АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 грудня 2014 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Яремка В. В.

суддів: Перепелюк І. Б., Чупікової В.В.

секретар Тодоряк Г. Д.

за участю відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за апеляційною скаргою ПАТ КБ «ПриватБанк» на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 04 листопада 2014 року,

встановила:

У лютому 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Позивач зазначав, що відповідно до кредитного договору від 28 лютого 2006 року відповідач отримав кредит у розмірі 6 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки.

Судовим наказом від 5 лютого 2008 року, який виданий Першотравневим районним судом м. Чернівці, з відповідача на користь банку стягнуто заборгованість у розмірі 7 072 гривень 03 коп.

Посилаючись на те, що відповідач у порушення умов договору свої зобов'язання належним чином не виконував, внаслідок чого станом на 31 грудня 2013 року за ним утворилась заборгованість в сумі 15597 гривень 31 коп., просив стягнути указаний розмір заборгованості.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 04 листопада 2014 року у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Посилається на неповне з'ясування обстави, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення районного суду вказаним вимог не відповідає.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що за судовим наказом, виданим 5 лютого 2008 року з відповідача на користь банку стягнуто 7072 гривні 03 коп. заборгованості за кредитним договором від 28 лютого 2006 року, станом на 26 червня 2011 року дане судове рішення відповідачем виконано в повному обсязі, між сторонами припинилися договірні відносини, що позбавляє банк права нараховувати відсотки за користування кредитом та вимагати стягнення нарахованої заборгованості.

Проте з таким висновком повністю погодитись не можна, оскільки суд дійшов його внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що згідно з пп. 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення, яким у позові слід відмовити частково з інших підстав.

Суд першої інстанції не звернув уваги на обсяг та складові позовних вимог, не вирішив питання про наслідки пропущення позивачем позовної давності щодо частини вимог.

У справі встановлено, що відповідач відповідно до кредитного договору від 28 лютого 2006 року отримав кредит у розмірі 6 000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки до 28 лютого 2009 року.

Це стверджується копією заяви ОСОБА_1, яка разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами складає договір про надання банківських послуг (а.с.8).

Відповідач допустив неналежне виконання своїх обов'язків, передбачених кредитним договором, оскільки не сплачував кредит та проценти за його користування відповідно до умов договору.

Останній платіж ним здійснено 12 грудня 2007 року на суму 350 гривень, що стверджується випискою з рахунку відповідача.

Встановлено, що за заявою ПАТ КБ «ПриватБанк» 5 лютого 2008 року Першотравневим районним судом м. Чернівці видано судовий наказ згідно з яким з відповідача стягнуто заборгованість у розмірі 7 072 гривні 03 коп. (а.с.4).

Указана сума стягувалася з відповідача шляхом утримання із пенсії до 1 липня 2011 року. Останній платіж утримано 1 липня 2011 року на суму 52 гривні 93 коп.

Це визнається сторонами та стверджується випискою з рахунку відповідача.

У справі також встановлено, що судовий наказ від 5 лютого 2008 року видано на стягнення заборгованості, яка утворилася станом на 20 січня 2008 року.

Позовні вимоги у даній справі стосуються заборгованості за період з 21 січня 2008 року по 31 грудня 2013 року.

Таким чином, ПАТ КБ «ПриватБанк» заявлено вимоги про стягнення заборгованості як за період до видачі судового наказу (з 21 січня по 5 лютого 2008 року) так і за період після його видачі (з 6 лютого 2008 року по 31 грудня 2013 року).

Таку заборгованість позивач вирахував як різницю між нарахованою заборгованість за період з 21 січня 2008 року по 31 грудня 2013 року (21450 гривень 42 коп.) на заборгованістю, яка визначена судовим наказом (7072 гривні 03 коп.) з додаванням штрафів (фіксованої частини у розмірі 500 гривень та процентної складової у розмірі 718 гривень 92 коп.).

Щодо вимог про стягнення заборгованості за період після видачі судового наказу від 5 лютого 2008 року, в т.ч. заборгованості за кредитом у розмірі 5 078 гривень 51 коп., нарахованих відсотків та штрафів, то колегія суддів вважає їх безпідставними, виходячи з наступного.

Відповідно до умов договору, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем, кінцевий термін виконання кредитного зобов'язання відповідає строку дії картки. Строк дії картки в договорі визначений на період до лютого 2009 року (а.с.8).

Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк.

При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як «строк дії договору», так і «строк (термін) виконання зобов'язання» (ст.ст.530, 631 ЦК України).

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України), що підлягає сплаті.

Таким чином, банк, подавши заяву про видачу судового наказу, скористався своїм правом дострокового повернення частини позики у розмірі 5078 гривень 51 коп. разом з нарахованими відсотками станом на 20 січня 2008 року в сумі 1993 гривні 52 коп.

Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом.

Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 17 постанови № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК.

Таким чином із ухваленням судового рішення про задоволення вимог кредитора, яким є й судовий наказ, припиняються правовідносини сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема, сплата чергових платежів, сплата та нарахування відсотків, разом із тим виникає грошове зобов'язання із повернення кредитних коштів в повному обсязі та нарахованих на цей час відсотків, невиконання якого тягне відповідальність, встановлену ст. 625 ЦК України.

Тому вимоги банку про стягнення заборгованості за період після видачі судового наказу від 5 лютого 2008 року до 31 грудня 2013 року, до якого також включено відсотки за користування кредитом та штрафи, є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Позовних вимог про стягнення сум з підстав, передбачених ст. 625 ЦК України, позивач не заявляв.

У зв'язку з цим доводи апелянта про наявність підстав для стягнення відсотків та штрафів, нарахованих після видачі судового наказу від 5 лютого 2008 року, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права.

Що ж стосується вимог позивача про стягнення заборгованості зі сплати відсотків за користування кредитом за період до видачі судового наказу (з 21 січня по 5 лютого 2008 року), то у їх задоволенні слід відмовити з інших підстав ніж ті, що зазначив суд першої інстанції.

Пунктом 2 розділу І Умов та правил надання банківських послуг встановлено, що кредитним лімітом (кредитом, кредитною лінією) є розмір грошових коштів, наданих банком клієнту на строк, визначений у договорі, на умовах платності та зворотності (повернення).

Відповідно до пунктів 3.1.1., 5.4. розділу ІІ Умов та правил надання банківських послуг строк дії картки вказано на лицевій стороні картки (місяць і рік) і вона дійсна до останнього календарного дня вказаного місяця. Строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця, вказаного на картці (поле MONTH).

Із заяви від 28 лютого 2006 року, яка є невід'ємною частиною договору, укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1, вбачається, що строк дії картки, виданої останньому, визначений до лютого 2009 року.

Водночас із видачею судового наказу про дострокове стягнення кредиту вважається, що строк виконання зобов'язання настав 5 лютого 2008 року.

Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).

Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність.

Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п'ята статті 261 ЦК України).

Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів.

Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 6 листопада 2013 року № 6 - 116 цс 13, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для усіх судів України.

Таким чином, початок позовної давності за вимогами ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення відсотків, нарахованих за період з 21 січня по 5 лютого 2008 року, які не охоплені заявою про видачу судового наказу та самим судовим наказом, слід відраховувати з 6 лютого 2008 року.

З урахуванням цих обставин та факту пред'явлення ПАТ КБ «ПриватБанк» позову лише у лютому 2014 року, за наявності відповідної заяви відповідача ОСОБА_1, є підстави для застосування наслідків спливу позовної давності та відмови у позові в частині вимог про стягнення заборгованості у вигляді несплачених відсотків за користування кредитом за період з 21 січня по 5 лютого 2008 року.

Доводи апелянта про те, що позовна давність не сплила з огляду на видання відповідачу нової картки строком до лютого 2013 року є необґрунтованими.

Так, відповідно до пунктів 3.1.1, 5.4 Правил користування платіжною карткою, граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH).

Згідно із п. 3.1.3. Правил користування платіжною карткою після закінчення строку дії відповідна картка продовжується банком на новий строк (шляхом надання клієнту картки з новим строком дії), якщо раніше (до початку місяця закінчення строку дії) не надійшло письмової заяви держателя картки про закриття картрахунку, а також за умови наявності грошових коштів на картрахунку для оплати послуг з виконання розрахункових операцій за картрахунком (в передостанній день місяця закінчення строку дії) та за умови дотримання інших умов продовження, визначених договором.

Таким чином, продовження дії картки на новий строк має здійснюватися саме шляхом надання клієнту картки з новим строком дії.

Банк посилається на дані з програмного комплексу про те, що термін дії картки для відповідача продовжено до лютого 2013 року (а.с.74).

Проте у справі встановлено, що відповідачу нова картка із зазначеним строком дії фактично не видавалася, як і не видавалися грошові кошти за новою платіжною карткою.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 22 жовтня 2014 року № 6-127цс14, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, автоматичне неодноразове продовження дії картки не змінює терміну виконання кредитного зобов'язання, отже продовження дії картки для настання кінцевого терміну повернення заборгованості значення немає.

Подальше продовження дії картки є способом виконання зобов'язання щодо повернення простроченого кредиту, процентів і неустойки.

На підставі наведеного та керуючись п. 2 ч. 1 ст. 307, пп.1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 04 листопада 2014 року скасувати.

У задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий В. В. Яремко

Судді: І. Б. Перепелюк

В.В. Чупікова