Провадження № 2/127/5445/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.11.2014 року

Вінницький міський суд Вінницької області в складі

головуючого судді Борисюк І.Е.,

за участю: секретаря Пєскова Є.Д.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача Тимчика Б. О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ПАТ «Акцент-Банк» про визнання договору недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області звернулась ОСОБА_3 з позовом до ПАТ «Акцент-Банк» про визнання договору недійсним.

Позов мотивований тим, що 31.01.2014 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір у вигляді заяви позичальника № АВH0RG12120317. Метою укладення кредитного договору була купівля та встановлення металопластикових вікон у квартирі позивача. Після укладення договору ОСОБА_4 звернулась до ФОП ОСОБА_5 щоб укласти договір на виготовлення та поставку вікон, однак офіс даної особи був зачинений, а вона не відповідала на телефонні дзвінки, таким чином цього договору укладено не було. Через деякий час позивачу зателефонували із банку з вимогою здійснювати погашення кредиту, який укладався з ціллю розрахунку з ФОП ОСОБА_5 за умовами договору на виготовлення та поставку вікон, проте, як вже зазначалось, цього договору між ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_5 укладено не було.

Вище викладене й стало підставою для звернення до суду із вимогами про визнання кредитного договору № АВH0RG12120317, укладеного між ОСОБА_3 та ПАТ «Акцент-Банк», недійсним.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, аргументуючи мотивами, викладеними в позовній заяві, і просив позов задовольнити.

Представник відповідача позовні вимоги не визнавав і просив суд відмовити в їх задоволенні.

По справі встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

31 січня 2014 року між ОСОБА_3 та ПАТ «Акцент-Банк» було укладено кредитний договір № АВH0RG12120317, за яким ПАТ «Акцент-Банк» зобов'язався надати ОСОБА_3 кредитні кошти у розмірі 9 317, 93 гривень з ціллю оплати товару, а саме: вікна/двері, шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок «ИМЕКС» ФЛП ОСОБА_5 № НОМЕР_2 у ПАТ «А-Банк», МФО 307770, код ЄДРПОУ НОМЕР_1.

В заяві від 31.01.2014 року зазначено, що позивач погоджується з тим, що ця заява разом із умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між собою та банком кредитно-заставний договір.

10.04.2014 року ОСОБА_3 звернулась із запитом до ПАТ «Акцент-Банк», щоб з'ясувати коли, кому та на підставі якого документу було здійснено перерахування кредитних коштів ПАТ «Акцент-Банк» згідно кредитного договору № АВH0RG12120317. Також, позивач повідомила відповідача про те, що жодних договорів із ФОП ОСОБА_5 вона не укладала.

25.04.2014 року ПАТ «Акцент-Банк» надіслав відповідь на запит ОСОБА_3, у якому відмовив позивачу в отриманні запитуваної інформації.

З рахунку-фактури № ЕС-3101-55 від 31.01.2014 року, наданого представником відповідача, однак посвідченого чомусь печаткою іншої банківської установи - ВФ ПАТ «ПриватБанк», вбачається, що даний рахунок було виставлено ФОП ОСОБА_6 ОСОБА_3 на оплату за балкон вартістю 9 317, 93 гривень.

Однак, вище вказаний рахунок не містить підпису особи, яка його виписала. Окрім того, за кредитним договором № АВH0RG12120317 від 31.01.2014 року, оплата мала здійснюватись на рахунок ФЛП ОСОБА_5, а не ФОП ОСОБА_6, а також не за балкон, а за вікна/двері.

З меморіального ордеру № HASV1BM7TA від 31.01.2014 року, зокрема також посвідченого чомусь печаткою іншої банківської установи - ВФ ПАТ «ПриватБанк», вбачається, що з рахунку ОСОБА_3 перераховано на рахунок № НОМЕР_3 в ПАТ «Акцент-Банк» суму у розмірі 9 317, 93 гривень відповідно до рахунку-фактури № ЕС-3101-55 від 31.01.2014 року за кредитом «Розстрочка».

Однак, за умовами кредитного договору № АВH0RG12120317 від 31.01.2014 року, перерахування грошових коштів мало бути здійснено на поточний рахунок «ИМЕКС» ФЛП ОСОБА_5 № НОМЕР_2 у ПАТ «А-Банк», а не на рахунок № НОМЕР_3.

Згідно ч. 2 ст. 60 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Однак, вище зазначені документи посвідчені ВФ ПАТ «ПриватБанк», яка не є стороною у даній справі.

Отже, належних та допустимих доказів того, що відповідачем виконано зобов'язання по кредитного договору № АВH0RG12120317 від 31.01.2014 року, суду не надано.

Враховуючи вище викладене суд прийшов до висновку, що відповідачем порушено умови, визначені змістом зобов'язання.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Однією із загальних засад цивільного законодавства, зокрема, є свобода договору, що стверджується п. 3. ч. 1 ст. 3 ЦК України.

Статтею 627 ЦК України закріплений принцип свободи договору, згідно якого сторони вільні в укладені договору, виборі контрагента та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Згідно ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд.

У відповідності до ст. 203 ЦК України судом встановлено, що зміст кредитного договору № АВH0RG12120317 від 31.01.2014 року на момент його укладання не суперечив Цивільному Кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. ОСОБА_3 на момент укладення договору мала необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину на момент його укладення було вільним і відповідало його внутрішній волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Предметом виконання як невід'ємним елементом виконання договору є ті конкретні суб'єктивні права і конкретні юридичні обов'язки для набуття, здійснення і виконання яких конкретні суб'єкти права вступають в конкретні правовідносини і, відповідно, до вимог норми права, що реалізується, вчиняються належні правомірні дії.

Згідно зі ст. 14 ЦК України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України.

Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таке визначення розкриває сутність зобов'язання як правового зв'язку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обов'язок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобов'язання надано право, що кореспондує обов'язку першої. Обов'язками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобов'язання (ст. 510 ЦК України).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), відповідно до ст. 610 ЦК України.

Судом враховано, що виконання чи невиконання сторонами зобов'язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, відповідно до ст. 611 ЦК України.

Отже, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання недійсним кредитного договору № АВH0RG12120317 від 31.01.2014 року.

Тому, враховуючи вище викладене та обґрунтування позовних вимог, суд прийшов до висновку, що позивачем невірно обрано спосіб захисту її порушених прав та інтересів.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, відповідно до ст. 60 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Ухвала суду від 07.08.2014 року про витребування доказів по справі відповідачем виконана не була.

Згідно ч. 3 ст. 27 ЦПК України особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд вважає, що відповідач, скориставшись своїми процесуальними правами, надав суду всі наявні у нього докази.

Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню, оскільки є необґрунтованим і недоведеним належними та допустимими доказами.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем.

На підставі викладеного, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 12, ст.ст. 14, 15, 203, ч.1 ст. 215, ч. 1 ст. 509, ст.ст. 510, 526, 610, 611, ч. 1 ст. 626, ст. 627, ч. 1 ст. 1054 ЦК України, ст.ст. 10, 11, 27, 58-60, 88, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

ВИРІШИВ :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ПАТ «Акцент-Банк» про визнання кредитного договору № ABH0RG12120317 від 31.01.2014 року недійсним - відмовити.

Судові витрати залишити за ОСОБА_3.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя: