У Х В А Л А

Іменем України

16 січня 2014 року м. Ужгород

Судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - Власова С.0.,

суддів- Дроботі В.В., ОСОБА_1

при секретарі - Чучка Н.В.,

з участю: апелянта-Даниловської Г.І. та її представника-Микульця Н.І.,,

представників відповідача-Малош Т.П., ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30 жовтня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності на квартиру,-

В С Т А Н О В И Л А :

У вересні 2013 року ОСОБА_3 предявила до ОСОБА_4 позов про визнання правочину дійсним і визнання за нею права власності на нерухоме майно. Позов мотивовано тим, що в кінці 1998 року між сторонами по справі було досягнуто домовленість про купівлю-продаж однокімнатної квартири №171 в буд.№35/12 по вул. Декабристів в м.Ужгороді, на виконання якої позивач передала відповідачці повну суму вартості квартири. Тобто, при укладені усної угоди ними було погоджено всі істотні умови купівлі-продажу житлового приміщення. Після чого ОСОБА_4 передала ОСОБА_3 ключі і остання з сином вселилась в квартиру. Договір купівлі-продажу нотаріально не посвідчували у звязку із скрутним матеріальним становищем позивача на той час, однак, проживаючи у спірній квартирі вчасно сплачувала всі комунальні платежі. У серпні 2005 року сторони повторно обговорили всі умови договору, в подальшому позивачка їх виконала, а відповідач надала їй нотаріально завірену довіреність для оформлення договору купівлі-продажу, технічний паспорт. Посилаючись на вказані обставини, позивачка просила суд визнати дійсним договір купівлі-продажу квартири №171, що в буд.№35/12 по вул. Декабристів в м. Ужгороді, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та визнати за нею право власності на цю квартиру

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 30 жовтня 2013 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири №171, що в буд.№35/12 по вул. Декабристів в м.Ужгороді та визнання за ОСОБА_3 права власності на квартиру №171, що в буд.№35/12 по вул. Декабристів в м.Ужгороді - відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_5 подали апеляційну скаргу, в якій зазначають, що відмова у задоволенні позову є безпідставною та необґрунтованою, судом неповністю було встановлено всі обставини справи, висновки суду не відповідають обставинам справи. Посилаючись на доводи позовної заяви, а також на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просили оскаржуване рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити із зазначених в позовній заяві мотивів.

ОСОБА_4 подала заперечення на апеляційну скаргу, в яких зазначає, що дійсно мала намір продати квартиру ОСОБА_3, яка у 2005 році передала їй аванс в рахунок відчуження квартири, взамін якого ОСОБА_3 отримала довіреність на продаж квартири. Однак, кінцеві розрахунки так і не були проведені, договір купівлі продажу квартири у встановленому законом порядку не відбувся, а тому просила апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін, оскільки між сторонами не було укладено договору купівлі-продажу квартири.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення сторін та представників сторін, перевіривши матеріали справи, обговоривши підстави апеляційної скарги та заперечення на неї, вважає за необхідне її відхилити з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Матеріалами справи стверджено, що відповідач ОСОБА_4 є співвласником частини квартири №171, що в буд.№35/12 по вул. Декабристів в м. Ужгороді, згідно технічного паспорту на квартиру, що знаходиться у власності (а.с.7).

Згідно довідки №257 від 19.09.2005 року , виданої ОСОБА_4, в кв. №171, що в буд. №35/12 по вул. Декабристів м. Ужгороді та той час ніхто не був зареєстрований (а.с. 10).

Як вбачається з позовної заяви і не заперечувалося сторонами у судовому засіданні, апелянт ОСОБА_3 разом зі своїм сином з 1998 року проживає у кв. №171, що в буд.№35/12 по вул. Декабристів в м. Ужгороді без реєстрації, з дозволу ОСОБА_4

22.08.2005 року ОСОБА_4 лише уповноважила ОСОБА_3 розпоряджатися (продати, обміняти, передати в іпотеку тощо) належною їй частиною квартири №171, що в буд.№35/12 по вул. Декабристів в м.Ужгороді, що стверджується нотаріально посвідченою довіреністю, зареєстрованою в реєстрі №1578, виданою строком на 3 роки, тобто строк такої закінчився 22.08.2008 року (а.с.8), частка в квартирі реалізована не була.

ОСОБА_3 вважає, що вона є належним власником спірної квартири, оскільки передала обумовлену суму коштів вартості квартири ОСОБА_4, з 1998 року, проживає в ній, вчасно сплачує всі комунальні платежі та проводить ремонти.

Однак з таким доводами позивачки колегія не погоджується виходячи з наступного.

Зі змісту ст.41 Конституції України, ст.ст. 11, 319, 328 ЦК України вбачається, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема, з правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або законність набуття права власності не встановлена судом, власник майна має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Суд першої інстанції проаналізувавши відносини, що склалися між сторонами та норми відповідного законодавства, дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Так, згідно положень ст.ст. 237, 244, 245 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами, ґрунтується на договорі та визначає правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобовязана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє, тобто вказаний документ жодним чином не підтверджує наявність чи відсутність у особи права власності на певне майно.

Згідно ст.657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу квартири укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, чого сторонами у справі вчинено не було. Цю обставину сторони у суді не заперечували.

В матеріалах справи відсутні будь які письмові докази, які б підтверджували проведення розрахунку позивачки з відповідачкою в рахунок укладення між ними договору купівлі-продажу квартири.

Факт укладення такого договору заперечується стороною відповідача у справі.

Позивачка предявляючи вимогу до відповідача про визнання в судовому порядку дійсним договору купівлі - продажу квартири не зазначила у позовній заяві точний день, місяць, рік, місце укладення та ціну договору, тобто не зазначила істотних умов договору (а.с.2-4).

В суді апеляційної інстанції позивачка та її представник також не змогли назвати точної дати укладення з відповідачем договору купівлі продажу спірної квартири.

Що стосується факту проживання та оплати позивачкою комунальних послуг то такий сам по собі жодним чином не доводить факту укладення між сторонами договору купівлі-продажу квартири.

Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачка у суді належними допустимими доказами не довела ті обставини, на які вона посилалася у позові як на підставу своїх вимог і заперечень, а саме, що у відповідності до вимог чинного законодавства між нею та відповідачем укладався договір купівлі продажу квартири, та що за нею слід визнати право власності на спірну квартиру.

Згідно вимог ст. 303 ч.1 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст.ст.304, п.1 ч.1 ст.307, ч.1 308, 313, п.1 ч.1 ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України судова колегія судової палати ,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30 жовтня 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий:

Судді :