У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Савченко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: ОСОБА_4, ОСОБА_5, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітнього ОСОБА_6, про стягнення коштів за касаційною скаргою публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», поданою його представником Лютою Віталіною Василівною, на рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2013 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 19 березня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У листопаді 2012 року ОСОБА_3 звернувся до суду із зазначеним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 29 травня 2005 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_8 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав останньому грошові кошти у сумі 313 000 грн зі сплатою 18% річних. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер. 30 серпня 2006 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 укладено договір поруки, за умовами якого останній поручався перед банком за виконання зобов'язань за кредитним договором від 29 травня 2005 року. У період з вересня 2006 року по листопад 2008 року у погашення заборгованості за кредитним договором позивачем банку сплачено 232 327,94 грн. У листопаді 2008 року позивач звернувся з позовом до спадкоємців ОСОБА_8 - ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_9 про стягнення грошових коштів у сумі 232 327,94 грн. ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_9 звернулись до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним договору поруки від 30 серпня 2006 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 жовтня 2009 року у задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічний позов задоволено.

Визнано недійсним договір поруки від 30 серпня 2006 року, укладений між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 У зв'язку з тим, що банк відмовився виплатити кошти, сплачені за договором поруки, позивач на підставі ст. 216 ЦК України просив стягнути з публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» 232 327,94 грн.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2013 року позов задоволено частково.

Стягнуто з публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на користь ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 187 160,39 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 19 березня2014 року рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2013 року змінено.

Зменшено розмір стягнутих грошових коштів з 187 160,39 грн до 162 149,39 грн.

У іншій частині рішення залишено без змін.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2013 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 19 березня 2014 року, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позову, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що 29 травня 2005 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_8 укладено кредитний договір, за умовами якого банк надав останньому грошові кошти у сумі 313 000 грн зі сплатою 18% річних.

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_8 помер.

30 серпня 2006 року між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_3 укладено договір поруки, за умовами якого останній поручався перед банком за виконання зобов'язань за кредитним договором від 29 травня 2005 року.

У листопаді 2008 року позивач звернувся з позовом до спадкоємців ОСОБА_8 - ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_9 про стягнення грошових коштів у сумі 232 327,94 грн. ОСОБА_5, ОСОБА_6 і ОСОБА_9 звернулись до суду із зустрічним позовом про визнання недійсним договору поруки від 30 серпня 2006 року.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 12 жовтня 2009 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Запорізької області 10 грудня 2009 року, у задоволенні первісного позову відмовлено, зустрічний позов задоволено.

Визнано недійсним договір поруки від 30 серпня 2006 року, укладений між акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк», та ОСОБА_3

Задовольняючи частково позов, суд першої інстанції виходив з того, що на виконання договору поруки від 30 серпня 2006 року, який у судовому порядку був визнаний недійсним, позивачем сплачено 187 160,39 грн, які на підставі ч. 1 ст. 216 ЦК України підлягають поверненню позивачеві як такі, що сплачені відповідачу на виконання умов недійсного правочину.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частинні визначення розміру стягнутих грошових коштів, суд апеляційної інстанції виходив із наявних у матеріалах справи належних та допустимих доказів, що підтверджують сплату позивачем на виконання умов договору поруки грошових коштів у сумі 162 149,39 грн. При цьому погодився з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав, визначених ч. 1 ст. 216 ЦК України, для стягнення грошових коштів, одержаних банком на виконання недійсного правочину.

Проте повністю погодитися з таким висновком суду апеляційної інстанції не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Відповідно до ч. 2 ст. 556 ЦК України до поручителя, який виконав зобов'язання, забезпечене порукою, переходять усі права кредитора у цьому зобов'язанні, в тому числі й ті, що забезпечували його виконання.

Відповідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 27, 31 ЦПК України, позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову.

При цьому цивільний процесуальний закон не вимагає від позивача визначення норми матеріального права, яка підлягає застосуванню (ст. 119 ЦПК України). Відповідно до цієї процесуальної норми позивач зобов'язаний зазначити в позовній заяві фактичні обставини, якими він обґрунтовує свої вимоги, та докази на підтвердження цих вимог.

Аналогічні положення містяться й у роз'ясненнях, викладених у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду».

Судами встановлено, що ОСОБА_3 звернувся з позовом про стягнення сплачених ним як поручителем грошових коштів на підставі договору поруки від 30 серпня 2006 року, який у судовому порядку визнаний недійсним.

Виходячи з того, що правовою підставою позову ОСОБА_3 визначив стягнення сплачених ним як поручителем грошових коштів на підставі договору поруки від 30 серпня 2006 року, який у судовому порядку визнаний недійсним, і саме ці обставини досліджувалися, суд першої інстанції не врахував, що в розумінні цивільного процесуального права підставу позову складають не норми матеріального права, які підлягають застосуванню до правовідносин сторін (правова підстава позову), а зазначення фактичних обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, та доказів на підтвердження зазначених позивачем обставин.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1, 3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Згідно із зазначеними вимогами зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, тощо.

Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч. 1 ст. 216 ЦК України).

Застосувавши до спірних правовідносин ч. 1 ст. 216 ЦК України, суд першої інстанції не врахував, що порука є видом забезпечення виконання зобов'язання і жодна зі сторін на виконання договору поруки нічого не передавала іншій стороні, тому застосування таких наслідків недійсності правочину, про які просить позивач, помилкове.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в частинні визначення розміру стягнутих грошових коштів, суд апеляційної інстанції на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права уваги не звернув.

Оскільки допущені судами порушення норм процесуального права унеможливили встановлення фактичних обставин справи, що мають значення для правильного її вирішення, судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк», подану його представником Лютою Віталіною Василівною, задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 20 листопада 2013 року та рішення апеляційного суду Запорізької області від 19 березня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П.Касьян Судді: В.П.Гончар Т.П.Дербенцева С.О.Карпенко В.О.Савченко