АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2014 року м. Дніпропетровськ

17 березня 2014 року колегія суддів судової палати по цивільним справам апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді Лаченкової О.В.

суддів Варенко О.П., Григорченка Е.І.,

при секретарі Гасановій С.Д..

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Дніпропетровської виправної колонії Управління Державної пенітенціарної служби України в Дніпропетровській області (№89) та Управління Державної пенітенціарної служби України в Дніпропетровській області про поновлення строку подання позову до суду, визнання наказів незаконними, поновлення на роботі, визнання заяви нікчемною та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, -

Встановила:

23.11.2012 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до Дніпропетровської виправної колонії №89 про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

17 січня 2014 року у ході судового засідання представником позивача позовні вимоги було доповнено,просила поновити строк подання позову до суду, визнати накази незаконними, поновити на роботі, визнати заяву нікчемною та стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від17 січня 2014 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 до Державного підприємства «Підприємство Дніпропетровської виправної колонії Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області №89» та Управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області про поновлення строку подання позову до суду, визнання наказів незаконними, поновлення на роботі, визнання заяви нікчемною та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу було відмовлено

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

Колегія суддів, перевіривши матеріали справи у межах доводів апеляційної скарги, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_2 працювала в ВК № 89 ДПС України в Дніпропетровській області з 21 липня 1997 року по 1 жовтня 2000 року старшою медичною сестрою міжобласної туберкульозної лікарні, відповідно наказу № 13 від 30 липня 1997 року, а з 2 жовтня 2000 року по 26 жовтня 2012 року головною медичною сестрою,згідно наказу № 14 від 12 вересня 2000 року.

20 серпня 2012 року позивачці було оголошено догану відповідно наказу № 429 у зв»язку з виявленими порушеннями, за незадовільне ставлення до виконання своїх посадових обов»язків,особисту недисциплінованість (а.с.127 т.1).

Ч. 4 ст. 149 КЗпП України передбачено, що стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку.

З зазначеним наказом позивач була ознайомлена 27 серпня 2012 року (а.с. 128).

На підставі ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

На підставі п. 1 ч. 1 ст. 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один захід стягнення, у тому числі і догана.

Відповідно до п. 2.7 посадової інструкції головної медичної сестри до завдань та обов'язків головної медичної сестри спеціалізованої туберкульозної лікарні при Дніпропетровській виправній колонії управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області (№ 89) відноситься раціональна організація роботи середнього та молодшого персоналу, складання та затвердження графіків роботи.

Згідно абз. 7 п.п. 5.3 п. 5 Положення про організацію виховної та соціально-психологічної роботи з персоналом Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженого наказом Державної пенітенціарної служби України № 221 від 7 липня 2011 року, до практичних заходів реалізації виховної та соціально-психологічної роботи відноситься відвідання підлеглих за місцем їх проживання, проведення зустрічей з їх рідними, а також відзначення (надсилання листівок із подяками за місцем проживання тощо) за суттєві досягнення у роботі.

Наказ № 211 від 7 липня 2011 року було видано Державною пенітенціарною службою України на державному рівні, тому він стосується усіх органів і установ Державної кримінально-виконавчої служби України, у тому числі і закладів охорони здоров'я, в якому працювала позивач, тому він також був обов'язковим для виконання позивачем під час виконання нею своїх посадових обов'язків.

Під час перевірки були зафіксовані порушення ОСОБА_2 положень посадової інструкції головної медичної сестри спеціалізованої туберкульозної лікарні, затверджені 1 серпня 2012 року, та Положень про організацію виховної та соціально-психологічної роботи з персоналом Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджені наказом № 221 від 7 липня 2011 року, про що було складено відповідний висновок, згідно акту від 17 серпня 2012 року від дачі пояснень щодо вчинених нею порушень позивач відмовилася, з графіку відвідувань на дому співробітників СТБ на друге півріччя 2012 року адміністрацією, який було затверджено в.о. начальника ВК № 89, вбачається, що дійсно позивачем 25 липня 2012 року не було відвідано ОСОБА_3, 13 липня 2012 року ОСОБА_4, 10 серпня 2012 року ОСОБА_5 (а.с. 119), доказів виконання графіку в цій частині суду надано не було. Також позивачем не було доведено, що вона своєчасно передала на візування заяви про відпустки за власний рахунок, починаючи з 18 серпня 2012 року, лікаря-стоматолога ОСОБА_6 та старшої медичної сестри ОСОБА_7, а наявність допущених позивачем порушень також була підтверджена свідками ОСОБА_8, ОСОБА_9., а тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що порушень чинного законодавства при виданні наказу № 429 від 20 серпня 2012 року та процедури накладання дисциплінарного стягнення допущено не було та підстав для його визнання його незаконним немає.

Наказом № 344 від 4 жовтня 2012 року Управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області про вжиття заходів реагування на недоліки в роботі спеціалізованої туберкульозної лікарні при Дніпропетровській ВК (№ 89) в.о. начальника Дніпропетровської виправної колонії (№ 89) було рекомендовано вжити максимальні заходи дисциплінарного реагування до головної медичної сестри спеціалізованої туберкульозної лікарні ОСОБА_2 за незадовільне ставлення до виконання своїх посадових обов'язків (з урахуванням попередніх дисциплінарних стягнень ОСОБА_2 - звільнити з посади на підставі п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України) (а.с. 86-87). Даним наказом було встановлено, що під час проведення 26 вересня 2012 року перевірки було виявлено недоліки в організації лікувального процесу: 13 та 14 вересня 2012 року у відділені № 4 спеціальної туберкульозної лікарні при установі подовжували видаватись лікарняні засоби на засудженого «Д», який за фактом знаходився у відділені № 9 та ліків не отримував.

Згідно п. 2.2. посадової інструкції головної медичної сестри спеціалізованої туберкульозної лікарні до її завдань та обов'язків відноситься забезпечення повноти лікувально-профілактичної, санітарно-протиепідемічної роботи по обслуговуванню хворих у лікарні, організація усунення виявлених недоліків у межах своєї компетенції.

Пунктом 2.8. посадової інструкції встановлено, що завданнями та обов'язками головної медичної сестри спеціалізованої туберкульозної лікарні при Дніпропетровській виправній колонії управління Державної пенітенціарної служби України у Дніпропетровській області (№ 89) є забезпечення своєчасного виконання лікарських призначень в відділеннях.

Таким чином, до посадових обов'язків позивача входило контролювання видачі лікарських засобів, що нею протягом 13 та 14 вересня 2012 року відносно засудженого «Д» здійснено не було. Зазначена обставина також була підтверджена свідком ОСОБА_10 Доказів щодо належного виконання позивачем своїх посадових обов'язків відносно виявлених порушень нею суду не надано.

З урахуванням зазначених обставин, суд вірно прийшов до висновку, що підстав для визнання наказу № 344 від 4 жовтня 2012 року незаконним немає.

Крім того, до негативних наслідків для позивача видання даного наказу не призвело, оскільки ОСОБА_2 з роботи було звільнено на підставі її заяви за власним бажанням, а не за п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, як було рекомендовано у цьому наказі.

Отже наказ № 344 від 4 жовтня 2012 року для в.о. начальника Дніпропетровської виправної колонії (№ 89) щодо вжиття максимальних заходів дисциплінарного реагування до ОСОБА_2 мав рекомендаційний характер і ним не було звільнено позивача з посади головної медичної сестри спеціалізованої туберкульозної лікарні.

Суд першої інстанції відмовляючи в задоволені вимоги про скасування наказу № 344 від 4 жовтня 2012 року обґрунтовано прийшов до висновку,що цей наказ носить рекомендований характер і стосується не тільки ОСОБА_2. та інших осіб,окрім того цим наказом винесена догана керівнику установи.

12 жовтня 2012 року ОСОБА_2 власноручно було написано заяву про її звільнення з займаної посади за власним бажанням (а.с. 63).

На підставі ч. 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про визнання цієї заяви нікчемною, суд вірно виходив з того, що заявлена позивачем вимога є неналежним способом захисту її трудових прав і заявлення такої вимоги до суду не передбачено чинним трудовим законодавством.

Як вбачається з матеріалів справи,пояснення свідків в суді першої інстанції ОСОБА_8, ОСОБА_9, що заяву про звільнення позивачка написала добровільно, без будь-якого примусу 12 жовтня 2012 року, а не 26 жовтня 2012 року, як це пояснює сторона позивача.

Доказів, які б підтверджували посилання ОСОБА_2 про те, що заяву про звільнення нею було написано під психологічним тиском 26 жовтня 2012 року, позивачем суду не надано.

На підставі зазначеної заяви, наказом № 48 о/с від 26 жовтня 2012 року ОСОБА_2 було звільнено з посади головної медичної сестри спеціалізованого туберкульозної лікарні за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України на підстави заяви від 12 жовтня 2012 року (а.с. 62).

З урахуванням зазначених обставин, також немає підстав для визнання незаконним наказу № 48 о/с від 26 жовтня 2012 року, оскільки його було видано на підставі заяви позивача, яка на момент його видання ОСОБА_2 відкликана не була.

У зв'язку з тим, що наказ про звільнення позивача з роботи не підлягає визнанню незаконним, не може бути задоволена позовна вимога і про поновлення на роботі.

Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік.

Отже суд першої інстанції правильно прийшов до висновку, що наказ про звільнення ОСОБА_2 № 48 о/с від 26 жовтня 2012 року не може бути визнаним незаконним,оскільки його було видано на підставі заяви позивачки,яку вона не відкликала.

Вирішуючи даний спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін та, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону, колегія судів приходить висновку , що підстав для визнання наказів ДВК 89 від 20.08.2012 року №429, № 344 від 4 жовтня 2012 року по Управлінню ДПмС України у Дніпропетровській області, наказу ДВК 89 №48 о/с від 26.10.2012 року незаконними немає,а також не має правових підстав для поновлення на роботі ,визнання заяви нікчемною та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.

Порушень матеріального чи процесуального права, які могли б призвести до скасування рішення суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції не встановлено.

Доводи, зазначені позивачкою в апеляційній скарзі необґрунтовані та зводяться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці, тоді як, згідно ст. 212 ЦПК України, оцінка доказів є виключним правом суду.

Таким чином, рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, тому підлягає відповідно до ст.308 ЦПК України залишенню без змін, а апеляційна скарга - відхиленню

Керуючись ч. 1 ст. 218, ст.ст. 303, 307, 308, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді