У Х В А Л А

Іменем України

12 листопада 2014 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Куштана Б.П., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Савариної Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30 липня 2014 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк до ОСОБА_1, де третьою особою без самостійних вимог є: служба в справах дітей Ужгородської РДА про звернення стягнення на предмет іпотеки, -

в с т а н о в и л а :

У липні 2013 року ПАТ КБ ПриватБанк звернувся в суд із наведеною позовною вимогою. Просив суд звернути стягнення на предмет застави, оскільки ОСОБА_1 не виконує взяті на себе обовязки за основним зобовязанням.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 30 липня 2014 року відмовлено ПАТ КБ ПриватБанк в задоволенні позову.

ПАТ КБ ПриватБанк подав апеляційну скаргу в якій клопоче перед апеляційною інстанцією стосовно скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову. Мотивує, вимоги тим, що рішення суду не відповідає вимогам норм процесуального та матеріального права.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник апелянта в особі ОСОБА_2 підтримали, вимоги скарги й просили суд задовольнити таку з наведених підстав.

Представник відповідача в особі ОСОБА_3 заперечив вимоги скарги й просив відхилити таку, оскільки не може бути здійснено звернення стягнення на предмет іпотеки під час дії мораторію на вчинення такої дії.

Протягом судового розгляду судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 належним чином не виконує взяті на себе обовязки з повернення кредитних коштів і станом на 26.04.2013 року виникла заборгованість перед ПАТ КБ ПриватБанк у розмірі 237099,15 доларів США. За цих обставин, ПАТ КБ ПриватБанк вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Проте у червні 2014 року набрав чинності ЗУ Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті (далі - Закон), який забороняє протягом дії цього Закону здійснювати примусове стягнення нерухомого житлового майна, яке виступає як забезпечення зобовязань за споживчими кредитами, наданими в іноземній валюті.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла до думки, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступних мотивів.

За правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України - під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

А виходячи з положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доводом апеляційної скарги є те, що предмет іпотеки не відповідає вимогам підпункту 1 пункту 1 Закону. А п. 3 цього Закону передбачено, що позаяк дія Закону є тимчасовою, а тому не скасовує положень ЦК України і ЗУ Про іпотеку, щодо прав іпотекодержателя по задоволенню своїх вимог за рахунок предмету іпотеки та не звільняє іпотекодавця від обовязків зазначених в договорі іпотеки. А тому, суд першої інстанції повинен був вирішити спір по суті та вже у разі необхідності відстрочити виконання рішення суду до моменту втрати чинності Законом.

Проте такі доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

Згідно вимог ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За приписами ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб у спосіб, визначений законами України.

Доведеним фактом є та обставина, що станом на 26.04.2013 року в звязку з порушенням ОСОБА_1 зобовязань за кредитним договором № MKMOGK00000200 від 15.06.2007 року утворилась заборгованість по грошовим платежам на загальну суму 237099,15 доларів США.

А звідси на підставі положень ст. 33 ЗУ Про іпотеку іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Проте на час розгляду спірних правовідносин набрав чинності (07.06.2014 р.) ЗУ Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті від 03.06.2014 року. Який у відповідності до вимог ч. 2 ст. 5 ЦК України скасовує цивільну відповідальність особи, а тому має зворотну дію у часі та підлягає застосуванню до спірних правовідносин.

За змістом підпункту 1 п. 1 ЗУ Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті - не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку.

Згідно договору іпотеки від 15.06.2007 року укладеного в забезпечення виконання основного зобовязання, предметом іпотеки є житловий будинок № 11 по вул. Квітковій в с. Баранинці, Ужгородського району, загальною площею 220,2 кв.м. в якому проживає ОСОБА_1 з сімєю, а.с. 25-29.

Таким чином, не можуть бути задоволеними вимоги ПАТ КБ ПриватБанк по зверненню стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення вимог за основним зобовязанням, оскільки, житловий будинок № 11 по вул. Квітковій в с. Баранинці виступає як забезпечення зобовязань ОСОБА_1 за споживчим кредитом, наданим в іноземній валюті; який використовується ним як місце постійного проживання разом з сімєю, та загальна площа житлового будинку не перевищує 250 кв.м..

Виходячи з вимог п. 4 ЗУ Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

А звідси, суд першої інстанції не вправі був задовольнити позов при дії мораторію на звернення стягнення на предмет іпотеки, як на цьому наполягає апелянт, оскільки суд першої інстанції тоді би порушив вимоги ЗУ Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, що призвело би до невиконання судом імперативної норми Закону.

Відстроченню же підлягає рішення, коли задоволено позовні вимоги. А в даному випадку відсутні підстави для вирішення питання про відстрочку виконання рішення суду, так-як в задоволенні позову відмовлено.

Наведені вище обставини, свідчать про те, що суд першої інстанції в даному спорі, дійшов обґрунтованого висновку про неможливість задоволення позову під час дії мораторію на звернення стягнення на предмет іпотеки.

Під час встановлення зазначених фактів судом першої інстанції не були порушені норми процесуального права, та застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, а тому відсутні підстави для його скасування.

Позаяк доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та вище наведеного, а тому колегія суддів у відповідності до вимог передбачених ст. ст. 213, 308 ЦПК України дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін .

Ураховуючи наведене та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Головуючий : __________________ Судді : _________________

_________________