06.1995 р. за № 1298 Мукачівського міжміського бюро техінвентаризації виданого на 3/6 частини домоволодіння № 14 по вул. Кубанська в м. Мукачево зареєстрованого за ОСОБА_6, яке в цілому складається з 2-х житлових будинків, (а.с. 75); та в реєстраційному посвідченні від 14.06.1995 р. за № 1299 Мукачівського міжміського бюро техінвентаризації виданого на 1/6 частину домоволодіння № 14 по вул. Кубанська в м. Мукачево зареєстрованого за ОСОБА_6, яке в цілому складається з 2-х житлових будинків, (а.с. 75 на звороті), зазначено, що за ОСОБА_6 рахується частка в праві власності у 2-х житлових будинках у домоволодінні № 14 по вул. Кубанська в м. Мукачево, тоді як згідно Свідоцтва про право власності та Свідоцтва про право на спадщину за законом від 29.03.1995 року, ОСОБА_6 має право власності тільки на житловий будинок № 14 по вул. Кубанська в м. Мукачево.

Наведене вказує на те, що реєстраційні посвідчення за №№ 1298, 1299 від 14.06.1995 року в частині жилого будинку під літерою Б в домоволодінні № 14 по вул. Кубанська в м. Мукачево є незаконними, так-як не відповідають змісту правовстановлюючих документів, а звідси, підлягають скасуванню в цій частині.

За цих обставин, видане 07.04.2000 року державним нотаріусом Мукачівської державної контори ОСОБА_10 Густавівній свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадкове майно яке складається з 4/6 частин домоволодіння № 14 по вул. Кубанська в м. Мукачево, що належало померлому ОСОБА_6. Яке складається з домоволодіння у складі двох житлових будинків під Літерами А-А1 і Б, жила площа в цілому становить 92.90 кв.м., загальна площа 179.10 кв.м. та до домоволодіння примикають такі будівлі та споруди: вбиральня літ. В, навіс літ. Е, сараї літ. Д, Г, споруди № 1-2, мощення І. (а.с. 81). Суперечить вимогам пунктів 114-117 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (затвердженою наказом Мінюсту від 14.06.1994 р. за № 18/5) у редакції чинній на 07.04.2000 року.

Таким чином, висновок суду першої інстанції, щодо визнання частково недійсним та скасування Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно від 07.04.2000 року в частині жилого будинку під літерою Б є підставним, так-як цим порушено право спільної сумісної власності ОСОБА_1, оскільки на момент смерті ОСОБА_6 не належав на праві власності житловий будинок під літерою Б.

Проаналізувавши спірні правовідносини, колегія суддів зазначає, що такі врегульовані законодавством, яке було чинним на час виникнення таких, а саме: ЦК Української РСР, Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР (затвердженої Заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966 року) та Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України (затверджено наказом Мінюсту від 14.06.1994 р. за № 18/5).

Звертаючись у квітні 2014 року в суд із позовом про захист порушеного права (14.06.1995 року та 07.04.2000 року) ОСОБА_1 зазначав, що про порушення свого права власності у спільному сумісному майні подружжя дізнався 10.02.2014 року від ОСОБА_4, так-як у суді розглядаються цивільні справи, предметом розгляду яких є майнові права, що належать йому на житловий будинок під літерою Б в домоволодінні № 14 по вул. Кубанська в м. Мукачево.

Проте з таким твердження ОСОБА_1 погодитись не можна за наступних мотивів.

За приписом ст. 76 ЦК УРСР перебіг строку позовної давності починається із дня виникнення права на позов. А право на позов виникає із дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Як ствердили сторони в судовому засіданні, позивач ОСОБА_1 і відповідачка ОСОБА_4 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 01.10.1983 року, а відповідачка ОСОБА_3 є їх дочкою.

Спірні відносини повязані з жилим будинком під літерою Б в домоволодінні № 14 по вул. Кубанська в м. Мукачево, та 4/6 частини з якого успадкувала ОСОБА_3 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно від 07.04.2000 року. На час відкриття спадщини, ОСОБА_3, 24.09.1984 року була неповнолітньою та оформлення такої відбувалось за участі ОСОБА_4 (мами), а.с. 71.

Відповідно до Акту приймання в експлуатацію особистого домоволодіння від 18.03.1995 року (затвердженого рішенням виконкому Мукачівської міськради за № 67 від 22.03.1995 року) прийнято в експлуатацію від забудовників ОСОБА_7 (померлої) та ОСОБА_4 два жилих будинки, а саме: прибудова до будинку під Літерою А-4 площею 40 кв.м.; будинок під Літерою Б площею 104,10 кв.м., а.с. 79-80, 156.

Як ствердив ОСОБА_1, будівництво жилого будинку під літерою Б в домоволодінні № 14 по вул. Кубанська в м. Мукачево здійснював він у 1994 році з ОСОБА_4 під час шлюбу, а не ОСОБА_6, та документація на цей будинок офорлялась на імя ОСОБА_4.

Загально відомою є та обставина, що право власності на нерухоме майно підлягає реєстрації, що не могло не бути відомим ОСОБА_1. Та разом із цим, ОСОБА_4 не оформила правовстановлюючий документ на жиловий будинок під літерою Б і не зареєструвала такий у Мукачівському міжміському бюро техінвентаризації. Дана обставина повинна була й могла бути відома ОСОБА_1 як подружжю.

Після смерті ОСОБА_6, майно останнього за заповітом перейшло до ОСОБА_3, спадщина по якому оформлялась за участі ОСОБА_4. Оскільки відповідачки являлись з ОСОБА_1 близькими й рідними особами, які спільно проживали в одному будинку, і мали спільний побут, а тому ОСОБА_1 не міг не знати, що 4/6 частини в житловому будинку під літерою Б в порядку спадкування оформлено за донькою ОСОБА_3.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_11 показав, що в 1995, 1996 роках їздив із ОСОБА_1 на заробітки. У літній період бували на заробітках, а в зимовий період перебували вдома, а.с. 102-103.

Як зазначено в розясненні наведеному в абзаці 4 підпункту 2.2 пункту 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013, № 10 Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Останніми можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання (наприклад, за кордоном) тощо.

У світлі даного розяснення, колегія суддів дійшла до думки, що наведені ОСОБА_1 обставини із приводу пропуску строку позовної давності не являються обєктивними, та такими, що були незалежними від нього, та які унеможливлювали чи істотно утруднювали своєчасне його звернення до суду з позовом.

Таким чином, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 мав можливість та повинен був, позаяк ніщо йому в цьому не перешкоджало дізнатися про порушення свого права, яке мало місце в 1995 році й 2000 році, що свідчить про пропуск ним строку позовної давності в межах якої вправі був звернутись до суду з позовом за захистом порушеного права.

Відповідно до ст. 75 ЦК УРСР позовна давність застосовується судом незалежно від заяви сторін, а згідно вимог ч. 1 ст. 80 ЦК УРСР закінчення строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови в позові.

За цих підстав у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 слід відмовити саме в звязку із закінченням строку позовної давності на звернення до суду за захистом порушеного права.

У звязку з вищенаведеним, вимоги апеляційної скарги ОСОБА_3 про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового про відмову ОСОБА_1 в задоволенні позову є підставними.

Позаяк суд першої інстанції задоволив частково позовні вимоги, уважаючи при цьому що порушене право ОСОБА_1 за захистом якого звернувся до суду. Але в звязку з тим, що позовна давність на звернення до суду спливла, то в цьому випадку, суд відмовляє в позові в звязку зі спливом позовної давності, так-як не наведені позивачем поважні причини її пропущення й не заявляв вимоги про її поновлення.

Таким чином, ухвалене судом першої інстанції судове рішення не можна визнати законним, а тому підлягає скасуванню на підставі приписів ч. 1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення суду про відмову в задоволенні позову. А звідси, апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а ОСОБА_3 задоволенню.

Зважуючи на вищезазначене та керуючись вимогами статей 10, 11, 60, 212, 309, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

р і ш и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені якого по довіреності діє представник ОСОБА_2, задоволити частково, а апеляційну скаргу ОСОБА_3, задоволити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 29 жовтня 2014 року скасувати та ухвалити в справі нове рішення суду.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до комунального підприємства Мукачівське МБТІ та ЕО, ОСОБА_4, ОСОБА_3, де третьою особою без самостійних вимог на стороні відповідача є: Державний нотаріус ОСОБА_5 про визнання частково недійсним та скасування реєстраційних посвідчень, свідоцтва про право на спадщину за заповітом та визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Головуючий : ___________________ Судді : ____________________

____________________