29.12.2014 Справа № 2-339/13
РІШЕННЯ

Іменем України

29 грудня 2014 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Скарлат О.І.,

при секретарі Марченко Л.А., Данько В.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на нерухоме майно та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна, звільнення приміщення та вчинення дій,

ВСТАНОВИВ:

Позивач ОСОБА_1 в грудні 2012 року звернулася до суду з даним позовом. посилаючись на те, що 01 липня 2011 року було посвідчено без її згоди та без її участі договір дарування магазину, який розташований за адресою: АДРЕСА_1. Сторонами у зазначеному правочині значаться : дарувальник - ОСОБА_1, обдарований - ОСОБА_2 Позивач зазначає, що вона придбала вказаний магазин на підставі договору купівлі-продажу від 22 вересня 2005 року . Протягом всього часу з моменту набуття у власність магазину, дане приміщення використовується позивачем для здійснення господарської діяльності. Вказує, що жодних дій спрямованих на перехід права власності на зазначений магазин до інших осіб не вчинялося. Договір дарування вказаного магазину позивачем не укладався та таких намірів у позивача не існувало.

На підставі викладеного, позивач просить суд визнати недійсним з моменту укладання договір дарування від 01 липня 2011 року магазину,я кий розташований в АДРЕСА_1 посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрований в реєстрі №2023 та визнати за ОСОБА_1 право власності на приміщення вказаного магазину.

Відповідач ОСОБА_2 в свою чергу звернулася до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_1 про витребування майна, звільнення приміщення та вчинення дій, посилаючись на те, що нею 01 липня 2011 року на підставі договору дарування , посвідченого приватним нотаріусом ОСОБА_3 набуто у власність магазин , який розташований АДРЕСА_1. Даний договір укладався у присутності сторін ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Однак з моменту набуття вказаного магазину відповідачем ОСОБА_1 ігноруються всі прохання про його звільнення. Відповідач ОСОБА_1 продовжує використовувати приміщення магазину , який їй не належить у своїй господарській діяльності, таким чином незаконно їм володіє та використовує.

На підставі вищевикладеного, позивач ОСОБА_2 просить витребувати у ОСОБА_1 нежитлове приміщення - магазин, що знаходиться в АДРЕСА_1 , зобов'язати ОСОБА_1 усунути перешкоди ОСОБА_2 в користуванні вказаним приміщенням магазину шляхом його звільнення, виселити з вказаного приміщення магазину, та зобов'язати вчинити дії щодо усунення перешкоди в користуванні приміщенням магазину шляхом його звільнення та внесення відповідних змін до ЄРДПОУ та Статуту ПП «Дніпро-Еліт» в частині зміни місце знаходження юридичної особи на іншу адресу, стягнути судові витрати.

Позивач за первісним позовом та її представники в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримали, пояснила, що вона перебувала у дружніх стосунках з приватним нотаріусом ОСОБА_3, якою був посвідчений спірний договір дарування. Зазначила, що вона підписала чистий бланк договору дарування , оскільки нею вчинялися протягом останніх років декілька правочинів, під час підписання бланку вона не знала, що підписує бланк договору дарування спірного магазину, обдаровувану ОСОБА_2 вона ніколи не бачила та її не знає. Крім того, вона зазначила, що жодних документів для вчинення спірного правочину нотаріусу не подавала, наміру укладати договір дарування незнайомій особі у неї не було, а тому просить задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, в зустрічному позові ОСОБА_2 просить відмовити , пояснила, що вона на даний час не використовує спірний магазин, там відсутні її речі та відповідачем ОСОБА_2 змінені замки.

Представник відповідача за первісним позовом ОСОБА_4 позовні вимоги ОСОБА_1 не визнав, надавши письмові пояснення позивача, пояснивши, що оспорюваний договір дарування був укладений в присутності обох сторін, з дотриманням вимог закону, після укладання вказаного правочину, ОСОБА_1 їй передала технічний паспорт на вказане приміщення , а тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, а зустрічний позов задовольнити в повному обсязі.

Вислухавши у судовому засіданні, пояснення позивача та її представників, представника відповідача , дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, прийшов до наступного.

Судом встановлено, що відповідно до договору дарування магазину від 01 липня 2011 року посвідченого приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу Київської області ОСОБА_3 та зареєстрованого в реєстрі за № 2023, ОСОБА_1 подарувала ОСОБА_2 магазин, що знаходиться на земельній ділянці площею 0,1560 га, кадастровий номер 01 250 0151 за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.88 том1).

Відповідно до договору дарування ОСОБА_2 набула право власності на магазин з моменту прийняття дарунку та проведення реєстрації прав на вказаний магазин, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 15.03.2012 року (а.с.210 том1).

Відповідно до п.8 вказаного договору , вимоги законодавства щодо змісту , значення й правових наслідків правочину , що укладається сторонами, їм роз'яснено нотаріусом.

Відповідно до п.9 договору, сторони підтверджують, що цей правочин не є фіктивним чи удаваним, тобто не є таким , що передбачено ст.ст.234, 235 ЦК України.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1 та 2 ст. 717; ч. 1 ст. 718; ч. 2 ст. 719; ч.ч. 1 та 4 ст. 722; ч.ч. 1, 2, 3, 5 ст. 727 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Як зазначив Пленум Верховного Суду України в п.7 Постанови №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Тому в кожній справі про визнання правочину недійсним суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме у разі якщо: зміст правочину суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчинила правочин, не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину не було вільним і не відповідало його внутрішній волі; укладений правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, вчинений батьками (усиновлювачами), суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Наявність наведених вище підстав для визнання правочинів недійсними в межах судового розгляду справи не встановлено.

Крім того, згідно з ЦК України, особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду з вимогами про визнання правочину недійсним, вказавши конкретну підставу для визнання його недійсним (ст.ст.215-235 ЦК України).

Згідно з вимогами ст.16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач в силу ст.10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину.

У відповідності до ч. 3 ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Статтею 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Стаття 58 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Позивач в обґрунтування позову посилається на те, що правочин укладено у відсутності вільного волевиявлення зі сторони позивача та відповідність даного волевиявлення внутрішній волі позивача , в зв'язку з чим вважає, що є підстави для визнання його недійсним.

При вирішенні даної справи суд виходить із того, що твердження позивача про те, що вона не мала намір укладати договір дарування магазину , підписуючи чистий бланк, не знаючи його змісту, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні і позивачем не надано доказів на підтвердження неправомірних дій нотаріуса при посвідченні договору дарування, укладеного між сторонами.

Дані покази позивача не підтверджуються матеріалами справи, зокрема інвентаризаційної справи на зазначений магазин, де на а.с.202-203 том1 є замовлення та договір про надання послуг Вишгородським БТІ від 30.06.2011 року про проведення технічної інвентаризації для відчуження , яке заповнювала позивач ОСОБА_1, на а.с.207 том 1 є договір про надання послуг Вишгородським БТІ від 30.06.2011 року на видачу витягу з реєстру нерухомих прав для відчуження , яке заповнювала та проставлений підпис позивача ОСОБА_1

Крім того, не знайшли підтвердження в суді твердження позивача про те, що позивач підписала чистий бланк договору та не знала , що вона відчужує нерухоме майно, а саме магазин, оскільки такі обставини в суді не доведені та спростовуються матеріалами справи, зокрема, витягом з книги реєстрації вчинення нотаріальних дій за 01.07.2011 рік., в якому був здійснений запис №2023 реєстрації вчинення договору дарування нежитлового приміщення, де проставлені підписи як і ОСОБА_5, так і ОСОБА_2

Враховуючи зазначене вище, позивач всупереч зазначених положень Закону не довів обставини, на які посилався, як на підставу своїх вимог про визнання договору дарування як такого, що вчинений у відсутність вільного волевиявлення зі сторони позивача недійсним і застосування наслідків його недійсності, а відтак правові підстави для задоволення позову ОСОБА_1 відсутні.

Відповідно до ст 387.ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним.

Згідно п.19 Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення ст. 387 УК України суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред'явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений.

Відповідно до листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 року №24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» до умов пред'явлення індикаційного позову належить майно, яке має бути індивідуально визначеним.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

На думку суду, оскільки в судовому засіданні не встановлено, що відповідач за зустрічним позовом ОСОБА_1 незаконно володіє та користується вказаним майном - нежитловим приміщенням - магазином, позовні вимоги не можна визнати такими, що підлягають задоволенню в цій частині.

Позивачем за зустрічним позовом всупереч ст.60 ЦПК України не надано суду доказів того, що ОСОБА_1 користується на даний час спірним приміщенням - магазином та здійснює господарську діяльність. В судовому засіданні представник позивача за зустрічним позовом пояснив, що власником магазину ОСОБА_2 змінені замки в приміщенні магазину.

Твердження представника позивача за зустрічним позовом , що відповідач ОСОБА_1 чинить перешкоди ОСОБА_2 у користуванні та володінні її майном, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Не підлягають задоволенню і інші позовні вимоги, як такі що не відповідають ст. 16 ЦК України (щодо звільнення приміщення), та суперечать вимогам закону, оскільки нормами існуючого законодавства не передбачено можливості виселення з нежитлових приміщень.

Беручи до уваги всі вище перераховані обставини суд не вбачає жодних підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2 та вважає за доцільне в задоволенні позову відмовити.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст.60,212-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним договору дарування та визнання права власності на нерухоме майно - відмовити в повному обсязі.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про витребування майна, звільнення приміщення та вчинення дій - відмовити в повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення.

Суддя О.І.Скарлат