Дата документу Справа №
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/778/4946/14 Головуючий у 1-й інстанції: Махіборода Н.О.
Суддя-доповідач: Трофимова Д.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 грудня 2014 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Запорізької області у складі:

Головуючого: Крилової О.В.

Суддів: Трофимової Д.А.

Дзярука О.П.

При секретарі: Остащенко О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Публічного акціонерного товариства «ОТП Банк», Товариства з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» про захист прав споживача, визнання кредитного договору недійсним,

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2014 року ОСОБА_3 звернулася до суду з вищевказаним позовом, в обґрунтування якого зазначала, що 19.03.2008 року між нею та ЗАТ «ОТП Банк» був укладений договір про надання кредитної лінії № Crl-SМЕ202/148/2008, за умовами якого (п. 2 ч. 1 договору): «Банк встановлює Позичальнику Кредитну лінію, а Позичальник використовує її на наступних умовах: Ліміт Кредитної лінії - 195 000 доларів; Валюта Кредиту - Долари США; Цільове використання Кредиту - споживчі цілі».

ОСОБА_3 вважає вказаний договір недійсним, оскільки його зміст суперечить ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», так, ні перед укладенням договору, ні протягом його дії, Банк не повідомив позивача у письмовій формі про умови надання кредиту, та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування як того вимагає Закон: існуючі форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки; орієнтовна сукупна вартість кредиту й вартість послуги з оформлення кредитного договору (перелік всіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням і поверненням; наприклад, таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення, комісії тощо); варіанти повернення кредиту і його умови; необхідність здійснення оцінки майна й, якщо оцінка необхідна, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків і державні субсидії, на які споживач має право, або вказівка, від кого споживач може одержати докладну інформацію; позитивні й негатив аспекти пропонованих схем кредитування.

Також, ОСОБА_3 посилається і на порушення Банком ст.ст. 10, 15, 18, 19, 21 Закону України «Про захист прав споживачів».

Так, правовий аналіз договору свідчить про порушення принципу рівності сторін договору на шкоду споживачу.

Продукція, що надана позивачу Банком (валютний кредит) є небезпечною для його майнових інтересів, так як є схильною до різких і значних коливань своєї вартості, криє в собі ризик для майна позивача.

Крім цього, позивач зазначає, що вартість кредиту визначено всупереч «Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затвердженим постановою НБУ від 10.05.2007, № 168.

Банк не попередив позивача, що його послуги, зважаючи на їх ціну (вартість), явно не задовольнятимуть інтереси і вимоги позивача, також Банк не попередив і про те, що вартість кредиту може істотно зрости, ніж це очікувалось під час укладення договору.

Позивачу з боку Банку не надано жодної інформації про можливість різкого і значного подорожчання кредиту через зміну курсу долара США до гривні, а також коливання відсоткової ставки, не надано інформацію про вірогідність і наслідки такого подорожчання, що спричинило придбання позивачем продукції (кредиту), яка не має потрібних властивостей, а саме стійкої вартості оплати за кредит.

Крім того, відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними, тобто, це є достатньою підставою для визнання договору недійсним.

Так, в Кредитному договорі (п. 1.10) містяться умови, які регулюють розірвання договору лише в односторонньому порядку, і лише в інтересах та з боку Банку.

Оскільки умови кредитного договору не містять порядку зміни договору який враховував би інтереси споживача (позичальника), взагалі не містить умови про порядок припинення договору, а це є суттєвими умовами, то договір в цілому суперечить п. 8 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг».

Також, умови кредитного договору не дають можливості відстояти свої інтереси у разі не згоди з підняттям відсоткової ставки, що саме по собі є дискримінацією, тобто таким, що всупереч принципу добросовісності, має наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Тобто, Банк в односторонньому порядку даним договором залишив за собою право змінювати процентну ставку.

Порушення вимог законодавства при укладенні кредитного договору, а саме, порушення вимог ст. 525 ЦК України, є підставою для визнання кредитного договору недійсним.

Кредитний договір передбачає тільки відповідальність позичальника. Спірний договір не містить умов або правил, які б регулювали відповідальність Банку: ні за невиконання, ні за неналежне виконання Банком умов договору, це є суттєвою умовою, через що договір в цілому, суперечить п. 9 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та

державне регулювання ринків фінансових послуг»

Посилаючись на зазначені обставини, позивач просила суд визнати недійсним договір про надання кредитної лінії № Crl-SМЕ202/148/2008 від 19.03.2008 року, укладений між ОСОБА_3 та ЗАТ «ОТП Банк».

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши у судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з наступних підстав.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

Відповідно ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Таким чином, судова колегія перевіряє зазначене рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із недоведеності та необґрунтованості позовних вимог. Такий висновок суду першої інстанції відповідає обставинам справи та ґрунтується на доказах, яким дана правильна оцінка.

Суд правильно виходив із того, що зі змісту договору про надання кредитної лінії № Crl-SМЕ202/148/2008 від 19.03.2008р., укладеного між ЗАТ «ОТП Банк» та ОСОБА_3, не вбачається будь-яких порушень закону та не встановлено обставин, які відповідно до положень ст.ст. 203, 205 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Зокрема, ст. 203 ЦК України, в редакції, що діяла на момент укладення кредитного договору, передбачено наступні загальні вимоги:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" .

Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК).

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 19.03.2008р. між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк», та ОСОБА_3 був укладений договір про надання кредитної лінії № Crl-SМЕ202/148/2008, відповідно до якого позивач отримала кредит на суму 195 000 доларів США на споживчі цілі з терміном повернення - до 18.03.2017р.

Згідно з пунктом 3 частини № 1 договору проценти за користування кредитом розраховуються банком на основі плаваючої процентної ставки, що складається з фіксованого відсотка у розмірі 5,4 % річних та FIDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені в банку на строк в 366 днів).

Крім того, відповідно до п. 1.4.1.5 кредитного договору, сторони за договором передбачили можливість зміни процентної плаваючої ставки без укладення додаткових договорів (а.с. 3-8).

Відповідно до розділу 1.10 частини 2 кредитного договору, сторони погодили можливість для Банку вимагати дострокового виконання боргових зобов'язань у випадку порушення позичальником його умов.

Укладений кредитний договір є публічним, тобто його умови є рівними і для інших позичальників, про його умови позичальник був повідомленим до моменту його підписання, тобто мав змогу на свій розсуд погодитись чи не погодитись з запропонованими умовами, скористатись іншою кредитною установою.

23.09.2011р. між ТОВ «ОТП Факторинг Україна» та ПАТ «ОТП Банк» було укладено договори купівлі-продажу кредитного портфелю та про відступлення права вимоги (а.с. 23-29, 30-31).

ОСОБА_3 не належним чином виконувала свої зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим станом на 14.12.2012р. утворилася заборгованість, яка складала 1 860 429,25 грн. Тому, у липні 2013р. ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором (а.с. 21-22).

Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 27.08.2014 року позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_3 на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованість за кредитним договором № Crl-SМЕ202/148/2008 від 19.03.2008р. в сумі 2 338 974,39 грн. та судові витрати в розмірі 3 654 грн. (а.с. 59-60).

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При цьому, істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

При укладенні оспорюваного кредитного договору сторони узгодили всі істотні умови даного правочину та погодилися з ними. Так, з кредитного договору вбачається, що в ньому зазначені сума кредиту, нарахування та сплати відсотків, порядок сплати заборгованості, тощо. Позивач погодилася на отримання кредиту та була ознайомлена з його умовами, що запропоновані Банком. Сторони застережень до договору не висловлювали, підпис позивача на договорі свідчить про його згоду на укладення договору саме на тих умовах, які в ньому зазначені.

Відповідно до ст.ст. 11, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень

Разом з тим, будь-яких доказів, які б підтверджували недодержання на час укладення спірного договору вищенаведених вимог закону, позивачем не надано.

ОСОБА_3 не наведено і переконливих доказів на підтвердження того, що спірний договір не відповідає вимогам ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та є правочином, що здійснений з використанням нечесної підприємницької практики, який є недійсним відповідно до ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів».

Так, абзацом третім частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Частину першу статті 11 доповнено абзацом третім згідно із Законом № 3795-VI від 22.09.2011р., вказана норма набрала чинності 16.10.2011р. та не має зворотної дії у часі. А договір між сторонами укладений 19 березня 2008 року.

Саме по собі зростання курсу іноземної валюти не є підставою для визнання кредитного договору недійсним, зазначене стосується обох сторін договору, й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що, не виконавши умови надання письмово інформації щодо умов кредитного договору, банк порушив вимоги Закону України «Про захист прав споживачів», а тому договір не відповідає вимогам закону, є необґрунтованими на тій підставі, що дана обставина не впливає на чинність правочину, оскільки договір був укладеним, сторони виконували його умови і відповідно до зазначеного договору позивач отримала кредит.

Посилання позивача на недійсність оспорюваного правочину із зазначених нею норм ЦК України, порушення прав, визначених Законом України «Про захист прав споживачів», спростовуються наявними у справі доказами, яким судом першої інстанції дана належна оцінка.

Оспорюваний договір відповідає вимогам законодавства, що встановлені законом для договорів даного виду, позивачем не надано доказів недійсності договору, не встановлено таких і судом апеляційної інстанції.

Таким чином, правильно встановивши фактичні обставини, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

Решта доводів апеляційної скарги висновків суду не спростовують, оскільки є повторенням обставин, якими позивач обґрунтовував свої позовні вимоги, всебічна оцінка яким була дана судом першої інстанції, і зводяться лише до особистої незгоди з висновками суду щодо їх оцінки.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 02 жовтня 2014 року по цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня проголошення.

Головуючий:

Судді: