РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.01.2014 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого - судді Фазикош О.В., при секретарі Рабош А.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності,-

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до Ужгородського міськрайнного суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності.

Позовні вимоги мотивує тим, що 20 вересня 2001 року між позивачем ОСОБА_1 та ОСОБА_3, який діяв від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності, було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею - 0,044 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку. Відчужувана земельна ділянка належала продавцю ОСОБА_2 на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2, та на підставі рішення № 115 виконкому Ужгородської міської ради від 23.07.1997 року, акту зареєстровано в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 3405. За домовленістю сторін продаж вчинено за 25670 (двадцять п'ять тисяч шістсот сімдесят) гривень 00 копійок, які продавець одержав в повному обсязі від покупця до моменту підписання даного договору. Позивачу були передані державний акт та інші документи, що стосуються земельної ділянки. Додатково в даному договорі сторони, підтвердили, що цей договір відповідає їхнім дійсним намірам і не носить характеру фіктивного та удаваного правочину, укладається ними у відповідності зі справжньою їхньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску та на вигідних для них умовах і не є результатом впливу тяжких обставин, договір укладається ними без застосування обману чи приховування фактів, які мають істотне значення, вони однаково розуміють значення, умови договору, його природу і правові наслідки, бажають настання саме тих правових наслідків, що створюються даним договором, а також свідчать, що договором визначені всі істотні умови, про що свідчать їхні особисті підписи на договорі. В подальшому позивач звернулася до землевпорядної організації з метою виготовлення державного акту про право власності на своє ім'я на основі вищезазначеного договору купівлі-продажу. Працівниками земельних установ позивачу було роз'яснено що підставою для виготовлення державного акту про право власності на земельну ділянку може бути лише нотаріально посвідчений договір. Для укладення нотаріальної угоди позивач звернулася до представника продавця ОСОБА_3, який діяв від імені попереднього власника ділянки ОСОБА_2 по довіреності. Зі слів ОСОБА_3 з'ясувалося, що у нього не має права укласти з позивачем вищезгаданий договір у нотаріальній формі, так як пройшов певний час і термін дії довіреності від 20.02.1999 року за № 7-622, що посвідчена приватним нотаріусом УМНО ОСОБА_4 виданої на його ім'я - закінчився, оскільки така була видана строком до 20.02.2002 року. Після того як позивач звернулася за місцем проживання ОСОБА_2 поспілкуватися лише з її чоловіком ОСОБА_5, який повідомив, що знає за продаж його дружиною земельної ділянки та про укладений договір, однак на даний час його дружина ОСОБА_2 має проблеми зі здоров'ям та знаходиться на лікуванні. Позивач почала будувати будинок на вказаній земельній ділянці. Пізніше ОСОБА_5 повідомив про те, що його дружина померла і він є її правонаступником. На підставі вищенаведеного та враховуючи те, що на даний час у позивача виникла потреба оформити відповідну документацію на продовження будівництва та зареєструвати право власності на ділянку у встановленому законом порядку, а відповідач в свою чергу при не виходить на зв'язок, позивач просить визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки від 20 вересня 2001 року укладеного між ОСОБА_1, мешканкою АДРЕСА_4 та ОСОБА_3, мешканцем АДРЕСА_1 який діяв від імені ОСОБА_2 мешканки АДРЕСА_3, на підставі довіреності від 20.02.1999 року за № 7-622, що посвідчена приватним нотаріусом УМНО ОСОБА_4, на земельну ділянку площею - 0,044 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку - дійсним; визнати за ОСОБА_1, мешканкою АДРЕСА_4 право власності на земельну ділянку площею 0,044 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Згідно відомостей адресне - довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Закарпатській області від 29 листопада 2013 року громадянин, який вказаний в позовній заяві як відповідач, ОСОБА_2 знята з реєстрації за місцем проживання АДРЕСА_3, в зв'язку зі смертю.

На підставі вищенаведених відомостей Ужгородським міськрайонним судом було винесено ухвалу про залишення позовної заяви без руху від 02.12.2013 р. з посиланням на ч. 1 ст. 37 ЦПК України. За таких умов позивачу необхідно було вказати (особу-відповідача), який є правонаступником, для залучення його до участі у справі в якості відповідача.

09.12.2013 р. позивачем було подано позовну заяву в новій редакції, в якості відповідача було зазначено правонаступника ОСОБА_2 її чоловіка ОСОБА_5

Позивач ОСОБА_1 в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_5 в судове засідання не з'явився, надав нотаріально посвідчену заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає у повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, натомість надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає.

Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного висновку.

Згідно довіреності на приватизацію та продаж земельної ділянки від 20.02.1999 року, встановлено, що ОСОБА_2 уповноважила ОСОБА_3 на приватизацію та продаж земельної ділянки, яка знаходиться за адресою АДРЕСА_5. Строк дії даної довіреності до 20.02.2002 р.

Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 20.09.2001 року, укладеного між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, який діяв від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності, було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею - 0,044 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Відповідно до державного акта на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2, та на підставі рішення № 115 виконкому Ужгородської міської ради від 23.07.1997 року, акту зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 3405, встановлено, що відчужувана земельна ділянка належала продавцю ОСОБА_2.

Згідно генплану забудови земельної ділянки №602/90 від 26.04.1990 року, забудовником земельної ділянки є ОСОБА_2

Відповідно до копії свідоцтва про смерть від 12 грудня 2013 року серії НОМЕР_1 ОСОБА_2 померла ІНФОРМАЦІЯ_1 в місті Ужгород.

Згідно витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб від 11 грудня 2013 року ОСОБА_5 перебував у шлюбі з ОСОБА_2, згідно актового запису №594 відділу державної реєстрації актів цивільного стану по місту Ужгород Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області від 27 серпня 1981 року.

Згідно довідки ЖРЕР №4 від 12.12.2013 за №4147, ОСОБА_2, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, до дня смерті була зареєстрована разом зі своїм чоловіком ОСОБА_5, проживаючим в АДРЕСА_3.

У відповідності до вимог ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно ст.. 528 даного кодексу, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Статтею 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; Відповідно до наведеного ОСОБА_5 як чоловік, що був зареєстрований постійно проживав з померлою ОСОБА_2 на день її смерті є спадкоємцем першої черги, що прийняв спадщину.

З урахуванням вказаних вимог закону та тієї обставини, що ОСОБА_5, на час смерті своєї дружини ОСОБА_2 проживав разом з нею та фактично вступив у володіння спадковим майном, свідчить про прийняття ним спадщини.

Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Виходячи з вимог ст. 1218 ЦКУ, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

Згідно з п.4 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України (в редакції 2003 року), суд застосовує норми Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року), діючого на момент виникнення правовідносин.

У відповідності до ст.224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцю, а покупець зобов'язується прийняти майно та сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до вимог ст.227 Цивільного кодексу УРСР (в редакції 1963 року), яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу житлового будинку має бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недотримання цієї вимоги тягне недійсність договору. Також договір купівлі-продажу житлового будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів.

Аналогічні положення містить чинний на теперішній час ЦК України, згідно ст.657 якого, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири ) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Згідно вимог ст.47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року, зі змінами № 15 від 15 травня 1998 року «Про судову практику по справам про визнання угод недійсними», з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч.2 ст.47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною.

Судом встановлено, що будь-які перешкоди для нотаріального посвідчення договору на час його укладення були відсутні, що договір не був посвідчений нотаріально в зв'язку із зі смертю сторони договору ОСОБА_2, що не виключало дотримання при його укладенні вимог ст.227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року).

Факт здійснення сторонами своїх обов'язків за договором (виконання договору) підтверджується самою письмовою угодою тобто договором купівлі-продажу земельної ділянки від 20.09.2001 року та визнаний сторонами.

Судом встановлено, що на підтвердження укладання та виконання договору позивач як покупець передав відповідачу грошові кошти у визначеній договором сумі, а відповідачі прийняли грошові кошти.

Крім того, суд враховує й те, що згідно нотаріально завіреної заяви відповідача по справі ОСОБА_5, останній визнав вказані в позовній заяві обставини та не заперечує проти них.

Таким чином, суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу земельної ділянки від 20.09.2001 року укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_3, який діяв від імені ОСОБА_2 на підставі довіреності слід визнати чинним.

Стосовно вимог позивача щодо визнання за нею права власності на земельну ділянку площею 0,044 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку, суд дійшов наступного висновку.

Згідно ст.16 ЦК України (в редакції 2003 року) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.

Такий спосіб захисту цивільних прав був передбачений і ст.6 ЦК УРСР 1963 року.

Відповідно до положень ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

Частиною 3 статті 3 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень від 01 липня 2004 року передбачено, що право на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до частини 4 статті 3 цього Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень.

Пунктом 1.3 Тимчасового Положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5(з наступними змінами) передбачено, що Державна реєстрація прав проводиться реєстраторами бюро технічної інвентаризації у межах визначених адміністративно-територіальних одиниць, обслуговування на території яких здійснюється БТІ, створеними до набрання чинності Законом України "Про внесення змін до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" та інших законодавчих актів України" та підключеними до Реєстру прав власності на нерухоме майно. Проведення державної реєстрації прав у межах території однієї адміністративно-територіальної одиниці реєстраторами декількох БТІ не допускається.

Згідно пункту 1.8. цього Положення реєстр прав власності на нерухоме майно є єдиною державною інформаційною системою, що містить відомості про зареєстровані права, суб'єктів прав, об'єкти нерухомого майна та незавершеного будівництва (далі - об'єкти, права щодо яких підлягають державній реєстрації), правовстановлюючі документи та документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію права власності на об'єкт незавершеного будівництва.

Згідно ст. 392 цього Кодексу власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Таким чином, враховуючи визнання позовних вимог відповідачами по справі, а також те, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до переконання, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 202, 205, 207, 219, 220 Цивільного кодексу України, ст.ст. 3, 10, 60, 88, 209, 214, 215 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності - задовольнити.

Визнати договір купівлі-продажу земельної ділянки від Двадцятого вересня дві тисячі першого року укладеного між ОСОБА_1, мешканкою АДРЕСА_4 та ОСОБА_3 мешканцем АДРЕСА_1 який діяв від імені ОСОБА_2 мешканки АДРЕСА_3, на підставі довіреності від 20.02.1999 року за № 7-622, що посвідчена приватним нотаріусом УМНО ОСОБА_4, на земельну ділянку площею - 0,044 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку - дійсним.

Визнати за ОСОБА_1, мешканкою АДРЕСА_4 право власності на земельну ділянку площею 0,044 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, цільове призначення: для будівництва та обслуговування житлового будинку.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів після проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду Фазикош О.В.