Справа № 755/1911/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" березня 2014 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого -судді САВЛУК Т.В.,

при секретарі Гноілек М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м.Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи Дніпровський районний відділ Головного управління в м. Києві Державної міграційної служби України, ОСОБА_2, як законний представник малолітньої ОСОБА_3, про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, звертаючись з позовом до суду, просив зобов'язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1, шляхом виселення з квартири АДРЕСА_1; зобов'язати ОСОБА_2 усунути перешкоди в користуванні ОСОБА_1 квартирою АДРЕСА_1, шляхом зняття з реєстраційного обліку в квартирі АДРЕСА_1, що є предметом позову.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити, пояснив, що позивачу на праві приватної власності належить квартира АДРЕСА_1, що підтверджується Договором дарування квартири від 16 вересня 2005 року. З 14 грудня 2001 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який припинено на підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 грудня 2011 року. Від шлюбу народилась дитина - донька ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, яка з моменту народження зареєстрована та проживає у спірній квартирі. Однак, після розірвання шлюбу, відповідач, як колишня дружина, продовжує проживати у цій квартирі, наміру виселятись не має, навпаки вселила до квартири свою матір та сина від першого шлюбу, які самостійно розпоряджаються всією квартирою, чим чиняться перешкоди позивачу, як власнику квартири, користуватись та розпоряджатись квартирою на свій власний розсуд. Позивач вважає, що після припинення сімейно-шлюбних відносин, відповідач втратила статус члена сім'ї позивача, тому не має правових підстав продовжувати проживати та користуватись цією квартирою, маючи на праві власності інше житлове приміщення, що спонукало позивача звернутись з цим позовом до суду з вимогою усунути перешкоди позивачу у користуванні квартирою шляхом виселення відповідача та зняти її з реєстраційного обліку за адресою даною квартири.

Представник позивача ОСОБА_4 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та пояснень, наданих позивачем в судовому засіданні.

Відповідач ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах, та залучено у якості третьої особи у справі, як законний представник неповнолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила в позові відмовити з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов, які приєднано до матеріалів справи (а.с.41-42), пояснила, що дійсно з 2001 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, під час перебування у шлюбі відповідач, як дружина, за згодою попереднього власника квартири - матері позивача ОСОБА_5 , була зареєстрована у цій квартирі та постійно проживала в квартирі разом з чоловіком. Після народження дитини, їх донька ОСОБА_5, була зареєстрована в цій квартирі та постійно проживала в цій квартири разом зі своїми батьками. На підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 грудня 2011 року шлюб між сторонами розірвано, після припинення сімейно-шлюбних відносин, позивач залишив квартиру та проживає в іншому місці, а відповідач разом з неповнолітньою дитиною продовжує проживати в цій квартирі, несе витрати по утриманню житла та сплачує за житлово-комунальні послуги, будь-яких перешкод у проживання позивачу у цій квартирі відповідач не чинить, оскільки позивач не намагався вселить до квартири. Відповідач наголосила, що припинення шлюбу не є наслідком втрати відповідачем права користування житловим приміщення, оскільки вона заселилась та проживає в цій квартирі на законних підстав, в той же час у разі виселення відповідача з квартири будуть порушенні права її неповнолітньої дитини, яка зареєстрована та проживає в цій квартирі, тому відповідач вимушена буде виселитись з квартири разом з неповнолітньою дитиною, тому просить відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача ОСОБА_6 в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в позові відмовити з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов, які приєднано до матеріалі справи (а.с.31-33), та пояснень, наданих відповідачем у судовому засіданні.

Уповноважений представник третьої особи - Дніпровського районного відділу Головного управління в м. Києві Державної міграційної служби України, в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи третя особа повідомлена належним чином, до суду надійшло письмове клопотання третьої особи про розгляд справи у відсутності їх уповноваженого представника. (а.с.43)

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, свідків ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Згідно з ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Судом встановлено, що 16 вересня 2005 року ОСОБА_5 передала в дар ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1, що підтверджується Договором дарування квартири від 16 вересня 2005 року, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_10, зареєстрований в реєстрі за №4207. (а.с.5)

З 14 грудня 2001 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі.

Від шлюбу народилась дитина - донька ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1.

На підставі рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 30 грудня 2011 року шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 розірвано. (а.с.7)

За нормою статті 156 Житлового кодексу УРСР надано право членам сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, право користуватися цим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їхньому вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Якщо немає угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування житловим приміщенням плата, за користування житловим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Згідно відомостей, викладених у довідці Житлової ремонтно-експлуатаційної організації №418 (форма №3) від 27 грудня 2013 року у квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 (з 2002 року); ОСОБА_2 (з 2005 року), ОСОБА_3 (з 2011 року), (а.с.6)

Звертаючись з позовом до суду, позивач ОСОБА_1 посилається, як на підставу для виселення відповідача ОСОБА_2 з незаконно займаної квартири АДРЕСА_1, на положення ст.ст.386 та 391 Цивільного кодексу України, мотивуючи тим, що припинення з відповідачем сімейно-шлюбних стосунків зумовлює припинення права користування спірною квартирою, оскільки колишня дружина втратила статус члена сім'ї власника житлового приміщення, між сторонами спору не укладено договір найму житлового приміщення, відповідач неправомірно займає житлове приміщення та чинить позивачу, як власнику, перешкоди у розпорядження та користування належним йому на праві власності житлом, у зв'язку з чим позивач вимушений орендувати іншу квартиру, несе витрати на утримання орендованого житла.

Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи зі змісту ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Разом з тим, при зверненні з позовом до суду, позивачем ОСОБА_1, на підтвердження заявлених позовних вимог, письмових доказів, які мали підтвердити факт чинення з боку відповідача перешкод у користуванні позивачем квартирою АДРЕСА_1, суду надано не було, як і не заявлялось з цього приводу клопотань про їх витребування.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивач посилається, як на доказ, покази свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8

Будучи допитаною в судовому засіданні як свідок ОСОБА_7, пояснила, що проживає по сусідству з позивачем, з відповідачем ОСОБА_2 перебуває у неприязнених відносинах, які пов'язані з недотримання відповідачем правил добросусідства, свідок повідомила, що у грудні 2013 року бачила позивача ОСОБА_1, який намагався потрапити до своєї квартири, однак не міг відкрити двері своїми ключами.

Будучи допитаним у якості свідка ОСОБА_8, брат позивача, пояснив, що перебуває з відповідачем ОСОБА_2 у неприязнених стосунках, повідомив, що його брат ОСОБА_1 після розірвання шлюбу з ОСОБА_2 не має можливості проживати у своїй квартирі, вимушений орендувати інше житло, при цьому його колишня дружина не має наміру виселятись з квартири, змінила замки на вхідних дверях квартири, тому його брат не має можливості потрапити до квартири, в грудні 2013 року свідок разом з братом приходили до його квартири, однак потрапити до квартири не мали змоги, оскільки відповідач змінила замки на дверях квартири.

В той же час, допитаний у якості свідка ОСОБА_9, син відповідача від першого шлюбу, пояснив, що після одруження його матері з ОСОБА_1 вони разом, як одна сім'я, проживали у АДРЕСА_1, однак після розірвання шлюбу, позивач ОСОБА_1 покинув квартиру, забравши всі свої речі, наміри вселятись до квартири не мав, жодних перешкод у користуванні цією квартирою позивачу ні відповідач, ні члени її сім'я, які проживають у цій квартирі, не чинили. В грудні 2013 року позивач в квартирі замінив замки, в свою чергу відповідач змінила замки у вхідних дверях до квартири, при цьому передала ключі від квартири позивачу, однак останній не мав наміру проживати у цій квартирі, до цього часу має вільний доступ до квартири, однак у квартирі не проживає.

Згідно з частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно із частиною1 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 319 цього ж Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Виходячи з предмету спору та склавшихся між сторонами спору правовідносин, між позивачем та відповідачами виникли правовідносини, які регулюються положеннями Житлового кодексу України, тому суд вважає безпідставними посилання позивача на положення ст.391 Цивільного кодексу України, якою регулюється захист прав власника, оскільки наведена норма матеріального права не визначає такий спосіб захисту для відновлення порушеного права власника як виселення.

Як роз'яснено у п.33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого.

Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.

Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.

Таким чином, суд вважає доведеним той факт, що в 2005 році відповідач ОСОБА_2 у встановленому порядку була зареєстрована в АДРЕСА_1, зі згоди колишнього власника квартири ОСОБА_5, мати позивача, вселилась і проживала в цій квартирі на законних підставах, в той же час припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє відповідача права користування займаним приміщенням.

Конституцією України у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом.

Відповідно до ст.109 Житлового кодексу УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника будинку передбачені статтею 157 Житлового кодексу України та частиною першою статті 116 Житлового кодексу України.

Згідно із частиною першою статті 116 Житлового кодексу України, виселення може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Виходячи з характеру спірних правовідносин, питання щодо вселення (виселення) відповідного кола суб'єктів регулюється нормами житлового законодавства, тому застосування до даних правовідносин положень цивільного законодавства є неправомірним, оскільки спосіб захисту визначений позивачем не передбачений нормами цивільного законодавства, також позивачем не визначено, які саме його права та інтереси порушено та у якій спосіб підлягають відновленню, за відсутності належних та допустимих доказів, які мали підтвердити порушення прав позивача, як власника житлового приміщення.

Згідно положень частини першої ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісного відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином вирішення питання про зняття з реєстраційного обліку залежить, зокрема від вирішення питання про користування особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71, 72, 116, 156 ЖК України, ст.405 ЦК України).

Разом з тим, вимоги позивача щодо зобов'язання відповідача усунути перешкоди в користуванні позивачу квартирою шляхом зняття відповідача з реєстраційного обліку за адресою спірної квартири, є похідними та можуть бути вирішенні судом у разі наявності підстав для припинення права користування житловим приміщенням з підстав, передбачених ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", крім того відповідно до вимог цивільного процесуального за своїм процесуальним статусом третя особа - Головне управління в м. Києві Державної міграційної служби України, яка за своїм правовим статусом та обсягом наділених чинним закодавством повноважень щодо прийняття рішення щодо зняття фізичної особи з реєстраційного обліку, не є суб'єктом спірного матеріального правовідношення між позивачем та відповідачем, тому лише сторони можуть бути зобов'язані чи уповноважені судовим рішенням на здійснення конкретних дій щодо передачі (отримання матеріальних благ, інший дій матеріально-правового характеру.

Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави.

За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи Дніпровський районний відділ Головного управління в м. Києві Державної міграційної служби України, ОСОБА_2, як законний представник малолітньої ОСОБА_3, про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до положень ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 47 Конституції України, ст.ст. 9, 109, 116, 156 Житлового кодексу УРСР, ст.ст. 319, 321, 391 Цивільного кодексу України, ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ст.ст. 1, 4, 10, 11, 57, 58, 59, 60, 61, 88, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України , суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи Дніпровський районний відділ Головного управління в м. Києві Державної міграційної служби України, ОСОБА_2, як законний представник малолітньої ОСОБА_3, про усунення перешкод в користуванні квартирою шляхом виселення та зняття з реєстраційного обліку відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду міста Києва, яка подається через Дніпровський районний суд міста Києва, протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я