Справа № 755/987/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" листопада 2014 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого - судді САВЛУК Т.В.

при секретарі Гноілек М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права користування квартирою,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, звертаючись з позовом до Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, просив визнати право ОСОБА_1 на користування 2-кімнатною квартирою АДРЕСА_1, що є предметом позову.

На підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 14 жовтня 2014 року залучено до участі у справі у якості третіх осіб без самостійних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3. (а.с.201-202)

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просив позов задовольнити, пояснив, що 01 вересня 2008 року між Комунальним підприємством «Фінансово- розрахунковий центр Дніпровський», як єдиним орендодавцем комунального нерухомого майна Дніпровського району у м. Києві, та Адвокатським об'єднанням «Дарницька колегія адвокатів» було укладено нікчемний правочин «Угоду про оплату за фактичне використання нежитлового приміщення». Згідно «Угоди про оплату за фактичне використання нежитлового приміщення» від 01.09.2008р. три житлові квартири АДРЕСА_1 мали передатись у володіння юридичній особі під виглядом нежитлового приміщення. Враховуючи, що «Угода про оплату за фактичне використання нежитлового приміщення» від 01.09.2008 р. була спрямована на незаконне заволодіння юридичною особою жилими квартирами, ця угода є нікчемною, як це передбачено ч. 2 ст. 228 ЦК України. Вчинення нікчемного правочину не є підставою набуття прав та обов'язків, тому квартири, які були предметом «Угоди про оплату за фактичне використання нежитлового приміщення» починаючи з 01.09.2008р. не вважаються такими, що перебували в оренді у юридичної особи, а вважались вільними до заселення. Акт прийому-передачі між сторонами Угоди не складався і квартири НОМЕР_1, НОМЕР_2 та НОМЕР_3 у володіння юридичній особі не передавалися, при цьому орендодавець не заперечував проти користування квартирами фізичними особами, які були членами адвокатського об'єднання, за умови отримання від них щомісячної оплати на свій банківський рахунок. Позивач був єдиним адвокатом Адвокатського об'єднання «Дарницька колегія адвокатів», який перебував на обліку в Дніпровській районній у м. Києві раді, як незабезпечений житлом, та з урахуванням положень п. 45 Постанови Ради Міністрів УРСР № 470 від 11.12.1984р., Дніпровська районна у м. Києві рада була зобов'язана забезпечити позивача 2-кімнатною квартирою в строк не пізніше трьох місяців з дня реєстрації, тобто ще до лютого 1999 року. Позивач вважає, що має законні підстави користуватись спірною квартирою, оскільки мав нереалізоване право на забезпечення 2-кімнатною квартирою не пізніше ніж в 3-місячний строк; обов'язок забезпечення позивача квартирою покладається на Дніпровську районну у місті Києві державну адміністрацію; станом на 01.09.2008року квартира № НОМЕР_1 вважалась вільною, з цього часу позивач постійно користується квартирою, сплачує за проживання, при цьому керівництво і посадові особи Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації достовірно знали про особливі права позивача на отримання житла, як і сам факт постійного проживання у спірній квартирі, однак не подавали позову про виселення, тому є підстави вважати, що наведені докази свідчать про укладення з 01.12.2008року (через три місяця після вселення) між позивачем та Дніпровською районною у місті Києві державною адміністрацією двостороннього правочину - договору найму житлової квартири № НОМЕР_1. Реалізоване позивачем ще в 2008 році право користування квартирою № НОМЕР_1, внаслідок нікчемності угоди про її оренду юридичною особою, потребує визнання новоствореною Дніпровською районною в місті Києві державною адміністрацією, що спонукало позивача звернутись до суду з даним позовом.

Представник відповідача - Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації - Чорний В., в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в позові відмовити з підстав, викладених у запереченнях на позов, які приєднано до матеріалів справи. (а.с.125-128 т.1)

Представник третьої особи - ОСОБА_7, в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в позові відмовити з підстав, викладених у запереченнях на позов, які приєднано до справи.(а.с.11-14 т.2)

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача Чорного В., представника третьої особи ОСОБА_7, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно зі ст. 42 ЖК УРСР, жилі приміщення надаються тільки громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов та внесені до єдиного державного реєстру громадян, які потребують поліпшення житлових умов, крім випадків, передбачених статтею 46, частинами першою і другою статті 54, частиною першої статті 90, частиною шостою статті 101, статтями 102, 110, частиною першою статті 114 цього Кодексу, а також інших випадків, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР.

Судом встановлено, що з 10 грудня 1998 року ОСОБА_1 перебуває на квартирному обліку за місцем реєстрації у Дніпровському районі міста Києва у пільговій черзі офіцерів звільнених у запас або відставку, складом сім'ї з 2-х осіб: він та донька, квартирна справа № 26509.

Як передбачено у п.45 Правил обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень в Українській РСР, генералам, адміралам, офіцерам і тим, що перебували на військовій службі не менше двадцяти календарних років, військовослужбовцям надстрокової служби, прапорщикам і мічманам Збройних Сил СРСР та прирівняних до них особам, звільненим з військової служби за станом здоров'я, віком або скороченням штатів, жилі приміщення надаються виконавчими комітетами місцевих Рад народних депутатів у першу чергу, але не пізніше, ніж у тримісячний строк з дня прибуття до місця проживання, обраного з урахуванням існуючого порядку прописки.

Відповідно до ст. 16 Житлового кодексу України до компетенції виконавчих комітетів селищних, сільських Рад народних депутатів у галузі використання і забезпечення схоронності житлового фонду належить, зокрема, право здійснювати облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, а також контроль за станом цього обліку на підприємствах, в установах, організаціях, затверджують рішення про взяття громадян за місцем роботи на облік потребуючих поліпшення житлових умов; прийняття рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду Ради, затверджують спільні рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації про надання жилих приміщень у будинках відомчого жилого фонду; видають ордери на жилі приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду.

Згідно зі ст. 58 Житлового кодексу України на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Ордер - правоустановлюючий документ індивідуального характеру, що видається виконавчим органом місцевої ради, до компетенції якого входить прийняття рішення про надання житла та видача документа, який є єдиною правовою підставою на вселення громадянина особисто або з його сім'єю у жиле приміщення. Житлові відносини породжує саме ордер, а не рішення, за яким його надали. З такого рішення у виконавчого органу ради і громадянина ніяких правових зобов'язань не виникає. Окрім того, громадянин, лише на підставі такого рішення, не вправі вимагати здійснення будь-яких дій щодо надання йому приміщення, вказаного в останньому.

Таким чином, жилі приміщення надаються тільки громадянам, які перебува ють на квартирному обліку, крім окремих випадків, передбачених законодавством України.

Жилі приміщення громадянам надаються за місцем перебування їх на квартирному обліку. У деяких випадках надання жилих примі щень можливо підприємствами, установами, організаціями, які не ведуть квартирний облік і працівники яких перебувають на обліку за місцем проживання.

Громадянам, які перебувають на квартирному обліку, жилі при міщення надаються в порядку загальної черги (визначається за часом взяття на облік), крім осіб, що мають право першочергового або позачергового одержання жилих приміщень, визначених законодавством.

Відповідно до ч.2 ст.58 ЖК України ордер може бути видано лише на вільне жиле приміщення.

Як з'ясовано судом, підтверджується наявними у справі доказами, на підставі розпорядження Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 12 лютого 2013 року за № 65, ОСОБА_2 з сім'єю у складі 7 (семи) осіб видано Ордер №013350 серія Б на жиле приміщення, двокімнатну ізольовану квартиру АДРЕСА_1.

Відповідно до ст.59 Житлового кодексу України ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючи дійсності відомостей про потребу в поліпшені житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень.

Згідно положень ч.3 ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа щодо якої встановлено ці обставини.

Так, 05 грудня 2013 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалене рішення, яким відмовлено у задоволенні позову ОСОБА_1 до Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_2, Комунальне підприємство по утриманню житлового господарства Дніпровського району м. Києва про визнання ордеру недійсним. (а.с.28-30 т.2)

Як встановлено судом: «Враховуючи те, що на момент видачі ордеру квартира АДРЕСА_1 була вільна. В судовому засіданні не знайшла свого підтвердження та обставина, що ОСОБА_2 було надано відповідачу документи про потребу в поліпшенні житлових умов, які не відповідають дійсності. Також судом не встановлено, що ордером, який виданий ОСОБА_2, було порушено законні права ОСОБА_1 на спірну квартиру. Крім того, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження неправомірності дій службових осіб при вирішенні питання про надання спірної квартири ОСОБА_2 для тимчасового поліпшення умов проживання його сім'ї.

Таким чином, у суду відсутні підстави для визнання ордеру від 20.02.2013 року виданого ОСОБА_2 недійсним».

На підставі ухвали Апеляційного суду міста Києва від 06 лютого 2014 року, апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилено. Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 05 грудня 2013 року - залишено без змін. (а.с.31-33 т.2)

26 травня 2014 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалене рішення, яким задоволено позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1, третя особа Орган опіки та піклування Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації про виселення з зв'язку з самовільним зайняттям житлового приміщення. Виселено ОСОБА_1 з квартири АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у вселенні в квартиру АДРЕСА_1. (а.с.37-39 т.2)

22 жовтня 2014 року Апеляційним судом міста Києва ухвалене рішення, яким апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 26 травня 2014 року в частині задоволення позовних вимог про зобов'язання ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_2 у вселенні в квартиру АДРЕСА_1 скасовано та ухвалене в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. В іншій частині заочне рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 26 травня 2014 р. залишено без змін. (а.с.40-42 т.2)

Звертаючись до суду з позовом про визнання права користування спірною квартирою, позивач ОСОБА_1 посилається, як на встановлений факт, що Угода про сплату за фактичне використання нежитлового приміщення від 01 вересня 2008 року, яка укладена між Комунальним підприємством «Фінансово - розрахунковий центр Дніпровський» та Адвокатським об'єднанням «Дарницька колегія адвокатів», є нікчемною в силу положень ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України, оскільки за цією угодою три житлові квартири АДРЕСА_1 мали передаватись у володіння юридичної особи під виглядом нежитлового приміщення, при цьому орендодавець не заперечував проти користування квартирами фізичними особами, тому починаючи з 01 вересня 2008 року позивач, як адвокат Адвокатського об'єднання «Дарницька колегія адвокатів», постійно користувався квартирою АДРЕСА_1, був зареєстрований за адресою даної квартири, оплачував за спожиті житлово-комунальні послуги, ця квартира є єдиним його житлом, у зв'язку з чим є законні підстави визнати за позивачем право користування спірною квартирою.

Відповідно до положень частин першої, третьої, сьомої ст.179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами -юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями. Укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямовані на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов, Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. (ч. 1-3 ст.180 Господарського кодексу України).

Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України унормовано: якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним (ч.1 ст.228 ЦК України).

Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним (ч.2 ст.228 ЦК України).

Як роз'яснено у п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", нікчемними як такі, що порушують публічний порядок, визначений статтею 228 ЦК України (правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина; правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним), є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності.

Відповідно до абзацу першого частини другої статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Наслідком нікчемності правочину є, зокрема, відсутність у його сторін обов'язку виконувати умови такого правочину, навіть якщо він не визнавався судом недійсним.

Однак у ряді випадків потреба у визнанні судом нікчемного правочину недійсним може виникати, в тому числі: якщо сторони нікчемного правочину виконали його умови повністю або в певній частині; якщо нікчемний правочин нотаріально посвідчений; якщо зазначений правочин зареєстрований у відповідних державних органах тощо. У таких випадках суд своїм рішенням може, визнавши нікчемний правочин недійсним, визначити (з урахуванням змісту позовних вимог) правові наслідки такої недійсності, як от зобов'язати передати певне майно, або звільнити приміщення, або ж стягнути кошти, зобов'язати державний орган скасувати реєстрацію правочину тощо.

На відміну від нікчемного правочину, який у всіх випадках є недійсним з моменту його вчинення, оспорюваний правочин, зі змісту якого випливає, що він може бути припиненим на майбутнє, визнається судом недійсним з моменту вчинення з припиненням його дії на майбутнє. Саме про такі наслідки йдеться у ст.207 Господарського кодексу України , яка застосовується, зокрема, до орендних відносин.

Відповідно до положень частини другої, третьої, п'ятої ст.4 Закону України «Про адвокатуру» (в редакції чинній на момент укладання Угоди про сплату за фактичне використання нежитлового приміщення від 01 вересня 2008 року), адвокат України здійснює адвокатську діяльність на всій території України та за її межами, якщо інше не передбачено міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або законодавством іноземної держави.

Адвокат може здійснювати адвокатську діяльність індивідуально або в організаційно-правових формах адвокатського бюро чи адвокатського об'єднання (організаційні форми адвокатської діяльності).

Порядок утворення, діяльності, реорганізації та ліквідації адвокатських об'єднань, структура, штати, функції, порядок витрачання коштів, права та обов'язки керівних органів, порядок їх обрання та інші питання, що належать до їх діяльності, регулюються статутом відповідного об'єднання.

Адвокати та адвокатські об'єднання відкривають поточні та вкладні (депозитні) рахунки в банках на території України, а у встановленому чинним законодавством порядку - і в іноземних банках, мають печатку і штамп із своїм найменуванням.

Виходячи з норм чинного законодавства, адвокатські об'єднання не належать до громадських організацій, оскільки створюються з іншою метою - для виконання професійної діяльності, покладеної на адвокатуру статтею 59 Конституції України; за своєю сутністю адвокатське об'єднання є юридичною особою, створеною шляхом об'єднання двох або більше адвокатів (учасників), і діє на підставі статуту.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що в межах даного спору позивачем ОСОБА_1 не доведено наявність підстав для визнання права користування квартирою АДРЕСА_1, як і відсутні докази, які мали підтвердити той факт, що позивач на законних підставах вселився та проживає у спірній квартирі.

Обставини правомірності користування позивача ОСОБА_1 спірною квартирою були предметом дослідження при вирішенні іншого спору між тими ж самими сторонами, безпосередньо у Постанові Окружного адміністративного суду м. Києва від 10.04.2013р. по адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації , третя особа - ОСОБА_2 про скасування розпорядження №65 від 12.02.2012р. в частині, яка набрала законної сили 22.05.2014р., встановлено, що жодних розпоряджень, ордерів, договорів тощо, що могло б давати правові підстави проживати у вказаній квартирі позивачу не надавалось. Уповноваженими органами не приймалось рішень про надання дозволу позивачу проживати в квартирі, а позивачем не подано до суду жодного документу, який би свідчив про наявність правових підстав для його проживання в квартирі АДРЕСА_1. (а.с.140-141 т.1)

Виходячи з предмету спору та суб'єктивного складу сторін спору, відносини, які виникли між ОСОБА_1 та Дніпровською районною у місті Києві державною адміністрацією, регулюються положеннями Житлового кодексу України, в той же час майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями, які регулюються Господарським кодексом України, з урахуванням положень Цивільного кодексу України.

Таким чином, суд вважає, що позивачем безпідставно висунуті заперечення щодо законності укладання Угоди про сплату за фактичне використання нежитлового приміщення від 01 вересня 2008 року, яка укладена між Комунальним підприємством «Фінансово- розрахунковий центр Дніпровський» та Адвокатським об'єднанням «Дарницька колегія адвокатів», оскільки цей договір не породжує правових наслідків для позивача, укладений суб'єктами господарювання з метою врегулювання відносин, пов'язаних з користуванням нежилим приміщенням загальною площею 168,63 кв.м, в т.ч. приміщення першого поверху - 130,60 кв.м для розміщення адвокатської контори: АДРЕСА_1, строк дії договору сплинув, тому посилання позивача на нікчемність договору з посиланням на положення ч.2 ст.228 ЦК України ґрунтуються на припущеннях, однак доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, як це передбачено у ч.4 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України.

Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави.

За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до частини першої ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 у справі №1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статті 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретними матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законом України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам.

Згідно з частиною другою статті 150 Конституції України рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України і, відповідно, до застосування судами загальної юрисдикції при вирішенні підвідомчих спорів.

Відповідно до правових позиції Європейського суду з прав людини, а саме до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла.

Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.).

Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права користування квартирою є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

В порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат, у зв'язку з ухваленням рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Враховуючи наведене та керуючись, ст.47 Конституції України, ст.ст. 16, 42, 58, 59 Житлового кодексу УРСР, ст.ст.215, 228 Цивільного кодексу України, ст.ст.179, 207 Господарського кодексу України, ст.4 Закону України «Про адвокатуру», Постанови Пленуму Верховного Суду України за №9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", ст.ст. 1,4, 10, 11,58, 60, 61, 88, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

Відмовити у задоволенні позову ОСОБА_1 до Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права користування квартирою.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду міста Києва, яка подається через Дніпровський районний суд міста Києва, протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я