Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

06 жовтня 2014 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Куштана Б.П., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Савариної Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 05 грудня 2013 року в справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Кредитні ініціативи до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 де третьою особою без самостійних вимог є Публічне акціонерне товариство Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2013 року ТзОВ Кредитні ініціативи звернулось в суд із вищенаведеним позовом та як на підставу своїх вимог посилалось на наступне. 17.12.2012 року з ПАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк було укладено Договір відступлення права вимоги за Кредитним договором №212 від 26.02.2007 року, який раніше було укладено між ЗАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк та ОСОБА_2 на суму 9833 долари США, та за Договором поруки №212/212 від 26.02.2007 року укладеного між ЗАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк та ОСОБА_1. У порушення умов Кредитного договору, ОСОБА_2 свої зобовязання належним чином не виконує, що призвело до утворення заборгованості на загальну суму 84987,89 гривень. За невиконання вимог позичальником коштів, відповідальність також лягає на поручителя, а тому несуть солідарну відповідальність перед позикодавцем. За цих обставин, ТзОВ Кредитні ініціативи як новий кредитор і просило задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 05 грудня 2013 року позов задоволено частково та солідарно стягнуто заборгованість за кредитом, а в стягненні відсотків за користування кредитом, відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

Заперечуючи рішення суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просила апеляційну інстанцію скасувати рішення суду в частині солідарних вимог до поручителя, ухваливши нове рішення про відмову в позові. При цьому посилалась на те, що рішення суду не відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права, а тому є неправосудним.

В апеляційній інстанції представник апелянтів в особі адвоката ОСОБА_3, що діє на підставі договору підтримав, доводи апеляційних скарг та просив задовольнити таку з наведених у ній підстав.

Представник позивача в особі ОСОБА_4 заперечив, доводи апеляційної скарги, оскільки рішення суду відповідає вимогам норм матеріального права. А тому, вимоги скарг є безпідставними.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, пояснення сторін та обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального й процесуального права при винесенні оспорюваного судового рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню, за наступних мотивів.

Відповідно до вимог статей 212 -214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним рішення є тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й, всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, а висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності й підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам закону ухвалене в справі рішення суду не відповідає.

За правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

А виходячи з положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Перевіряючи підставність доводів апеляційної скарги, колегія суддів виходить із наступного.

У звязку з порукою ОСОБА_1 перед ЗАТ Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк за виконання ОСОБА_2 свого обовязку по кредитному договору, укладено 26.02.2007 року Договір поруки № 212/212, а.с. 11.

Як зазначено в пункті 5.2. цього Договору поруки, останній діє до повного погашення зобовязання за Кредитним договором у забезпечення якого надано поруку. Тобто, не встановлено конкретного строку припинення поруки чи терміну дії такої.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

На підставі ч. 1 ст. 252, ч. 1 ст. 253 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями, годинами. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

А відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя.

Як зазначено в п.2.3. Кредитного договору № 212 від 26.02.2007 року, сторони встановили, що кінцевим терміном повернення кредиту та відсотків за ним є 25.02.2014 року. Але поряд із цим сторони встановили й строк виконання ОСОБА_2 окремих зобовязань, зокрема, погашення кредиту та відсотків за ним, щомісячно у відповідності до встановленого Графіку (Додаток №1), п.2.4. цього Кредитного договору.

Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно із ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку.

Відповідно до Розрахунку заборгованості за кредитним договором станом на 01.12.2013 року, ОСОБА_2 припинив здійснювати платежі по тілу кредиту з 01.12.2008 року, а по відсоткам за користування кредитом з 01.06.2011 року, Т.2. а.с. 2-3.

З позовом до суду про солідарне стягнення, позивач звернувся тільки аж через 2 року після припинення сплати ОСОБА_2 і відсотків за користування кредитом.

Таким чином, слід дійти висновку про те, що в разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу.

Оскільки, позивач предявив вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги із приводу того, що ТзОВ Кредитні ініціативи не набуло прав нового кредитора. То такі спростовуються Договором відступлення прав вимоги від 17.12.2012 року, витягом із реєстру позичальників (Додаток №1) до договору відступлення прав вимоги від 17.12.2012 року; повідомленням про заміну Кредитора в зобовязанні від 20.12.12 року й 07.08.2013 року.

Таким чином, ухвалене судом першої інстанції судове рішення не можна визнати законним у цілому, а тому підлягає скасуванню в частині вимог щодо солідарного стягнення заборгованості із ОСОБА_1 на підставі ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення суду про відмову в позові до ОСОБА_1.

На підставі вимог ч. 1 ст. 88 ЦПК України на користь ОСОБА_1 слід стягнути із ТзОВ Кредитні ініціативи судовий збір у сумі 424,94 гривень, Т.1. а.с. 197, 219.

Зважуючи на вищезазначене та керуючись вимогами статей 10, 11, 60, 212, 309, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

р і ш и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1, задовольнити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 05 грудня 2013 року, скасувати в частині вимог до ОСОБА_1 та ухвали нове рішення про часткове задоволення позову.

У позові Товариства з обмеженою відповідальністю Кредитні ініціативи до ОСОБА_1 про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором, відмовити.

У решті вимог, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Кредитні ініціативи на користь ОСОБА_1 424,94 гривень судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Головуючий : ___________________ Судді : ____________________

____________________