Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

22 грудня 2014 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Ігнатюка Б.Ю., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Савариної Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Іршавського районного суду від 04 листопада 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про збільшення розміру аліментів, -

в с т а н о в и л а :

У жовтні 2014 року ОСОБА_3 звернулась в суд із вищенаведеним позовом та як на підставу своїх вимог посилалась на те, що рішенням Іршавського районного суду від 20.07.2010 року стягнуто з ОСОБА_1 на утримання доньки ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 350 гривень. Зазначена сума є надзвичайно малою, та утримувати доньку, ученицю 3 класу дуже складно. Коли постійної роботи не має й матеріально в достатній мірі забезпечити не спроможна дитину. На підставі наведеного і просила збільшити розмір стягуваних з ОСОБА_1 аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 800 грн., щомісячно.

Рішенням Іршавського районного суду від 04 листопада 2014 року, позов задоволено частково.

ОСОБА_1 подав на рішення суду, апеляційну скаргу в якій клопоче перед апеляційною інстанцією стосовно його скасування та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову. Мотивує свої вимоги тим, що судом необґрунтовано збільшено розмір аліментів. А звідси, рішення суду не відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права.

Апелянт ОСОБА_1 та позивачка ОСОБА_3 в судове засідання не зявились, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином, але заяв про відкладення розгляду справи суду не надали. А звідси, виходячи з вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати скаргу в їх відсутності.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального й процесуального права при винесенні оспорюваного судового рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до вимог статей 212 -214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й, всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається, рішення в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, а висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності й підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте, зазначеним вимогам, рішення суду першої інстанції не відповідає, що є підставою для зміни рішення суду.

Відповідно до частин 1 і 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей, і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Як передбачено ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом збільшено за рішенням суду за позовом одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення здоров'я та в інших випадках, передбачених цим Кодексом.

За правилами ст. 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Зазначена норма передбачає, що обовязок утримувати дитину є рівною мірою обовязком як матері, так і батька. Та являється при цьому особистим, індивідуальним обовязком, і не залежить, ні від віку батьків, чи їх фізичного стану, а ні від матеріального становища.

За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України).

Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення.

Заявляючи вимогу про збільшення розміру аліментів у твердій грошовій сумі ОСОБА_3 зазначала, що сплачувані аліменти є занадто мізерними, а її матеріальне становище погіршилось, так-як не може знайти постійного місця роботи, а витрати на доньку яка є ученицею збільшились та, і мінімальний прожитковий мінімум збільшився на одну людину. А ОСОБА_1 у свою чергу зазначав, що дохід має тільки в звязку з отриманням пенсії по інвалідності, часто хворіє й вимушений значні кошти витрачати на лікування, та через це не може сплачувати збільшені аліменти.

Станом на 01.10.2014 року встановлено прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі 1286 гривень для дитини віком від 6 до 18 років.

Даним мінімальним розміром прожиткового мінімуму на одну особу, держава визнає право кожної дитини на той мінімальний рівень забезпечення життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального й соціального розвитку дитини. А батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Для повноцінного розвитку доньки сторін, остання потребує значних витрат на харчування, одяг, взуття, засоби гігієни та іграшки. Але у всякому випадку такі витрати сторін на утримання дитини не повинні бути меншими за мінімальний прожитковий мінімум.

У матеріалах справи наявна довідка від 20.10.2014 року за № 909 Управління соціального захисту населення з якої вбачається, що ОСОБА_1 отримує державну соціальну допомогу по інвалідності 3 групи в розмірі 949,00 гривень, а.с. 12.

Інших доказів того, що апелянт має ще якісь доходи, які б дозволяли йому сплачувати збільшені аліменти в розмірі 800 гривень як того вимагає позивачка, матеріали справи не містять.

Та, не дивлячись на це, ОСОБА_1 повинен забезпечити своїй доньці мінімальний прожитковий мінімуму в частині, яка припадає на одного з батьків дитини. Виходячи з даної вимоги законодавства, колегія суддів схиляється до думки, що розмір аліментів можливо збільшити до суми 475 гривень, яка буде становити половину від суми отримуваної державної соціальної допомоги по інвалідності. Хоча даний розмір збільшених аліментів і не становить ту частину мінімального прожиткового мінімуму, яка припадає на одного з батьків дитини, але не дивлячись на це, такий буде відповідати тому матеріальному стану, який має ОСОБА_1.

Інших обставин, які б мали істотне значення для визначення іншого розміру аліментів у твердій грошовій сумі, колегією суддів не встановлено. Так-як це тоді не буде забезпечувати дитині той необхідний мінімум за відсутності якого фізіологічно не змогла б розвиватись та отримати мінімальний рівень життя.

Не може бути взятим до уваги й твердження про те, що мати апелянта є інвалідом, а тому потребує його матеріальної допомоги. Оскільки, така отримує державну допомогу по інвалідності, а звідси не перебуває на утриманні відповідача, і дана обставина не дає підстав для виплати аліментів на утримання доньки менше розміру прожиткового мінімуму.

За цих обставин, усунення апелянта від надання доньці достатньої матеріальної допомоги не може являтись перепоною для останнього по невиконанню ним свого обовязку з належного утримання дитини до досягнення нею повноліття. Оскільки, дитина сторін є повністю залежною від надання їй батьками хоча б мінімального матеріального забезпечення.

Аналізуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам норм процесуального й матеріального права, а це у відповідності до вимог п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для зміни рішення суду в частині встановлення збільшеного розміру стягуваних аліментів. Та ухвалення в звязку із цим нового рішення, із частковим задоволенням апеляційної скарги.

Зважуючи на викладене та керуючись вимогами статей 307, 309, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

р і ш и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволити частково.

Рішення Іршавського районного суду від 04 листопада 2014 року, змінити.

Стягувані на підставі рішення Іршавського районного суду від 20 листопада 2010 року з ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, мешканця ІНФОРМАЦІЯ_3 в користь ОСОБА_2, мешканки ІНФОРМАЦІЯ_4 на утримання ОСОБА_4 аліменти в розмірі 350 гривень, збільшити до розміру 475 гривень щомісячної твердої грошової суми до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішення суду законної сили.

Рішення суду в частині розподілу судових витрат, залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Головуючий : ________________ Судді : ________________

________________