Провадження № 22-ц/783/3997/14 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 жовтня 2014 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого судді - Ніткевича А.В.

суддів: Мікуш Ю.Р., Павлишина О.Ф.

секретаря Гацій І.І.

з участю позивача ОСОБА_2, представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 квітня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про поділ спільного майна подружжя, -

встановила:

В грудні 2013 року позивач ОСОБА_2 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_4 про поділ майна подружжя.

В обґрунтування зазначених вимог покликалась на те, що перебуваючи у шлюбі сторони набули боргове зобов"язання, що є об"єктом права спільної сумісної власності, а саме борг на суму 9999,62 грн. по кредитній картці № 561878, яка оформлена у КБ «ПриватБанк». Вказані кошти за період з січня по липень 2013 року використовувалися на потреби сім'ї.

Просила стягнути з відповідача 1/2 частини заборгованості по кредитній картці, тобто 5000 грн. для погашення боргу, а також судовий збір.

Оскаржуваним рішенням Франківського районного суду м. Львова від 10 квітня 2014 року позов задоволено частково.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 4999 грн. 81 коп.

Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 судовий збір в розмірі 243,60 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Ухвалою судового засідання від 27.06.2014 року виправлено допущену у мотивувальній частині рішення від 10 квітня 2014 року описку, а саме замість зазначеної суми 4444,81 грн. правильною вважати 4999,81 грн.

Рішення суду оскаржив відповідач ОСОБА_4

Вважає, що оскаржуване рішення ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, з неповним з»ясуванням обставин, що мають значення для справи.

На думку апелянта позивачем не надано належних доказів того, що з кредитної картки позивач отримувала кошти для потреб сім»ї.

Квитанції про сплату мамою позивачки ОСОБА_5 комунальних послуг, на переконання апелянта, лише спростовують позовні вимоги та підтверджують використання коштів позивачем на власний розсуд та на власні потреби.

Також, позивач не довела і факт спільного проживання членів сім"ї ОСОБА_4, ОСОБА_2 та дочки ОСОБА_6

Надана позивачкою банківська виписка від 28.11.2013 року лише підтверджує рух коштів по рахунку, проте жодним чином не підтверджує цільове призначення витрачених коштів.

Просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 квітня 2014 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Позивач ОСОБА_2 подала суду заперечення на апеляційну скаргу, в якому вона зазначає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню та просить її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника відповідача ОСОБА_3 на підтримання доводів апеляційної скарги, а також пояснення позивача ОСОБА_7 на заперечення таких, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, зазначений законами України.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Задовольняючи частково позовні вимоги районний суд виходив з того, що борг по кредитній карті виник під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а відповідачем в свою чергу не надано доказів, що кошти з кредитної картки використовувались не на потреби сім»ї .

Судом встановлено наступні юридично значимі факти та відповідні їм правовідносини.

Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 01.06.2012 р., що підтверджується Свідоцтвом про шлюб ОСОБА_4 І-СГ № 188803 (а.с. 5). З пояснень позивачки ОСОБА_2 шлюб між сторонами розірвано в квітні 2014 року.

У шлюбі в сторін народилась донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 6).

15.09.2011 року позивач оформила у КБ «ПриватБанк» кредитну карту 561878.

Згідно із ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування є об»єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Як роз»яснено у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільного нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з»ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає розподілу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з обороту), незалежно від того, на ім»я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, згідно із ч.1 ст. 61 СК України, може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту.

З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу, визнання ж такого майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення.

Дружина і чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 Сімейного Кодексу України).

Згідно виписки по кредитній карті, отримуючи кредит в період часу з січня 2013 року до вересня 2013 року, тобто за час проживання однією сім"єю, ОСОБА_2 знімала готівку та оплачувала придбання товарів, і станом на 07.09.2013 р. виникла заборгованість в сумі 9999, 62 грн. (а.с. 10-16).

Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, не залежно від розірвання шлюбу.

При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов"язаннями, що виникли в інтересах сім"ї.

Згідно із ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім"ї, створює обов"язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім"ї.

Окрім цього, згідно із ст. 544 ЦК України боржник, який виконав солідарний обов"язок, має право на зворотну вимогу (регрес) до кожного з решти солідарних боржників у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або законом, за вирахуванням частки, яка припадає на нього.

Аналіз наведених вище норм законодавства надає суду підстави для висновку, що боргові зобов'язання перед банком-кредитором несуть чоловік і дружина, а не тільки той із подружжя, що підписав кредитний договір і залишок заборгованості по кредиту впливає на спосіб поділу спільного майна подружжя.

Судом апеляційної інстанції та матеріалами справи встановлено, що кошти отримані позивачем по згаданому кредитному договору, використані для спільного проживання подружжя, і на підтвердження вказаного позивач надала копії чеків, фотографій та інших документів (а.с. 67-90).

ОСОБА_5 припинення шлюбних відносин чи окремого проживання сторін, не встановлений жодним належним та допустимим доказом, тому судова колегія приходить висновку, що борги, згідно кредитного договору, виникли у період фактичних шлюбних відносин позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_4

Враховуючи встановлені обставини справи, а також те, що згідно виписки з кредитного договору сума боргу станом на 07.09.2013 р. складає 9999,62 грн. 72 коп., відтак відповідач зобов"язаний повернути позивачу ОСОБА_2 половину вказаної суми, а саме: 4999 грн. 81 коп.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Судом вірно встановлені фактичні обставини справи, правильно застосований матеріальний закон та дотримана процедура передбачена ЦПК України.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, а тому колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ч. 1 ст. 308, ст. 313, п. 1 ч. 1 ст. 314, ст.ст. 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 10 квітня 2014 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий: А.В. Ніткевич

Судді: Ю.Р. Мікуш

ОСОБА_8