У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 березня 2014 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Кузнєцова В.О.,

суддів: Ізмайлової Т.Л., Мостової Г.І.,

Наумчука М.І., Олійник А.С.,

розглянувши в судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа: орган опіки та піклування Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради, про визначення місця проживання дитини, за касаційною скаргою ОСОБА_4 на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У липні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з указаним позовом, просив визначити місце проживання малолітньої дочки з ним.

Позовні вимоги мотивував тим, що з 2006 року до 2010 року проживав із ОСОБА_4 однією сім'єю без реєстрації шлюбу, сторони мають дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

Після припинення спільного проживання із відповідачем він добровільно надавав допомогу на утримання дочки, бере участь у її вихованні.

Відповідач не може надати дитині необхідне забезпечення та виховання.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2013 року позов задоволено частково. Визначено місце проживання малолітньої дочки ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1: перший та третій тиждень місяця - з батьком ОСОБА_3, другий та четвертий тиждень місяця - з матір'ю ОСОБА_4 В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання про розподіл судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2014 року рішення суду першої інстанції скасовано та визначено місце проживання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, з батьком ОСОБА_3

У касаційній скарзі ОСОБА_4 просить скасувати рішення апеляційного суду, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

Обговоривши доводи касаційної скарги, перевіривши матеріали справи, колегія суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.

Відповідно до ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами встановлено, що з 2006 року до 2010 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, мають дочку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1.

ОСОБА_4 має синів: ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, яких усиновлено ОСОБА_3

Відповідно до висновку органу опіки та піклування Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради від 15 листопада 2013 року № 5-38-364 визначено місце проживання ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, наступним чином: перший та третій тиждень місяця - з батьком ОСОБА_3, другий та четвертий тиждень - з матір'ю ОСОБА_4

Згідно із актом обстеження умов від 22 жовтня 2013 року квартира АДРЕСА_1, в якій проживає мати з дочкою ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, та сином ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, складається із однієї кімнати площею 24 кв. м.; для проживання, навчання та розвитку ОСОБА_5 створені належні умови, є двоповерхове ліжко, письмовий стіл, комп'ютер, книги, іграшки та інше (а.с. 215).

Відповідно до довідки комунального підприємства «Житлово-експлуатаційне підприємство № 8» Дніпропетровської міської ради від 7 листопада 2013 року № 2509 у зазначеній квартирі проживають чотири особи: ОСОБА_4, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 (а.с. 50).

Задовольняючи частково позов ОСОБА_3 та визначаючи місце проживання малолітньої ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, перший та третій тиждень місяця - з батьком ОСОБА_3, а другий та четвертий тиждень місяця - з матір'ю ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив із того, що кожен із батьків має самостійний дохід, бере участь у вихованні дитини та має належні умови для її проживання.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та визначаючи місце проживання дитини з батьком, апеляційний суд виходив із того, що ОСОБА_4 не може приділяти належну увагу дитині, а при укладенні договору оренди житла зобов'язувалась, що у ньому будуть проживати не більше двох осіб.

Із висновками судів першої та апеляційної інстанції погодитися не можна з огляду на таке.

Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року ( далі -Конвенція), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини.

Згідно із ст. 9 Конвенції держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.

Відповідно до ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно із ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

Разом із тим, ч. 2 ст. 161 СК України визначено, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.

Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини.

Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Дійшовши висновку про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_5 з батьком ОСОБА_3, апеляційний суд виходив із того, що мати дитини ОСОБА_4 не може пояснити, де буде проживати її малолітня дочка, оскільки договором оренди квартири передбачено можливість проживання у ній двох осіб -ОСОБА_4 та її старшого сина.

Ухвалюючи рішення, апеляційний суд дійшов помилкового висновку про те, що кращі матеріально-побутові умови життя позивача є достатньою підставою для визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком.

Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Вирішуючи спір, апеляційний суд у порушення ст. ст. 303, 316 ЦПК України не перевірив належним чином доводи апеляційної скарги ОСОБА_4 та їх не спростував, не взяв до уваги малолітній вік ОСОБА_5, не дав оцінку доказам у справі у їх сукупності, не мотивував, які виняткові обставини дають підстави визначити місце проживання малолітньої дитини з батьком.

Не можна також погодитися і з висновком суду першої інстанції з таких підстав.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції не дав належної оцінки висновку органу опіки та піклування, не з'ясував, чи цей висновок відповідає інтересам дитини, належним чином не встановив обставин справи та не перевірив доводи і заперечення сторін.

Оскільки допущені судами порушення норм матеріального та процесуального права призвели до передчасного висновку про визначення місця проживання дитини і унеможливили встановлення фактичних обставин, що мають значення для її правильного вирішення справи, судові рішення судів першої та апеляційної інстанції підлягають скасуванню із направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції відповідно до ст. 338 ЦПК України.

Керуючись статтями 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 19 листопада 2013 року та рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 лютого 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.О. Кузнєцов

Судді: Т.Л. Ізмайлова

Г.І. Мостова

М.І. Наумчук

А.С. Олійник