У Х В А Л А

Справа № 185/11489/14-ц

Провадження № 2/185/4865/14

22 грудня 2014 року Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області

у складі:

головуючого судді - Шаповалової І.С.,

при секретарі Красуцькому Б.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділення в натурі частки майна,-

В С Т А Н О В И В :

В провадженні Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області перебуває цивільна справа за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділення в натурі частки майна.

До суду через канцелярію суду подано заяви ОСОБА_2 , ОСОБА_3, в яких вони, кожен окремо, ставлять питання про відвід головуючого судді.

Заслухавши думку учасників процесу, перевіривши матеріали справи, суд приходить до висновку, що відповідно до п.4 ч.1 ст.20 ЦПК України, суддя підлягає самовідводу якщо є обставини, які викликають сумнів в об'єктивності та неупередженості судді.

З дій головуючого судді не вбачається будь яких навмисних дій з метою порушення вимог ч.2 ст.160 ЦПК України, а доводи наведені відповідачами не ґрунтуються на підставах, передбачених законом.

Однак, згідно з практикою Європейського суду з прав людини (рішення від 09.11.2006 року у справі «Білуга проти України», від 28.10.1998 року у справі «Ветштайн проти Швейцарії», тощо) важливим питанням є довіра, яку суди повинні вселяти у громадськість у демократичному суспільстві. Судді зобов'язані викликати довіру в учасників судового розгляду, а тому будь-який суддя, стосовно якого є підстави для підозри у недостатній неупередженості, повинен брати самовідвід.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на справедливий розгляд його справи незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків.

Виходячи із положень ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав та основоположних свобод і практики Європейського суду з прав людини, які є частиною національного законодавства і джерелом права, що підлягають застосуванню відповідно до ст. 9 Конституції України,ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суд має завжди бути «встановленим законом».

Про те, що термін «суд, встановлений законом» поширюється не лише на правову основу існування суду, але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, звернуто також увагу Європейським судом з прав людини у справі «Сокуренко і Стригун проти України».

Суд, який розглядає справу має бути «безстороннім» і «незалежним» за ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод і засад цивільного судочинства.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що заявлений відвід судді ґрунтується на особистій думці відповідачів, проте оскільки суддя зобов'язаний викликати довіру в учасників судового розгляду, тому суд вважає, за необхідне задовольнити заяву про відвід.

Враховуючи викладене, керуючись ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, ст.ст. 20, 23, 24 Цивільного процесуального кодексу України, суд, -

УХВАЛИВ:

Прийняти відвід головуючого судді Шаповалової І.С. по цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про виділення в натурі частки майна .

Розяснити учасникам процесу, що зазначена справа буде розглядатися в тому самому суді іншим суддею, який визначається у порядку, встановленому частиною третьою статті 11-1 ЦПК України.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя І.С.Шаповалова