Справа № 462/34/11 Головуючий у 1 інстанції: Ригіна Л.М.
Провадження № 22-ц/783/2919/14 Доповідач в 2-й інстанції: Монастирецький Д. І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 грудня 2014 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді Монастирецького Д.І.,

суддів: Кабаля І.І., Копняк С.М.,

секретаря Матяш С.І.,

з участю представників: ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4; ДТГО "Львівська залізниця" - Головенько К.О.; ОСОБА_6 - ОСОБА_7, ОСОБА_8 - ОСОБА_9,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами Державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця", ОСОБА_8 та ОСОБА_6 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 грудня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця", ОСОБА_6, ОСОБА_8, треті особи: приватний нотаріус ОСОБА_10, приватний нотаріус ОСОБА_11, Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки", про визнання недійсними розпоряджень, свідоцтва про право власності, визнання недійсними договорів відчуження, визнання права власності, -

в с т а н о в и л а:

15 березня 2006 року ОСОБА_2 звернулась з позовом в суд до ДТГО "Львівська залізниця" (Госпрозрахункової служби будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд Львівської залізниці), ОСОБА_6, ОСОБА_8, треті особи: приватні нотаріуси ОСОБА_10, ОСОБА_11, Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради "Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки", про визнання недійсним розпоряджень, свідоцтв про право власності, визнання договорів недійсними, визнання права власності на 1/3 частку квартири АДРЕСА_1. 10.10.2013 року представник позивача ОСОБА_3 подала остаточну заяву про уточнення позовних вимог до ДТГО "Львівська залізниця", ОСОБА_6, ОСОБА_8, третіх осіб: приватних нотаріусів ОСОБА_10, ОСОБА_11 (т. 3, а. с. 114). Просить визнати неправомірними розпорядження № 15 від 23.04.2002 року органу приватизації відомчого житла Львівської залізниці про анулювання свідоцтва про право власності № 11723 від 19.03.1996 року, виданого на право спільної сумісної власності ОСОБА_6, ОСОБА_12, ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 та розпорядження № 2468 від 18.03.1996 року про приватизацію квартири, та визнати недійсним розпорядження Львівського бюро приватизації відомчого житла Львівської залізниці від 29.04.2002 року про передачу у власність квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_6, ОСОБА_12, анулювати свідоцтво про право власності за ними № 8874 від 10.05.2002 року. В частині визнання недійсним договорів відчуження спірної квартири та визнання права власності на спірну квартиру просить позов залишити без розгляду. В обґрунтування уточнених позовних вимог представник позивача покликається на те, що у квартирі АДРЕСА_1 станом на 1996 рік прописані та проживали: позивачка ОСОБА_2, її чоловік ОСОБА_6 та його мати ОСОБА_12 На підставі спільної заяви про приватизацію квартири 18 березня 1996 року було видано розпорядження органу приватизації відомчого житла Львівської залізниці за № 2468 про передачу їм у спільному сумісну власність спірної квартири та свідоцтво про право власності № 11723 від 19.03.1996 року. Приватизувавши спірну квартиру ОСОБА_2 виїхала за межі України у зв'язку з важким матеріальним становищем зокрема, і у зв'язку з погашенням боргів її чоловіка. За час її відсутності Залізничний районний суд м. Львова своїм рішенням від 05.11.1998 року у справі за позовом ОСОБА_6 визнав її такою, що втратила право користування квартирою. Лише в листопаді 2004 року ОСОБА_2 дізналася про те, що розпорядженням № 15 від 23.04.2002 року органу приватизації відомчого житла Львівської залізниці анульоване розпорядження органу приватизації № 2468 від 18.03.1996 року та свідоцтво про право спільної сумісної власності на трьох осіб на спірну квартиру за № 11723 від 19.03.2002 року. В основу даного рішення покладено рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05.11.1998 року. Вважає дане розпорядження неправомірним, оскільки згадане рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05.11.1998 року не могло бути підставою для позбавлення права власності на 1/3 частину квартири ОСОБА_2 29.04.2002 року Львівським бюро приватизації відомчого житла Львівської залізниці винесено розпорядження про повторну приватизацію згаданої квартири вже на дві особи, відповідача ОСОБА_6 і його матір ОСОБА_12, та 10.05.2002 року видано свідоцтво на право власності за № 8874. Зазначене розпорядження та свідоцтво про право власності є неправомірними.

Оскаржуваним рішенням позов задоволено.

Визнано неправомірними розпорядження № 15 від 23.04.2002 року органу приватизації відомчого житла ДТГО "Львівська залізниця" про анулювання свідоцтва про право власності № 11723 від 19.03.1996 року, видане на право спільної сумісної власності ОСОБА_6, ОСОБА_12, ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1, та розпорядження № 2468 від 18.03.1996 року про приватизацію квартири.

Визнано недійсним розпорядження Львівського бюро приватизації відомчого житла ДТГО "Львівська залізниця" від 29.04.2002 року про передачу у власність квартири АДРЕСА_1 ОСОБА_6, ОСОБА_12 та анульовано свідоцтво про право власності за ними № 8874 від 10.05.2002 року.

Рішення суду оскаржили Державне територіально-галузеве об'єднання "Львівська залізниця", ОСОБА_8 та ОСОБА_6.

Державне територіально-галузеве об'єднання "Львівська залізниця" вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необґрунтованим, висновки суду в ньому є такими, що не відповідають дійсним обставинам справи, суд неповно з'ясував характер правовідносин і обставини, що мають значення для справи, розглянув справу з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зазначає, що вирішуючи спір, суд в порушення вимог ст. ст. 213, 214 ЦПК України у достатньому обсязі не визначився з характером спірних правовідносин та правовою нормою, що підлягає застосуванню, не врахував, що право фізичної особи на приватизацію державного житла законодавець пов'язує з фактом її постійного проживання в цьому житлі; не з'ясував, чи на законних підставах позивачка вселилася та проживала в спірній квартирі на момент приватизації, що має істотне значення для правильного вирішення спору; а також не врахував, що відновлення скасованої реєстрації права власності на квартиру не є способом захисту порушеного права в розумінні ст. 16 ЦК України. Свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлено право власності на спірне нерухоме майно, обставини та законність набуття якого позивачкою до 1996 року судом не було досліджено. Вважає, що суд першої інстанції неправильно застосував закон для вирішення спору та розглянув справу з порушенням ст. ст. 21, 328 ЦК України. Задовольняючи позовні вимоги в частині визнання недійсним розпорядження Львівського бюро приватизації відомчого житла Львівської залізниці від 29.04.2002 року, суд не встановив факт їх прийняття органом приватизації і не зазначив про це в мотивувальній частині оскаржуваного рішення. Крім цього, в оскаржуваному рішенні відсутні мотиви, з яких суд вважав встановленим факт відсутності пропуску ОСОБА_2 строків позовної давності. Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 грудня 2014 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог в частині анулювання свідоцтва про право спільної сумісної власності № 8874 від 10.05.2002 року відмовити. В частині визнання недійсними розпоряджень Залізниці № 15 від 23.04.2002 року та № 8874 від 29.04.2002 року закрити провадження у справі.

ОСОБА_8 в апеляційній скарзі звертає увагу на те, що заяви учасників процесу про застосування наслідків пропуску строків позовної давності робились неодноразово, але були залишені судом без уваги та без вирішення у встановленому законом порядку. Вона просила суд дати їй час на заміну адвоката та подала документ про підтвердження перебування її адвоката у відпустці. Проте суддя не звернула увагу на поважність причини, не зробила перерву для укладення угоди з адвокатом, чим порушила її право на правову допомогу в суді та вирішила справу без її участі. Вважає, що дії судді з початку ведення судового процесу були спрямовані на надання переваги одній стороні, про що їй неодноразово робилося зауваження, подавалися заяви, скарги та заявлявся відвід. Суд неправильно застосував норми процесуального права та грубо порушив її право на об'єктивний судовий розгляд. Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 грудня 2014 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

ОСОБА_6 вважає рішення суду першої інстанції неправомірним у зв'язку з тим, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права. Неправомірність оскаржуваного рішення також полягає у тому, що судом порушено принцип неупередженості судового розгляду, а також у матеріалах цивільної справи відсутні та не досліджувалися докази, які мають важливе значення для правильного вирішення справи. Вказує на явні та такі, що не відповідають законодавству дії судді щодо тривалого та протиправного примушування його до згоди на укладення мирової угоди. Крім цього, оскільки спір стосується визнання недійсними розпоряджень, які видавались в 1996 та 2002 роках, вважає, неправомірним застосування до вказаних правовідносин правил Цивільного кодексу України, який вступив в силу 01.01.2004 року. Зазначає, що впродовж тривалого часу позивачка, знаючи про порушення свого права, не зверталась до суду за його захистом, крім того з часу виїзду в Грецію, не несла жодних витрат на утримання майна, не оплачувала комунальні послуги та жодним чином ним не цікавилася. Зазначене дає підстави вважати, що власник фактично відмовився від вказаного майна на користь іншого з колишнього подружжя, що і було встановлено у справі про розподіл майна. Просить скасувати рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 грудня 2014 року та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників: ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та ОСОБА_4; ДТГО "Львівська залізниця" - Головенько К.О.; ОСОБА_6 - ОСОБА_7, ОСОБА_8 - ОСОБА_9, перевіривши матеріали справи, межі та доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Частиною 1 ст. 292 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.

Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних прав, свобод чи інтересів у спосіб, передбачений законом або договором.

Захист цивільних прав це передбачені законом або договором способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Право визначення підстав і предмета позову належить позивачеві (ст. ст. 3, 10, 31 ЦПК України).

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Крім того, важливим є визначення правовідносин сторін, які випливають із встановлених обставин. Саме визначення цих правовідносин дає можливість суду остаточно визначитись, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до правил ст. 55 Закону України від 07.02.1991 року "Про власність" власник не може бути позбавлений права власності на своє майно, крім випадків передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами, проте ДТГО "Львівська залізниця" в порушення вимог Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" неправомірно розприватизував спірну квартиру та повторно приватизував спірну квартиру, а тому повторно видані відповідачу ОСОБА_6 розпорядження та свідоцтво про право власності на спірну квартиру підлягають до скасування.

Колегія суддів погоджується із зазначеним висновком суду першої інстанції з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено наступне.

Сторони по справі ОСОБА_2 та ОСОБА_6 - колишнє подружжя, шлюб між якими розірвано 25.12.1997 року.

В спірній квартирі АДРЕСА_1 станом на 1996 рік були прописані та проживали ОСОБА_2, ОСОБА_6, ОСОБА_12 - мати ОСОБА_6 За їх спільною заявою про приватизацію квартири, 18.03.1996 року було видано розпорядження органу приватизації відомчого житла Львівської залізниці № 2468 про передачу їм у спільну сумісну власність вказаної квартири та свідоцтво про право власності за № 11723 від 19.03.1996 року.

Після приватизації квартири ОСОБА_2 виїхала за межі України.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 05.11.1998 року, за позовом ОСОБА_6, ОСОБА_2 визнано такою, що втратила право користування жилим приміщенням незважаючи на те, що ОСОБА_2 мала право власності на 1/3 частину квартири у спільній сумісній власності, що стверджується розпорядженням № 15 Госпрозрахункової служби будівельно-монтажних робіт та цивільних споруд Львівської державної залізниці, де відповідач - Львівська залізниця пропонує анулювати свідоцтво про право власності та розпорядження органу приватизації № 2468 від 18.03.1996 року, видане на право спільної сумісної власності ОСОБА_6, ОСОБА_2 та ОСОБА_12 на квартиру АДРЕСА_1 та анулювати реєстрацію свідоцтва про право власності № 11723 від 19.03.1996 року на квартиру АДРЕСА_1.

З матеріалів справи вбачається, що заява про передачу в приватну спільну сумісну власність квартири, яка підписана ОСОБА_6, ОСОБА_2 та ОСОБА_12, була подана керівнику органу приватизації при Львівській залізниці в лютому 1996 року (т. 3, а.с. 239).

З довідки про склад сім'ї наймача ізольованої квартири за адресою АДРЕСА_1, яка була видана 1996 року Будинкоуправлінням № 4 вбачається, що в даній квартирі мешкають і мають право на житло у відповідності до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" - ОСОБА_6, ОСОБА_2 та ОСОБА_12 (т. 3, а.с. 238).

Розпорядженням органу приватизації за № 2468 від 18.03.1996 року ОСОБА_6, ОСОБА_2 та ОСОБА_12 передано у спільну сумісну власність квартиру за адресою АДРЕСА_1 (т. 3, а.с. 233).

На підставі вищевказаного розпорядження ОСОБА_6, ОСОБА_2 та ОСОБА_12, що сторонами не заперечується, видано свідоцтво про право власності за № 11723 від 19.03.1996 року.

З рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05.11.1998 року, справа № 2-1651, за позовом ОСОБА_6, яким ОСОБА_2 визнано втратившою право на житло у квартирі АДРЕСА_1 вбачається, що відповідачка ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилась, за місцем знаходження спірного житла відсутня, проживає в Греції (т. 1, а.с. 10).

Судом також встановлено, що Львівське бюро приватизації відомчого житла Львівської залізниці входить до складу ДТГО "Львівська залізниця" (т. 1, а.с. 56).

Розпорядженням № 15 від 23.04.2002 року госпрозрахункової служби будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд Львівської державної залізниці, на підставі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05.11.1998 року, справа № 2-1651, запропоновано анулювати - свідоцтво про право власності № 11723 від 19.03.1996 року, видане на право спільної сумісної власності ОСОБА_6, ОСОБА_12, ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1, та розпорядження № 2468 від 18.03.1996 року про приватизацію квартири, та запропоновано бюро інвентаризації м. Львова анулювати реєстрацію свідоцтва про право власності № 11723 від 19.03.1996 року.

Розпорядженням Львівського бюро приватизації відомчого житла ДТГО "Львівська залізниця" за № 8874 від 29.04.2002 року передано у приватну спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_6, ОСОБА_12 (т. 1, а.с. 165).

Дане розпорядження прийняте на підставі заяви про передачу в приватну спільну сумісну власність квартири, яка підписана ОСОБА_6 та ОСОБА_12 та була подана керівнику органу приватизації Львівської залізниці 29 квітня 2002 року (т. 1, а.с. 167) та довідки про склад сім'ї наймача ізольованої квартири за адресою АДРЕСА_1, яка була видана 29 квітня 2002 року Будинкоуправлінням № 2 про те, що в даній квартирі мешкають і мають право на житло у відповідності до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" ОСОБА_6 та ОСОБА_12 (т. 1, а.с. 166).

Наказом ДТГО "Львівська залізниця" від 23 березня 2006 року за № 264/н "Про зміну найменувань відокремлених підрозділів та затвердження положення у нових редакціях" змінено найменування Госпрозрахункової служби будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд на Відокремлений підрозділ "Служба будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд" ДТГО "Львівська залізниця".

На підставі розпорядження № 8874 від 29 квітня 2002 року 10 травня 2002 року Львівським бюро приватизації відомчого житла Львівської залізниці ОСОБА_6 та ОСОБА_12 видано свідоцтво про право власності на квартиру (т. 1, а.с. 60).

Відповідно до нотаріально посвідченого договору від 15 вересня 2004 року про визначення часток в спільній сумісній власності, кожному співвласнику на підставі свідоцтва про право власності на квартиру за № 8874, а саме ОСОБА_6 та ОСОБА_12 визначено конкретну частку, а саме по 1/2 ідеальній частині права власності на квартиру (т. 1, а.с. 61).

Згідно договору дарування 1/2 частини квартири, від 15 вересня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_10, зареєстровано в реєстрі за № 3252, ОСОБА_12 подарувала ОСОБА_6 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 (т. 1, а.с. 62, 63).

Відповідно до договору купівлі-продажу квартири, від 09 грудня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу ОСОБА_11, зареєстровано в реєстрі за № 4615, ОСОБА_6 продав квартиру за адресою АДРЕСА_1 ОСОБА_8 (т. 1, а.с. 58, 59).

Згідно вимог ч.ч. 2-5 ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" - передача займаних квартир здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири.

Передача квартир у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина.

Підготовку та оформлення документів про передачу у власність громадян квартир може бути покладено на спеціально створювані органи приватизації (агентства, бюро, інші підприємства).

Передача квартир у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення.

Із матеріалів справи вбачається, що ця визначена законом процедура оформлення приватизаційних документів органом приватизації - Львівським бюро приватизації відомчого житла Львівської залізниці під час приватизації спірної квартири АДРЕСА_1 в 1996 році була дотримана.

Отже розпорядження органу приватизації № 2468 від 18.03.1996 року про передачу у спільну сумісну власність ОСОБА_6, ОСОБА_12, ОСОБА_2 квартири АДРЕСА_1 видано у відповідності до вимог Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та підставно видано свідоцтво про право власності на квартиру за № 11723 від 19.03.1996 року (т. 3, а.с. 233).

З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_6 та ОСОБА_12 в судовому порядку не оспорювали право ОСОБА_2 на участь у приватизації квартири у 1996 році.

Відповідно ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Аналогічна норма закріплена частинами 1, 2 ст. 321 ЦК України, згідно якої право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Статтею 328 ЦК Украни установлено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом ст. ст. 2, 48, 49 Закону від 7 лютого 1991 року "Про власність" (який втратив чинність згідно із Законом України від 27 квітня 2007 року № 997-V, але був чинний на момент виникнення спірних правовідносин), право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння, і відшкодування завданих цим збитків.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 05.11.1998 року, у справі за позовом ОСОБА_6, яким ОСОБА_2 визнано такою, що втратила право на житло, не могло бути підставою для позбавлення ОСОБА_2 права власності на квартиру АДРЕСА_1, а саме на її частку, яка набута нею у визначений законом спосіб, шляхом прийняття госпрозрахунковою службою будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд Львівської державної залізниці розпорядження № 15 від 23.04.2002 року, яким запропоновано анулювати /анульовано/ - свідоцтво про право власності № 11723 від 19.03.1996 року, видане на право спільної сумісної власності ОСОБА_6, ОСОБА_12, ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1 та розпорядження органу приватизації № 2468 від 18.03.1996 року про приватизацію квартири і, відповідно, - прийняття Львівським бюро приватизації відомчого житла ДТГО "Львівська залізниця" розпорядження за № 8874 від 29.04.2002 року, яким повторно передано у приватну спільну сумісну власність квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_6, ОСОБА_12 та видано 10 травня 2002 року нове свідоцтво про право власності на квартиру.

Позовна давність за статтею 256 ЦК України - це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Йдеться про те, що протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого порушеного права судом.

Згідно зі ст. 71 ЦК Української РСР 1963 року та ст. 257 ЦК України 2003 року загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до частини 6 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2003 року) правила Цивільного кодексу України про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом, тобто до 1 січня 2004 року. У протилежному випадку до правовідносин повинні застосовуватися норми ЦК (1963 року).

Крім того, як стаття 76 ЦК України (1963 року), так і стаття 261 ЦК України (2003 року) визначають, що початком перебігу строку є день, коли особа довідалась або повинна була (могла) довідатися про порушення свого права.

Таким чином, для визначення моменту виникнення права на позов важливим є як об'єктивні (сам факт порушення права), так і суб'єктивні (особа дізналася або повинна була дізнатися про це порушення) моменти.

В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували, що позивачка довідалася чи могла довідатися про оспорювані рішення - розпорядження, які були прийняті відповідачем протягом 2002 року, та видане на їх підставі свідоцтво про право власності, раніше ніж вона зазначає в позові, а саме в листопаді 2004 року, тому судова колегія не погоджується з доводами апеляційної скарги ОСОБА_6, ОСОБА_8 та Державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця" щодо пропуску позивачкою ОСОБА_2 строку позовної давності, оскільки приходить до переконання, що позовну давність останньою не пропущено, так як з позовом в суд вона звернулась в березні 2006 року.

З матеріалів справи № 2-1651 Залізничного районного суду м. Львова вбачається, що ОСОБА_2 17 листопада 2004 року зверталась з позовом до ОСОБА_6 та Госпрозрахункової службою будівельно-монтажних робіт і цивільних споруд про визнання неправомірним розпорядження та анулювання свідоцтва про право власності, зазначивши, що про вищевказані розпорядження дізналась в листопаді 2004 року, проте ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 30 грудня 2005 року справу залишено без розгляду, оскільки позов подано від імені ОСОБА_2 неповноважною на це особою.

Згідно вимог ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 3 КАС України справа адміністративної юрисдикції - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, в якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб'єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень.

У ст. ст. 2, 17 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів суб'єктів права у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування при здійсненні ними власних управлінських функцій; компетенція адміністративних судів поширюється на спори фізичних чи юридичних осіб із суб'єктами владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органами державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), відповідно й прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.

Критеріями розмежування справи цивільного судочинства від справи адміністративного судочинства є одночасно: суб'єктивний склад учасників процесу та характер спірних правовідносин.

Доводи апеляційної скарги Державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця" про порушення правил підсудності є безпідставними, оскільки вимога про визнання недійсним та скасування розпорядження органу приватизації житлового фонду і свідоцтва про власності, не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, оскільки фактичним предметом цього спору є скасування права власності на квартиру шляхом визнання незаконними правовстановлюючих документів, що підлягає розгляду за правилами встановленими ЦПК України.

Будь-яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтами не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення з одних лише формальних міркувань.

Виходячи із значення (тлумачення) слів анулювати - скасовувати, визнавати що-небудь недійсним; неправомірний - незаконний; недійсний - який не має законної сили, рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, тому підстав для їх задоволення немає.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 305 ч. 2, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги Державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця", ОСОБА_8, ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: Монастирецький Д.І.

Судді: Кабаль І.І.

Копняк С.М.