24.12.2014 Єдиний унікальний номер 205/3590/13-ц
Справа № 2/205/3769/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Залімської Н.В.,

при секретарі Кравцову С.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Дніпропетровська цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3, про визнання договору дарування недійсним, скасування права власності та поновлення державної реєстрації права власності, суд -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2013 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 19 вересня 2009 року він за договором дарування подарував ОСОБА_2 належну йому квартиру АДРЕСА_1. Зазначав, що з 2001 року він проживав у вказаній квартирі однією сім'єю із ОСОБА_5, матір'ю ОСОБА_2 На прохання ОСОБА_5 він взяв споживчий кредит у банку, який вона обіцяла сплачувати, але згодом дізнався, що ОСОБА_5 цей кредит не сплачувала; натомість, він довідався про існування ще одного кредиту, укладеного на його ім'я. Через несплату сума кредитної заборгованості значно зросла і для її погашення ОСОБА_5 та її мати, ОСОБА_6, запропонували йому подарувати квартиру відповідачці ОСОБА_2, запевнивши його, що він продовжуватиме в ній проживати та залишатиметься її власником. 28 жовтня 2010 року ОСОБА_5 померла. З лютого по червень 2012 року він знаходився на стаціонарному лікуванні у протитуберкульозному диспансері м. Дніпропетровська, а після закінчення лікування він виявив, що ОСОБА_6 замінила двері та замки у квартирі, також вона перешкоджала йому потрапити до квартири. Вважає, що вищезазначений договір дарування було укладено ним під впливом обману з боку ОСОБА_5 та її матері, ОСОБА_6 У зв'язку з цим позивач просив суд визнати недійсним договір дарування квартири від 19 вересня 2009 року, укладений між ним та ОСОБА_2 на підставі ст. 230 ЦК України.

Відповідачка ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні. Надала письмові заперечення на позовну заяву в яких зазначила, що на підставі договору дарування від 19.09.2009 року їй належить квартира АДРЕСА_1. Ні вона (ОСОБА_2), ні ОСОБА_6 не пропонували позивачу укласти договір дарування. Спірний договір був укладений за ініціативою позивача ОСОБА_1, оскільки після смерті його матері ОСОБА_7 18.04.2008 року він вперше замислився, що має величезні борги за комунальні послуги квартири, але не має постійної роботи та заробітку. Щоб отримати свідоцтво про право власності на квартиру необхідно було здійснити переоформлення, яке також коштувало грошей. ОСОБА_1 отримував постійно допомогу та підтримку від неї та ОСОБА_6, оскільки спільно мешкав з її матір'ю ОСОБА_5, у зв'язку з чим, на її думку, він і вирішив укласти договір дарування. На цей час ОСОБА_1 веде аморальний спосіб життя, ніде не працює, створив у квартирі притон, створює антисанітарні умови через що постійно скаржаться сусіди, не реагує на зауваження та прохання сусідів.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 4 грудня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2014 року, позов ОСОБА_1 задоволено частково. Визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений 19 вересня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.

У касаційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просила скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про відмову у позові.

21 травня 2014 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи скарги та перевіривши матеріали справи ухвалила рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 4 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 січня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

06 жовтня 2014 року від ОСОБА_2 до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська надійшла заява про вжиття заходів забезпечення позову у цивільній справі шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно. 27 жовтня 2014 року ухвалою суду заяву ОСОБА_2 задоволено та накладено арешт на кв. АДРЕСА_1.

Позивач у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином в порядку ч. 9 ст. 74 ЦПК України через оголошення у пресі. Про причини своєї неявки суд не повідомив. Письмових заяв від нього не надходило.

Представник відповідача за договором про надання правової допомоги надала суду заяву з проханням розглядати справу без його участі, позовні вимоги не визнає та просить відмовити у задоволенні позовної заяви.

Треті особи у судове засідання не з'явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлялися належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомили. Письмових заяв від них не надходило.

Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У відповідності з ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

На підставі ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судом встановлено, що19 вересня 2009 року між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 укладено договір дарування яким ОСОБА_1 подарував належну йому квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_2 Договір посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстровано в реєстрі за № 3936 (а.с33-34).

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, право власності ОСОБА_2 на спірну квартиру зареєстровано 19 жовтня 2009 року в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради (а.с.35).

22 березня 2012 року ОСОБА_2 надала ОСОБА_6 довіреність на продаж належної їй квартири АДРЕСА_1, якою уповноважила ОСОБА_6 продати спірну квартиру за ціну та на умовах згідно її розсуду (а.с.26).

15 вересня 2013 року відповідачка ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з ОСОБА_8 у зв'язку з чим її прізвище змінено на «ОСОБА_2» (а.с.44).

Матеріалами справи встановлено, що 04 лютого 2006 року позивач ОСОБА_1 придбав два мобільних телефони: Samsung X 460 flamingo red, вартістю 564,25 грн. та Siemens CXV 70 volkano black, вартістю 621,75 грн., на загальну суму 1423,20 грн. (а.с.48).

Для придбання зазначених мобільних телефонів позивач ОСОБА_1 04.02.2006 року уклав з ЗАТ «Альфа-Банк» кредитний договір № 400061635 відповідно до якого отримав позику в сумі 1581,33 грн. та зобов'язався повернути позику та проценти за користування кредитом в розмірі 12 % річних (а.с.52-53).

Матеріалами справи встановлено, що ТОВ «Кредит Колекшн Груп» здійснювалося детективне розслідування з метою пошуку, збирання та фіксації інформації щодо ОСОБА_1, його рухомого та нерухомого майна, у зв'язку із наявність заборгованості по кредитному договору № 400061635 від 04.02.2006 року в сумі 11822,92 грн., про що ОСОБА_1 направлялася відповідна вимога про сплату боргу або укладання угоди про реструктуризацію бору (а.с.56).

12.03.2012 року ОСОБА_1 та ТОВ «Кредит Колекшн Груп» уклали угоду розстрочки та списання № 2235705 відповідно до якої ОСОБА_1 визнав свій борг перед ТОВ «Кредит Колекшн Груп» в сумі 11822,92 грн. за кредитним договором № 400061635 та зобов'язався погасити заборгованість в сумі 2601,04 грн., взамін на часткову відмову ТОВ «Кредит Колекшн Груп» від частини заборгованості на суму 9221,88 грн. (а.с.54).

Як вбачається з довідки від 12.04.2013 року № 541527 ОСОБА_1 24.10.2007 року уклав з ПАТ КБ «Приват Банк» кредитну угоду № DNABRX10620024 (UAH) на отримання кредиту в сумі 1759,60 грн. і станом на 12.04.2013 року його заборгованість складає 17551,96 грн (а.с.49).

Відповідно до довідки ОКЗ «Протитуберкульозний диспансер м. Дніпропетровська» від 04.03.2013 року ОСОБА_1 проходи лікування у зазначеному лікувальному закладі в період з 29.02.2012 року по 20.06.2012 року з діагнозом РТБ обох легень (а.с.51).

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 215 підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 і 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 ЦК України.

Звертаючись з позовом, ОСОБА_1 посилався на те, що при укладенні спірного договору дарування ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ввели його в оману.

Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Оскільки під обманом слід розрізняти введення в оману однією стороною правочину іншу сторону з метою вчинення правочину, то суду слід визначитись, чи підлягають застосуванню положення ст. 230 ЦК України щодо односторонніх правочинів, яким, як правило, є договір дарування.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відтак, саме позивач, має довести, що він діяв під впливом обману, істотність значення обставин і сам факт обману, а посилання позивача на мотиви вчинення правочину (бажання уникнути цивільно-правової відповідальності за невиконання кредитних зобов'язань не має істотного значення).

Крім того, згідно з вимогами ч. 4 ст. 60, ст. ст. 57, 212 ЦПК України рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях, а всі докази оцінюються у сукупності і жоден з них не має для суду наперед встановленого значення. При цьому, відхиляючи одні докази і беручи за основу інші, суд має дати оцінку підстав для цього.

Суд зауважує, що позивачем не надано достатніх доказів, що саме відповідач ввела його в оману при укладенні спірного договору дарування. Роблячи такий висновок суд бере до уваги те, що у касаційної скарзі відповідачкою додано рішення виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради від 27 червня 2008 року № 486, яким на прохання ОСОБА_1 йому надано дозвіл на дарування неповнолітній ОСОБА_2 належну йому ? частину квартири АДРЕСА_1 (а.с.187-188). Отже, більше ніж за рік до укладення спірного договору дарування позивач звертався до районної ради із проханням надати дозвіл на його укладення, відтак, його посилання на те, що його було введено в оману, а договір він уклав через наявність кредитної заборгованості, є недоведеними.

Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції дійшов до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не обґрунтовані, не законні, а, отже, не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позовні вимоги не підлягають задоволенню судові витрати не відшкодовуються.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 15-16, 203, 215, 236, 626 ЦК України, ст. 21 КЗпП України, ст. ст. 10-11, 59-60, 88, ч. 2 ст. 197, ст. ст. 174, 212, 213-215, 218 ЦПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_3, про визнання договору дарування недійсним, скасування права власності та поновлення державної реєстрації права власності - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Н.В. Залімська