АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________Провадження № 22ц/790/8631/2014 Головуючий 1 інст. - Онупко М.Ю.
Справа № 641/9235/14-ц Доповідач - Кісь П.В.
Категорія: спори, що виникають із трудових правовідносин
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 грудня 2014 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Кіся П.В.,

суддів: - Кружиліної О.А.,

- Макарова Г.О.,

за участю секретаря - Прийміч А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою Державного підприємства «Завод ім. В.О. Малишева» на рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Державного підприємства «Завод ім. В.О. Малишева» про стягнення заробітної плати, -

ВСТАНОВИВ:

05.09.2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вище зазначеним позовом і просив стягнути з державного підприємства «Завод ім. В.О. Малишева» (далі по тексту - ДП «Завод ім. В.О. Малишева») заборгованість по заробітній платі в розмірі 8 167 грн. 73 коп., середній заробіток за весь час прострочи в розмірі 32 078 грн. 40 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 400 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він працював на підприємстві ДП «Завод ім. В.О. Малишева» з 16 серпня 1973 року, а 19.03.2013 року був звільнений за скороченням штатів за ст. 40 п.1 КЗпП України. На день звільнення за підприємством залишився борг невиплаченої заробітної плати у сумі 8 167,73 грн.

Позивач вказував, що неодноразово звертався до адміністрації заводу з проханням виплатити йому заборгованість з заробітної плати, однак отримував відповідь про відсутність коштів та необхідність поцікавитись пізніше. В січні 2014 року на його чергове звернення з розрахункового відділу підприємства повідомили, що належна йому для виплати сума заробітної плати переведена на депонент та коли надійде готівка, то йому буде виплачена заборгованість.

Представник відповідача проти позову заперечував, вказуючи, що в останній робочий день позивача на підприємстві він рано покинув роботу, фактично здійснивши прогул, а тому в день звільнення з ним не розрахувалися, а в грудні 2013 року ОСОБА_3 не з'явився до грошима і вони були переведені на депонент ний рахунок. Вини підприємства в затримці розрахунку не вбачала.

Рішенням Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено частково.

Суд вирішив стягнути з ДП «Завод імені В.О. Малишева» на користь позивач заборгованість з виплати заробітної плати у розмірі 7686,89 гривень і частину суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, а саме - 13 170,40 грн. В іншій частині позовних вимог суд вирішив відмовити.

Позивач рішення суду в частині відмови у позові не оскаржив.

В апеляційній скарзі представник ДП «Завод імені В.О. Малишева» Повелиця Г.В. просить скасувати вказане рішення, вважаючи його незаконним та необґрунтованим, і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позивних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки остаточного розрахунку з підстав недоведеності вини підприємства у затримці розрахунку, а в частині стягнення заборгованої заробітної плати провадження по справі закрити з тих підстав, що підприємство не заперечує проти видачі вказаної суми колишньому працівнику.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що станом на 07.10.2014 року сума заборгованості по заробітній платі ОСОБА_3 складає 7686,89 грн.

30.12.2013 р. підприємство виплачувало зазначені кошти, але позивач не з'явився до каси підприємства та не отримав їх. Як зазначив позивач у своїй позовній заяві, що 30.12.2013 року йому повідомили, що буде виплачуватись заборгованість, але він не дочекався коли йому виплатять заборгованість.

Окрім того, відповідно до п. 1.2 Положення про ведення касових операцій в національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління НБУ № 637 від 15.12.2004р., депонована заробітна плата - це готівкові грошові кошти, отримані підприємствами (підприємцями) для виплат, пов'язаних з оплатою праці, і не виплачені у встановлений строк окремим фізичним особам.

Згідно п. 2.10 Положення підприємства мають право зберігати у своїй касі готівку, одержану в банку для виплат, що належать до фонду оплати праці, а також пенсій, стипендій, дивідендів (доходу), понад установлений ліміт каси протягом трьох робочих днів. Суми готівки, що одержані в банку і не використані за призначенням протягом установлених вище строків, повертаються підприємством до банку не пізніше наступного робочого дня банку або можуть залишатися в його касі (у межах установленого ліміту).

Тобто позивач мав право отримати заробітну плату ще протягом 3 робочих днів, проте дане право було проігноровано.

В останній робочий день 19.03.2013 року позивач не працював. З довідки про проходи ОСОБА_3 на територію підприємства за 19.03.2013 року вбачається, що 19.03.2013 року він зайшов на роботу 07.23 та вийшов 09.06, тобто здійснив прогул, у зв'язку з чим підприємство не мало можливості здійснити остаточний розрахунок з ним з об'єктивних причин.

Представник відповідача погоджується з доводами позивача ОСОБА_3 в тій частині, що він направляв поштою заяву з вимогою про розрахунок, проте повну адресу підприємства не вказав, а тому підприємство його листа не отримувало і він повернувся позивачу.

Також представник відповідача вказує, що загальна сума середнього заробітку, яку присуджена до сплати з підприємства складає 13 170 грн. 40 коп. та є неспівмірною із сумою заборгованості, крім того позивач звільнився з підприємства у березні 2013 року і лише наприкінці 2014 року звернувся до суду з позовом.

Щодо стягнення заборгованості з виплати заробітної плати то підприємство не заперечує проти суми заборгованості і така заборгованість не виплачена у зв'язку з бездіяльністю ОСОБА_3, який не проявив активності з метою отримання заробітної плати, а тому провадження у справі в цій частині підлягає закриттю у зв'язку з відсутністю предмету спору на підставі п.1 ст. 205 ЦПК України.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник ДП «завод ім. В.О. Малишева» - Жаворонкова Г.С. підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити в повному обсязі.

Позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_7 просили відхилити апеляційну скаргу та залишити рішення суду першої інстанції без змін, оскільки воно постановлено з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Представник позивача просила звернути увагу на ту обставину, що її чоловік, позивач ОСОБА_3, близько 30 років пропрацював на заводі ім.Малишева, переніс інфаркт, втратив слух, що при звільненні з ним не розрахувалися, а потім вони неодноразово зверталися до працівників бухгалтерії заводу щодо отримання заробітної плати, однак отримували відповідь про відсутність коштів, необхідність поцікавитися пізніше.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню за таких підстав.

У відповідності до ст.11 та ч.1 ст.303 ЦПК України суд першої інстанції розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог, а апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Як встановлено в суді першої інстанції, підтверджено наявними у справі доказами та не заперечується сторонами, що згідно копії трудової книжки позивач працював на ДП «Завод ім. В.О. Малишева» з 16.08.1973 року по 19.03.2013 рік (а.с. 4-8).

Згідно висновку кардіологічної МСЕК м.Харкова від 15.10.2009 року ОСОБА_3 встановлена 3 група інвалідності безстроково.

Наказом № 53 про припинення трудового договору від 19.03.2013 року ОСОБА_3 було звільнено по скороченню штатів за ст. 40 п.1 КЗпП України.

Остаточний розрахунок при звільненні у день звільнення з позивачем проведено не було, цей факт представником відповідача було підтверджено в судових засіданнях.

Згідно довідки № 1297 від 07.10.2014 року та довідки № 1272 від 30.09.2014 року заборгованість з заробітної плати перед ОСОБА_3 складає 7 686 грн. 89 коп. (а.с. 26, 27)

В порушення ч. 1ст. 116 КЗпП України розрахунок по заробітній платі з позивачем підприємство не здійснило до теперішнього часу.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, суд першої інстанції виходив з того, що вимога про стягнення 7686 грн.89 коп. безумовно підлягає задоволенню, оскільки це є заробітна плату, яку підприємство зобов'язано було, згідно вимог ст.116 КЗпП України, видати ОСОБА_3 в день його звільнення, але не пізніше наступного дня, однак виконання цих вимог закону підприємством не забезпечено.

Крім того, суд частково задовольнив вимоги позивача про стягнення середнього заробітку за части затримки розрахунку, керуючись приписами ст.117 КЗпП України, та враховуючи роз'яснення, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», врахувавши обставини справи щодо причин затримки розрахунку, її тривалості, а також обґрунтовано відмовив у задоволенні вимог про стягнення витрат на правову допомогу за недоведеністю обставин, на які позивач посилався, обґрунтовуючи ці вимоги.

Рішення суду в частині відмови задоволення позову ОСОБА_3 не оскаржено.

Судова колегія відхиляє доводи представника відповідача про відсутність вини підприємства у затримці розрахунку з ОСОБА_3 при звільненні, оскільки законом (ст.ст.47 КЗпП України) саме власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівнику належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України.

Як встановлено судом та не заперечується відповідачем, працівнику ОСОБА_3 19.03.2013 року, тобто в день звільнення, трудову книжку видано, а розрахунок за працю не здійснено.

Статтею 43 Конституції України передбачено, що право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Таким чином, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок - виплатити всі суми, що належать йому; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Відповідачем не доведено посилання на те, що розрахунок з ОСОБА_3 не здійснено, начебто, з його власної недбалості та бездіяльності.

Відповідачем не надано доказів, а матеріали справи таких не містять, які б свідчили, що ОСОБА_3, пропрацювавши на підприємстві 30 років, при звільненні не побажав отримувати заробітку плату і тривалий час відмовлявся від її отримання.

Посилання в апеляційній скарзі на те, що позивачем пропущений строк для звернення до суду за вирішенням трудового спору, тобто з даним позовом, судова колегія відхиляє, оскільки вони суперечать вимогам ст. 233 КЗпП України та роз'ясненням, які містяться в п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці».

Оскільки під час розгляду справи судом першої інстанції було встановлено та не заперечувалось представником відповідача, що заробітна плата не була виплачена позивачу на момент розгляду справи по суті, тобто не було проведено остаточного розрахунку між сторонами спору, то за таких обставин не має юридичних підстав для застосування до спірних правовідносин ст.233 КЗпП України, оскільки тримісячний строк для звернення до суду, що встановлений даною статтею, починає свій перебіг лише після проведення між роботодавцем та працівником остаточного розрахунку.

Відповідно до п. 25 постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» №13 від 24.12.1999 року у разі якщо працівник звертається до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку до фактично з ним розрахунку, тобто під час триваючого правопорушення з боку роботодавця, то таке звернення до суду завжди буде своєчасним та у межах позовної давності встановленої ч. 1 ст.233 КЗпП України.

Також, посилання апелянта на те, що у зв'язку з тим, що позивач не заперечує проти суми заборгованості з виплати заробітної плати і тому в цій частині провадження по справі підлягає закриттю на підставі п.1 ст. 205 ЦПК України, є безпідставними, оскільки ст. 205 ЦПК України містить вичерпний перелік підстав закриття провадження у справі, який розширеному тлумаченню не підлягає і ст. 205 ЦПК України не передбачено підстав для закриття провадження у справі у зв'язку визнання відповідачем частини позовних вимог, а є лише підставою звільнення позивача від доказування цих обставин, оскільки відповідач їх визнає.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції, виходячи з правил ст. 117 КЗпП України та встановивши факт невиконання відповідачем ДП «Завод ім. В.О. Малишева» з його вини обов'язку щодо строків розрахунку під час звільнення позивача, передбачених трудовим законодавством, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення позову.

Розрахунок середнього заробітку судом першої інстанції проведений у відповідності до Постанови КМУ від 08 лютого 1995 року № 100 «Про порядок обчислення середньої заробітної плати».

Відповідно до вимог ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без зміни, так як суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст.ст. 308, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Державного підприємства «Завод ім. В.О. Малишева» відхилити.

Рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 30 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, в касаційному порядку може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді: