Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02 липня 2014 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Ігнатюка Б.Ю., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Савариної Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30 квітня 2014 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк Надра до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2013 року ПАТ КБ Надра звернувся в суд із вищенаведеним позовом та як на підставу своїх вимог посилався на наступне. 21.12.2007 року укладено кредитний договір № 15342/12-2007 згідно якого ОСОБА_1 отримала кредитні кошти в розмірі 19800 гривень зі сплатою 2,5% місячних за користування кредитом із кінцевим терміном повернення 20.12.2010 року. У забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між ПАТ КБ Надра та ОСОБА_2 укладено 21.12.2007 року договір поруки. У звязку з невиконанням ОСОБА_1 зобовязань за кредитним договором, станом на 26.09.2013 року утворилась заборгованість на загальну суму 53688,42 гривень. Оскільки, відповідачі несуть солідарну відповідальність за виконання умов кредитного договору, а тому ПАТ КБ Надра і просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 30 квітня 2014 року позов задоволено та солідарно стягнуто заборгованість за кредитним договором.

Заперечуючи рішення суду, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 подали апеляційні скарги в яких просили апеляційну інстанцію рішення суду в частині позичальника змінити, а стосовно поручителя скасувати й відмовити в позові. При цьому посилались на те, що рішення суду не відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права, а тому є неправосудним.

В апеляційній інстанції представник апелянтів в особі адвоката ОСОБА_3, що діє на підставі договору підтримав, доводи апеляційних скарг та просив задовольнити такі з наведених у них підстав.

Представник позивача в особі ОСОБА_4 заперечив, доводи апеляційної скарги, оскільки рішення суду відповідає вимогам норм матеріального права. А тому, вимоги скарг є безпідставними.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, пояснення сторони та обговоривши доводи апеляційних скарг, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального й процесуального права при винесенні оспорюваного судового рішення, знаходить апеляційну скаргу ОСОБА_2 такою, що підлягає задоволенню, а ОСОБА_1 такою, що не підлягає задоволенню, за наступних мотивів.

Відповідно до вимог статей 212 -214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним рішення є тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й, всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, а висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності й підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам закону ухвалене в справі рішення суду не відповідає.

За правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

А виходячи з положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Як слідує з доводів апеляційної скарги ОСОБА_2, договір поруки від 21.12.2007 року в п.5.3. не містить визначення строку дії цього правочину, що суперечить вимогам ст., ст. 251, 252 ЦК України. Оскільки ПАТ КБ Надра не звернувся до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання (20.12.2010 р.) то звідси, дія - поруки є припиненою.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_1 стосуються того, що кредитним договором № 15342/12-2007 від 21.12.2007 року в пунктах 2.3.1. і 2.3.2. передбачено щомісячне погашення чергового платежу в сумі 828,75 гривень до 15 числа поточного місяця. Сплата платежів по тілу кредита припинена 18.07.2008 року, а відсотків за користування кредитом 22.06.2011 року. З позовом до суду Банк звернувся лише 14.10.2013 року, що свідчить про те, що заборгованість по кредитному договору може бути стягнута лише з 15.10.2010 року й до моменту звернення в суд у межах строку позовної давності за три роки. Виходячи із цього, стягненню із суми 53688,42 гривень підлягає тільки сума 2486,25 гривень за період з 15.10. по 15.12.2010 року (кінцевий строк повернення кредиту).

Перевіряючи підставність доводів апеляційної скарги ОСОБА_2, колегія суддів виходить із наступного.

Згідно умов пунктів 1.4. і 2.3.3. Кредитного договору № 15342/12-2007 від 21.12.2007 року - Банк надав Позичальники кредит на строк по 20.12.2010 року, а.с. 6.

Тоді як п. 5.3. Договору поруки від 21.12.2007 року не містить встановлення строку чи терміну дії цього Договору. А зазначено, що дія цього Договору закінчується належним виконанням зобовязань за кредитним договором.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

На підставі ч. 1 ст. 252, ч. 1 ст. 253 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями, годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Установлено, що після закінчення дії кредитного договору, а саме, 20.12.2010 року, вимогу про погашення кредитної заборгованості поручителю було направлено (п.2.1. Договору поруки) лише 01.10.2013 року, що перевищує шестимісячний термін від дня настання строку виконання основного зобов'язання та свідчить про припинення дії договору поруки.

З огляду на викладене, у суду не було правових підстав для задоволення позову до ОСОБА_2.

Стосовно доводів апеляційної скарги ОСОБА_1, колегія суддів зазначає наступне.

Так, ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу.

А згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

За змістом п. 6.3. Кредитного договору - сторони, керуючись ст. 259 ЦК України, дійшли згоди стосовно збільшення строку позовної давності до 10 років.

А як передбачено ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу.

Виходячи із цього, твердження ОСОБА_1, що Банк предявив вимоги до неї за межами загальної позовної давності є безпідставним. Встановивши це, суд першої інстанції підставно стягнув заборгованість, яка виникла станом на 26.09.2013 року в розмірі загальної суми 53688,42 гривень.

Таким чином, ухвалене судом першої інстанції судове рішення не можна визнати законним у цілому, а тому підлягає скасуванню в частині вимог до ОСОБА_2 на підставі ч. 1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення суду. Отже, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає задоволенню, а ОСОБА_1, відхиленню.

На підставі вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України на користь ОСОБА_2 слід стягнути з ПАТ КБ Надра судовий збір у сумі 269 гривень, а.с. 43.

Зважуючи на вищезазначене та керуючись вимогами статей 10, 11, 60, 212, 309, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

р і ш и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_2, задовольнити, а ОСОБА_1, відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30 квітня 2014 року скасувати в частині вимог до ОСОБА_2, ухваливши нове рішення.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства комерційний банк Надра задовольнити частково.

У позові Публічного акціонерного товариства комерційний банк Надра до ОСОБА_2 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором, відмовити.

У решті вимог, рішення суду залишити без змін.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк Надра на користь ОСОБА_2 витрати в розмірі 269 гривень судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Головуючий : __________________ Судді : ___________________

___________________