У Х В А Л А

Іменем України

08 вересня 2014 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Павліченка С.В., Куцина М.М.

з участю секретаря : Савариної Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 від імені якого діє адвокат ОСОБА_2 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 19 червня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Управління культури Закарпатської обласної державної адміністрації, де третьою особою є: Обласний організаційно-методичний центр культури про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з посади та поновлення на посаді, -

в с т а н о в и л а :

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 19 червня 2014 року, відмовлено в задоволенні позову.

ОСОБА_1 від імені якого діє адвокат ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу в якій клопоче перед апеляційною інстанцією стосовно скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову. Мотивує свої, вимоги тим, що рішення суду не відповідає вимогам норм процесуального та матеріального права.

Апелянт ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали, вимоги скарги та просила задовольнити таку з наведених підстав.

Представник відповідача в особі ОСОБА_3 заперечив скаргу з тих підстав, що рішення суду є законним.

Протягом судового розгляду судом першої інстанції встановлено, що 18.04.2011 року між ОСОБА_1 та управлінням культури Закарпатської ОДА було укладено контракт на строк до 18.04.2014 року. Наказом №36-к від 16.04.2014 року ОСОБА_1 було звільнено з посади директора обласного центру культури починаючи з 18.04.2014 року в звязку із закінченням строку дії трудового договору (контракту) на підставі п. 2 ч. 1. ст. 36 КЗпП України. Звільнення ОСОБА_1 в період його тимчасової непрацездатності, відбулось внаслідок закінчення дії строку трудового договору (контракту), що не суперечить вимогам ч. 3 ст. 40 КЗпП України.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла до думки, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступних мотивів.

За правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України - під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

А виходячи з положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доводом апеляційної скарги є те, що ОСОБА_1 звільнено з посади в порушення вимог Конвенції МОП № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року та норм трудового законодавства України.

Проте такі доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

За правилами ч. 3 ст. 21 КЗпП України, особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов'язки й відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення й організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Та у відповідності до вимог абзацу 1 ст. 21 ЗУ Про культуру керівники закладів культури призначаються на посаду шляхом укладення з ними трудового договору (контракту). Укладення контракту регулюється виключно законами України.

Крім цього, пунктом 1 Положення про порядок укладання контракту з керівником підприємства, що є в державній власності, при найманні на роботу /затвердженого постановою КМ України від 19.03.1993 р. N 203/ передбачено, що контракт є особливою формою трудового договору, у якому строк його дії, права, обов'язки й відповідальність сторін, умови матеріального забезпечення й організації праці працівника, умови розірвання договору можуть встановлюватись угодою сторін.

На виконання зазначених норм за угодою між управлінням культури Закарпатської ОДА та ОСОБА_1 у письмовій формі укладено контракт від 18 квітня 2011 року. Сторони погодились, що цей контракт діє до 18.04.2014 року й припиняє свою дію, зокрема, після закінчення терміну дії контракту (підпункт а пункту 21, пункт 25), а.с. 8-11.

А п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є: закінчення строку (пункт 2 ст. 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають, і жодна зі сторін не поставила вимогу про їх припинення.

У звязку з тим, що контракт припинив свою дію за закінченням строку на який був укладений за угодою сторін, а тому, управлінням культури Закарпатської ОДА й було видано 16.04.2014 р. наказ за № 36-к про звільнення ОСОБА_1 з посади директора з 18.04.2014 року у звязку із закінченням строку трудового договору (контракту) на підставі п. 2 ст. 36 КЗпП України, а.с. 26.

Покликання представника апелянта на вимоги Конвенції МОП № 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка передбачає припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця не може бути взятим до уваги при вирішенні даного спору через те, що контракт припинив свою діє за спливом строку на який був укладений за угодою сторін, а не за ініціативи роботодавця.

Не може являтись слушною й вимога представника апелянта в частині того, що контрактні відносини між сторонами в силу ст. 9 КЗпП України, є недійсними. Оскільки, апелянта звільнено внаслідок закінчення строку дії контракту на який був укладений за згодою сторін і такий строк укладено у відповідності до вище наведених нормативних актів. Та сам апелянт не оскаржував умов контракту, якщо такі погіршували його становище порівняно із законодавством України, і не ставив питання про визнання такого недійсним у частині визначення строку. Таке розяснення міститься і в абзаці 4 п. 7 та абзаці 3 п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 Про практику розгляду трудових спорів.

Посилання представника апелянта на те, що позивач не був повідомлений про звільнення за 2 місяці до моменту вивільнення, також не ґрунтується на матеріалах справи та вимог трудового законодавства, оскільки, позивача звільнено внаслідок закінчення строку дії контракту, який визначено за угодою сторін, а не звільнено внаслідок ініціативи роботодавця, коли передбачається повідомлення працівника про його вивільнення за два місяці до звільнення з роботи.

Необґрунтованим є посилання представника апелянта й на ту обставину, що звільнення позивача мало місце в період його тимчасової непрацездатності. Так-як, ч. 3 ст. 40 КЗпП України встановлює таку заборону лише у випадку звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, тобто з підстав передбачених статтями 40, 41 КЗпП України (п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України), а позивача звільнено за п. 2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Оскільки, позивача звільнено в звязку із закінченням строку дії контракту, а тому, перебування його на лікарняному не є перешкодою для звільнення за даних спірних правовідносин.

Вищенаведені обставини зазначені і в постанові Верховного Суду України від 02.04.2014 року по справі №6-19цс14 прийнятою з підстав передбачених п. 1 ст. 355 ЦПК України у звязку з переглядом судових рішень. А відповідно до вимог ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 цього Кодексу.

Посилання представника апелянта на інші правові норми, які не регулюють спірних правовідносин є необґрунтованим і не підлягають застосуванню.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини справи, дійшов обґрунтованого висновку про те що позовні вимоги ОСОБА_1 не можуть бути задоволені, оскільки не знайшли свого ствердження в спірних правовідносинах.

Позаяк доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та вище наведеного, а тому колегія суддів у відповідності до вимог передбачених ст. ст. 213, 308 ЦПК України дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Ураховуючи з наведеного та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 від імені якого діє адвокат ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 19 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили .

Головуючий : __________________ Судді : _________________

_________________