АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/7883/14 Справа № 205/2822/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Максюта Ж.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2014 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого: Максюти Ж.І.,

суддів : Кочкової Н.О., Чубукова О.П.,

при секретарі: Кулику О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_2 міської ради

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровськ від 20 березня 2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 міської ради, ОСОБА_4, в інтересах неповнолітньої виступає ОСОБА_5, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 державна нотаріальна контора, Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби ОСОБА_6 міського управління юстиції у Дніпропетровській області, Орган опіки та піклування Ленінської районної у місті ОСОБА_2 ради, про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом, -

ВСТАНОВИВ:

В березні 2013 року ОСОБА_3 (далі Позивач) звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 міської ради, ОСОБА_4, в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 державна нотаріальна контора, Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби ОСОБА_6 міського управління юстиції у Дніпропетровській області, Орган опіки та піклування Ленінської районної у місті ОСОБА_2 ради, про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом.

В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 11 травня 2008 року померла ОСОБА_7, про що в Книзі реєстрації смерті 24 травня 2008 року зроблено відповідний актовий запис за № 4217. Позивач зазначає, що 13 вересня 2006 року ОСОБА_7 було складено заповіт, посвідчений приватним нотаріусом ОСОБА_6 міського нотаріального округу за реєстровим № 5509 на імя ОСОБА_3, на все майно ОСОБА_7, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі все те, що їй буде належати на день смерті, а також, на що вона матиме право. Далі позивач зазначає, що ОСОБА_7, ще за життя, а саме у 2006 році стало відомо, що належна їй квартира АДРЕСА_1, була незаконними діями дарована ОСОБА_4 (далі Відповідачу -2). Договір дарування вказаної вище квартири було укладено між ОСОБА_8, який діяв від імені ОСОБА_7 на підставі довіреності, та ОСОБА_5, як законного представника неповнолітньої ОСОБА_4, яка прийняла у дар квартиру. У звязку з вищевикладеним, з жовтня 2006 року по листопад 2012 року в провадженні Ленінського районного суду м. Дніпропетровська перебувала цивільна справа за позовом ОСОБА_7 (з квітня 2009 року ОСОБА_3, як спадкодавця) до ОСОБА_8, ОСОБА_5 про визнання недійсним довіреності та договору дарування. Рішенням суду від 13 листопада 2012 року, яке набрало чинності 26 листопада 2012 року, було визнано недійсним доручення від 29.10.1998 року на імя ОСОБА_8 на право розпорядження квартирою № 127 в будинку № 32 по вул. Братів Трофімових в м. Дніпропетровську, посвідчене приватним нотаріусом ОСОБА_6 міського нотаріального округу ОСОБА_9 за реєстровим № 1495, та визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений ОСОБА_8 від імені ОСОБА_7 з ОСОБА_5, посвідчений 30.06.1999 року приватним нотаріусом ОСОБА_6 міського нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстровим № 1324.

Далі, позивач вказує, що ним, як єдиним спадкоємцем після померлої ОСОБА_7, було подано у шестимісячний строк відповідну заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори та надано рішення суду від 30.11.2012 року. Проте, у видачі свідоцтва про право на спадщину йому, ОСОБА_3, було відмовлено, та листом за вих. № 268/02-14 від 30.01.2013 року надане розяснення стосовно неможливості отримання свідоцтва про право на спадщину у звязку з відсутністю правовстановлюючого документу, та рекомендовано звернутися до суду для визнання права власності на спадкове майно. У звязку з чим позивач змушений звернутися до суду та просити суд, визнати за ним, ОСОБА_3, право власності на квартиру АДРЕСА_1, в порядку спадкування після смерті ОСОБА_7, померлої 11 травня 2008 року.

До початку розгляду справи по суті позивач уточнив свої позовні вимоги, а саме просив суд визнати за ним, ОСОБА_3, право власності на квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 45,6 кв.м., яка складається із двох кімнат житловою площею 27,5 кв.м. (перша 10,4 кв.м., друга 17,1 кв.м), кухні площею 7,6 кв.м., вбиральні 1,1 кв.м., ванної кімнати 2,0 кв.м., коридору 4,6 кв.м., вбудованої шафи 0,5 кв.м. та обладнана лоджією 2,3 кв.м., в порядку спадкування за заповітом після померлої 11 травня 2008 року ОСОБА_7.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровськ від 20 березня 2014 року, позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_6 міської ради, ОСОБА_4, в інтересах неповнолітньої виступає ОСОБА_5, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_2 державна нотаріальна контора, Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби ОСОБА_6 міського управління юстиції у Дніпропетровській області, Орган опіки та піклування Ленінської районної у місті ОСОБА_2 ради, про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом задоволено.

Визнано за ОСОБА_3, право власності на квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 45,6 кв.м., яка складається із двох кімнат житловою площею 27,5 кв.м. (перша 10,4 кв.м., друга 17,1 кв.м), кухні площею 7,6 кв.м., вбиральні 1,1 кв.м., ванної кімнати 2,0 кв.м., коридору 4,6 кв.м., вбудованої шафи 0,5 кв.м. та обладнана лоджією 2,3 кв.м., в порядку спадкування за заповітом після померлої 11 травня 2008 року ОСОБА_7.

Також судом було вирішено питання щодо розподілу судових витрат по справі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 міська рада посилається на неповне зясування судом обставин у справі, у звязку з чим ставить питання про його скасування з прийняттям нового про відмову у задоволенні позовних вимог.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, та було встановлено судом першої інстанції, квартира АДРЕСА_1 належала ОСОБА_7 на підставі договору купівлі продажу нерухомого майна від 14 серпня 1998 року, посвідченого Товарною біржею «Лідер» за № 198.

13 вересня 2006 року приватним нотаріусом ОСОБА_6 міського нотаріального округу ОСОБА_11 був посвідчений заповіт ОСОБА_7, яким вона заповідала все належне їй майно, що буде належати їй на день смерті, позивачеві по справі ОСОБА_3 (а.с.6). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 вересня 2011 року в задоволені позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання вказаного заповіту недійсним було відмовлено. Означене рішення набуло чинності у встановленому законом порядку (а.с. 45 ).

На підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 листопада 2012 року було визнано недійсним доручення від 29.10.1998 року на імя ОСОБА_8 на право розпорядження квартирою № 127 в будинку № 32 по вул. Братів Трофімових в м. Дніпропетровську, посвідчене приватним нотаріусом ОСОБА_6 міського нотаріального округу ОСОБА_9 за реєстровим № 1495, та визнано недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_1, укладений ОСОБА_8 від імені ОСОБА_7 з ОСОБА_5, посвідчений 30.06.1999 року приватним нотаріусом ОСОБА_6 міського нотаріального округу ОСОБА_10 за реєстровим № 1324. Вказане рішення також набуло чинності у встановленому законом порядку (а.с. 9-10).

Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення.

Вказівка закону на нікчемність договору є імперативною (ч. 2 ст. 215 ЦК України) і такий договір (чи його істотна умова) є недійсним з моменту його укладення (ст. 204, ч. 1 ст. 236 ЦК України) незалежно від того, чи виконали сторони його умови.

11 травня 2008 року ОСОБА_7 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 24 травня 2008 року серії 1-КИ № 228970, виданого Відділом реєстрації смерті ОСОБА_6 міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис в Книзі реєстрації смерті № 421 (а.с.5).

Відповідно до вимог статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

У відповідності до вимог частин 1, 3 статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі , із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами , визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, наведений порядок дотримано при посвідченні вказаного заповіту. Укладений заповіт відповідає вимогам Закону, оскільки складений у письмовій формі та посвідчений службовою особою визначеною ст.1251 ЦК України.

За положеннями ст.ст.1268, 1269 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її.

Із урахуванням норм ст. 1296 ЦК України свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством.

Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 30.05.2008р., № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством; за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають; у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Місцевим судом встановлено, що позивач у передбачений законом строк, а саме 02 липня 2008 року подав до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті спадкодавця ОСОБА_7. Судом 1 інстанції також встановлено, що після смерті спадкодавця ОСОБА_7 була заведена спадкова справа № 1005/2008, та перебувала в провадженні Другої ОСОБА_6 державної нотаріальної контори, що підтверджується інформаційною довідкою із спадкового реєстру № 33856802 від 24.04.2013 року. Із матеріалів даної цивільної справи вбачається, що 31 січня 2013 року державним нотаріусом Другої ОСОБА_6 державної нотаріальної контори було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру АДРЕСА_1 після померлої 11 травня 2008 року ОСОБА_7 та рекомендовано звернутись до суду для встановлення права власності на вищевказану квартиру.

Таким чином, з огляду на наведене, ухвалюючи рішення по справі, суд 1 інстанції виходив із того, що за змістом вищевказаних правових норм матеріального закону, спірна квартира АДРЕСА_1 на момент смерті належала на праві власності ОСОБА_7, а відтак входила до відповідної спадкової маси.

Вказані висновки зроблені судом без порушення норм матеріального та процесуального права.

Задовольняючи вимоги позовної заяви, суд 1 інстанції дійшов обгрунтованого висновку, щоу позивача були відсутні інші можливості одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину внаслідок чого його цивільне право підлягає захисту в цивільному порядку.

Вищевказаним також спростовуються доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 міської ради про необґрунтованість підстав для звернення ОСОБА_3 до суду з позовними вимогами про визнання права власності в порядку спадкування за заповітом та наявності інших шляхів для визнання такого права.

За вказаних обставин та вимог чинного законодавства України місцевий суд правомірно визнав за ОСОБА_3, право власності на квартиру АДРЕСА_2, загальною площею 45,6 кв.м., яка складається із двох кімнат житловою площею 27,5 кв.м. (перша 10,4 кв.м., друга 17,1 кв.м), кухні площею 7,6 кв.м., вбиральні 1,1 кв.м., ванної кімнати 2,0 кв.м., коридору 4,6 кв.м., вбудованої шафи 0,5 кв.м. та обладнана лоджією 2,3 кв.м., в порядку спадкування за заповітом після померлої 11 травня 2008 року ОСОБА_7.

Судова колегія апеляційного суду погоджується з вказаними висновками суду 1 інстанції.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 міської ради про помилкове предявлення позову саме до «ОСОБА_6 міської ради», замість «Територіальної громади міста ОСОБА_2 в особі ОСОБА_2 міської ради» не можуть бути прийняті до уваги, оскільки, відповідно до ч.2 ст.308 ЦПК України не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань та до того ж, в останньому абзаці апеляційної скарги апелянт вказує, що ОСОБА_2 міська рада є органом місцевого самоврядування, що представляє територіальну громаду міста ОСОБА_2 та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування визначені Конституцією, Законами України та іншими законодавчими актами.

За таких обставин суд 1 інстанції правильно задовольнив позовні вимоги, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, оскільки, в основному, зводяться до переоцінки доказів по справі, хоча згідно із ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду 1 інстанції.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судом 1 інстанції у досить повному обсязі зясовані права та обов'язки сторін, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі наданих доказів, підстав для виходу за межі апеляційної скарги не вбачається, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 313 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 міської ради відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровськ від 20 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий: _____________Ж.І. Максюта

Судді: _____________ Н.О. Кочкова

_____________О.П. Чубуков