АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
Справа № 676/4167/14-ц
Провадження № 22-ц/792/2526/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2014 року м. Хмельницький

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

апеляційного суду Хмельницької області

в складі: головуючого судді Корніюк А.П.,

суддів: Пєнти І.В., Талалай О.І.,

з участю секретаря: Сацюк Г.О.

апелянта ОСОБА_1, його представника ОСОБА_2, представника ТзОВ «Товтри» ОСОБА_3

розглянула у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Камянець-Подільського міськрайонного суду Хмельницької області від 27 листопада 2014 року за позовом ОСОБА_1 то товариства з обмеженою відповідальністю „Товтри про поновлення на роботі, оплату часу вимушеного прогулу та часу непрацездатності і стягнення моральної шкоди.

Заслухавши доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів,

в с т а н о в и л а :

В червні 2014 року ОСОБА_1 звернувся із вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що наказом №32 від 10.09.2012року він був прийнятий на роботу на посаду заступника директора ТзОВ „Товтри і наказом №39 від 01.04.2013р. його переведено на посаду начальника цеху безалкогольних напоїв. Позивач вказував, що 11.11.2013р. ним було написано заяву про звільнення, проте на прохання директора він продовжував виконувати свої посадові обовязки до 01.12.2013р. 02.12.2013р. ОСОБА_1, не маючи наміру звільнятися, звернувся до директора із проханням повернути заяву про звільнення, проте він отримав інформацію, що його звільнено згідно наказу №46 від 25.11.2013р. Позивач також вказував, що такими діями відповідача йому завдано моральної шкоди, яка проявилась в приниженні його гідності та нервовому стресі, на ґрунті чого в нього на робочому місці стався гіпертонічний інсульт. Тому, ОСОБА_1 просив суд ухвалити рішення, яким поновити його на роботі, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 5 904 грн. та 3 000 грн. моральної шкоди.

Рішенням Камянець-Подільського міськрайонного суду в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає рішення незаконним, просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. При цьому вказує, що посилання суду на покази свідка ОСОБА_4 є безпідставними, так як остання в судовому засіданні не допитувалась, судом також безпідставно не взято до уваги покази свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6, а покази свідка ОСОБА_7 не відповідають дійсності, а також судом не надано належної оцінки показам свідка ОСОБА_8 Крім того, апелянт вказує на те, що відповідачем не надано суду штатного розпису, а наданий табель робочого часу не був звірений з оригіналом і з наказом директора підприємства від 15.11.2013р. про сезонне зупинення роботи цеху по розливу безалкогольних напоїв він ознайомлений не був.

В засіданні апеляційного суду апелянт та його представник апеляційну скаргу підтримали і просять її задовольнити.

Представник відповідача апеляційну скаргу не визнав і просить її відхилити.

Апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до п. 1, ч. 1 та ч. 2 ст. 307 і ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції правильно встановив і виходив з того, що в ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження ті обставини, що ОСОБА_1 з 26.11.2013 року по 02.12 2013 року продовжував працювати у ТзОВ «Товтри» на посаді начальника цеху безалкогольних напоїв. А тому і прийшов до вірного висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають.

Дійшовши такого висновку, суд обґрунтовано посилався на відповідні норми матеріального та процесуального права.

Право громадян на працю забезпечується державою, а трудовий договір може бути розірваний лише з підстав і в порядку, передбаченому трудовим законодавством ( ст. ст. 2, 36, 40, 41 КЗпП України).

За положеннями ч. 1 п. 1 ст. 36 цього Кодексу підставами припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні.

Положеннями ч.2 ст. 38 КЗпП України передбачено, що якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору.

Висновки суду узгоджуються з матеріалами справи.

Наказом № 32 від 10.09.2012 р.(а.с.63) ОСОБА_1 був прийнятий на посаду заступника директора з 10.09.2012 року з випробувальним терміном два місяці (по 10.11.2012 р.) на підставі його заяви від 10.09.2012 року .(а.с.57).

Наказом № 39-к від 01.04.2013 року позивач був переведений на посаду начальника цеху безалкогольних напоїв з 01.04.2013 р. з окладом 1500 грн.(а.с.41).

На підставі заяви ОСОБА_1 від 14.10.2013 року (а.с.75) йому було видано трудову книжку 15.10.2013 року.

Позивач 11.11.2013 року подав на ім'я директора ТОВ «Товтри» заяву про звільнення із займаної посади за згодою сторін. На зазначеній заяві міститься резолюція директора оформити розрахунок з 25.11.2013 року. (а.с.61).

Наказом № 46 від 25.11.2013 року (а.с.8) позивач був звільнений з роботи за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України з 25.11.2013 року згідно заяви від 11.11.2013 року. Бухгалтерією підприємства було нараховано 25.11.2013 р. позивачу для виплати 2884,11 грн. заробітної плати та розрахункових, що підтверджується довідкою відповідача від 21.07.2014 р. № 81(а.с.85).

Як вбачається із табелю обліку робочого часу працівників ТзОВ «Товтри» за листопад 2013 року (а.с.54), останнім днем роботи ОСОБА_1 було 25.11.2013 року.

Згідно акту від 25.11.2013 року (а.с.88) в цей день було здійснено передачу ОСОБА_1 матеріальних цінностей в.о. начальника цеху безалкогольних напоїв ОСОБА_9, який був прийнятий на посаду наказом № 9-п від 25.11.2013 року. (а.с.100).

Відповідно до акту від 25.11.2013 року ОСОБА_1 відмовився від ознайомлення з наказом про звільнення та отримання розрахункових коштів. (а.с.79).

З приєднаних до матеріалів справи копій листів вбачається, що адміністрація підприємства направляла позивачу 10.02.2014 року лист, в якому зазначено про необхідність з'явитися на підприємство для отримання розрахункових коштів та з трудовою книжкою.(а.с.80).

Оцінюючи доводи апеляційної скарги щодо порушення судом першої інстанції норм процесуального права в частині посилання в оскаржуваному рішенні на покази свідка ОСОБА_4, яка не була допитана в судовому засіданні, колегія суддів вважає їх безпідставними, адже як вбачається із матеріалів справи, а саме: присяги свідка та журналу судового засідання, в судовому засіданні 03.10.2014 року було допитано ОСОБА_4 в якості свідка. (а.с.177-179).

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що вивіз сміття з ТзОВ «Товтри» 26.11.2013 року не відбувався на підставі припущень, щодо невірної оцінки табеля обліку робочого часу за листопад 2013 року, щодо невірної оцінки показів свідків ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_7, акту від 25.11.2013 року є необґрунтованими, адже судом першої інстанції у відповідності із вимогами ст. 212 ЦПК України дано оцінку усім доказам, що надавалися сторонами та їх представниками і ці доводи апеляції зводяться до незгоди апелянта з їх оцінкою.

Посилання апелянта на те, що табелі обліку робочого часу не велися на підприємстві є такими, що не заслуговують на увагу, адже в матеріалах справи містяться належним чином засвідчені копії табелів обліку робочого часу працівників ТзОВ «Товтри» з вересня 2012 року по листопад 2013 року (а.с. 42 - 56).

Колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги в тій частині, що судом першої інстанції не витребувано у відповідача штатний розпис є безпідставними, адже матеріалах справи наявні копії штатного розпису адміністративно-управлінського апарату ТзОВ «Товтри» на 2013 рік, що введені в дію з 01.01.2013 року та з 01.02.2013 року. (а.с.68-69).

Посилання апелянта на те, що з наказом від 15.11.2013 року «Про сезонне зупинення роботи цеху по розливу безалкогольних напоїв» його ознайомлено не було, цей наказ є фіктивним і судом першої інстанції не було його оцінено є такими, що не заслуговують на увагу, адже позивачем не заявлялися вимоги щодо оспорення зазначеного наказу і судом дано йому оцінку у сукупності із іншими доказами по справі.

Щодо доводів апеляційної скарги в тій частині, що акт від 25.11.2013 року про відмову ОСОБА_1 від ознайомлення із наказом про звільнення не є належним доказом з тих підстав, що він підписаний найближчими до директора підприємства працівниками, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими, адже згідно ч.1 ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Як вбачається із вказаного акту, в ньому міститься інформація, що стосується предмета позову.

Оцінюючи доводи апеляції щодо порушення судом першої інстанції при оцінці показів свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 принципу рівності сторін, що передбачений ст. 31 ЦПК України, колегія суддів вважає їх недоведеними, адже судом з дотриманням вимог ст. 168 ЦПК України було задоволено клопотання позивача щодо допиту вказаних осіб, з дотриманням вимог ст. 180 ЦПК України ОСОБА_5 та ОСОБА_6С було допитано в якості свідків і з дотриманням вимог ст. 212 ЦПК України дано оцінку їхнім показам, результат якої відображено в оскаржуваному рішенні.

Разом з тим, колегія суддів вважає помилковим посилання суду на те, що позивачем не доведено ті обставини, на які він посилався як на підставу своїх позовних вимог, адже ст. 5 -1 КЗпП України передбачено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, правовий захист від незаконного звільнення. Тому аналіз вказаної норми трудового права дає підстави для висновку, що у справах, в яких оспорюється незаконне звільнення, саме роботодавець повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Однак, вказане порушення не призвело до неправильного вирішення справи.

Порушень процесуального закону, які б були підставою для скасування рішення, судом першої інстанції не допущено.

Рішення суду ґрунтується на повно, всебічно досліджених матеріалах справи, постановлене з дотриманням норм матеріального та процесуального права і підстав в межах доводів апеляційної скарги для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Рішення Камянець-Подільського міськрайонного суду від 27 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: /підпис/

Судді: /підписи/

З оригіналом згідно: суддя апеляційного суду А.П. Корніюк

__________________________________________________________________________

Головуючий у першій інстанції ОСОБА_10 Справа: №22ц/792/2526/14

Доповідач Корніюк А.П. Категорія: 53, 54