У Х В А Л А

Іменем України

18 грудня 2014 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого судді: ОСОБА_170;.О.

суддів: ОСОБА_252;.М., ОСОБА_343;.Г.,

при секретарі: Маринець Д.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4ія Степановича на рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

В серпні 2014 року ОСОБА_5 Степанівна звернулася до суду із позовною заявою до ОСОБА_4ія Степановича, якою просила: шлюб між нею ОСОБА_5 Степанівною, ІНФОРМАЦІЯ_1 та відповідачем ОСОБА_4ієм Степановичем, ІНФОРМАЦІЯ_2, розірвати; стягнути з відповідача ОСОБА_4ія Степановича, ІНФОРМАЦІЯ_2, на її користь аліменти на утримання їх спільного неповнолітнього сина ОСОБА_6ія ОСОБА_4ійовича, ІНФОРМАЦІЯ_3, у розмірі 30 % від частки заробітку (доходу) батька щомісячно до досягнення ним повноліття, але не менше 2 000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що 19.07.2008 року між сторонами Виконавчим комітетом Великолазівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області було зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації зроблено актовий запис №05 та видано свідоцтво серії І-ФМ №043077 від 19.07.2008 року. У шлюбі 04 листопада 2009 року народився син ОСОБА_6ій ОСОБА_4ійович, який проживає з нею та знаходиться на її утримані. Шлюбні взаємини між ними припинилися з червня 2014 року по причині постійних сварок та, як наслідок, конфліктної ситуації в сімї, разом не проживають, спільне господарство не ведуть, шлюб носить лише формальний характер, згоди між ними щодо утримання дитини не досягнуто. Також, зазначила, що вважає недоцільним застосування заходів щодо примирення, передбачені ст.111 Сімейного кодексу України, як такі, що суперечать її інтересам, як жінки та інтересам дитини.

В подальшому, в судовому засіданні, позивачка позовні вимоги щодо стягнення аліментів зменшила та просила суд стягнути на її користь з відповідача аліменти в розмірі 800,00 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 жовтня 2014 року змінений позов ОСОБА_5 Степанівни про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, задоволено. Розірвано шлюб між ОСОБА_5 Степанівною, ІНФОРМАЦІЯ_1 та відповідачем ОСОБА_4ієм Степановичем, ІНФОРМАЦІЯ_2, який було зареєстровано Виконавчим комітетом Великолазівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, актовий запис №05 від 19 липня 2008 року. Стягнуто з ОСОБА_4ія Степановича на користь ОСОБА_5 Степанівни кошти (аліменти) на утримання спільного неповнолітнього сина ОСОБА_6ія ОСОБА_4ійовича у розмірі 800,00 грн. щомісячно, починаючи з 13.08.2014 року і до досягнення останнім повноліття.

Не погоджуючись з рішенням суду відповідач подав апеляційну скаргу, якою просить рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 жовтня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_5і Степанівні в частині задоволення позовних вимог про розірвання шлюбу. Вимоги апелянта мотивовані тим, що суд першої інстанції ухвалив рішення необґрунтовано з порушеннями норм матеріального та процесуального права, без урахування всіх обставин справи та наведених ним доводів, а саме, всупереч його клопотанню про застосуванню заходів примирення, судом передчасно та поспішно розірвано шлюб між ними.

Позивач подала до суду заперечення на апеляційну скаргу, яким просить апеляційну скаргу ОСОБА_4ія Степановича відхилити, а рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 жовтня 2014 року залишити без змін, зазначивши, що рішення суду вважає законним, обґрунтованим, а апеляційну скаргу безпідставною.

В судовому засіданні апелянт підтримав апеляційну скаргу і просив задовольнити з підстав зазначених в ній. Апелянт просив надати один місяць строку на примирення.

Позивач в судовому засіданні заперечила щодо задоволення апеляційної скарги, з підстав наведених у запереченні на апеляційну скаргу.

Заслухавши суддю-доповідача, сторони та їх представників, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується апеляційна скарга, обєктивно оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що 19 липня 2008 року між сторонами Виконавчим комітетом Великолазівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області було зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації зроблено актовий запис №05 та видано свідоцтво серії І-ФМ №043077 від 19.07.2008 року (а.с.5). Від шлюбу мають дитину сина ОСОБА_6ія ОСОБА_4ійовича, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.7).

Як зазначала позивач ОСОБА_5 Степанівна, спільне життя між сторонами не склалося, сімя фактично розпалася, сторони на даний час не ведуть спільного господарства та не підтримують шлюбних стосунків, у позивача відсутнє почуття любові і відсутня згода на перебування у шлюбі з відповідачем.

Відповідно до ст.24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Протягом місяця, на який була відкладена справа в апеляційній інстанції, сторони не примирились.

Частинами 3, 4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом.

Згідно зі ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Згідно до ч.2 ст.104, ч.3 ст.105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1 ст.110, ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

В судовому засіданні позивач категорично наполягає на розірванні шлюбу, вказуючи, що примирення неможливе, відновлювати сімейно-шлюбні відносини вона не має наміру, подальше спільне проживання суперечать її інтересам та інтересам дитини.

Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно зясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя.

Збереження шлюбу за відсутності згоди одного з подружжя по суті є таким, що буде суперечити його інтересам виходячи з положень ст.24 СК України.

Відповідно до ст.51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка.

Доводи апеляційної скарги про те, що ухвалюючи рішення суд всупереч його клопотанню не застосував заходів примирення, так як він не бажає розірвання шлюбу, не може бути підставою для скасування рішення про розірвання шлюбу, оскільки в апеляційному суді такий строк був наданий, однак сторони не примирились.

Рішення суду першої інстанції в частині стягнення аліментів відповідачем не оскаржувалось, а відтак колегією суддів не розглядалося.

У відповідності до ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції письмових доказів та пояснень сторін в ході апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що постановляючи рішення про розірвання шлюбу суд першої інстанції встановив обставини справи та фактичні взаємини подружжя, причини розірвання шлюбу, у зв'язку із чим, дійшов обґрунтованого висновку про неможливість збереження шлюбу та наявність правових підстав для його розірвання, а тому висновки суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.

Доводів, які б мали правове значення для вирішення справи та спростовували висновки суду першої інстанції, в апеляційній скарзі немає.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що судом першої інстанції дана належна оцінка доводам сторін у сукупності з наданими сторонами поясненнями, висновки суду відповідають обставинам справи, оскаржуване рішення ухвалене з додержанням норм процесуального права та у відповідності з нормами матеріального права, підстав для його скасування або зміни, передбачені ст.309 ЦПК України, з мотивів, наведених в апеляційній скарзі, не вбачає.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308, 313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4ія Степановича відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 16 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Судді