Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

02 червня 2014 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Ігнатюка Б.Ю., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Савариної Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 Аваль на рішення Тячівського районного суду від 20 лютого 2014 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 Аваль до ОСОБА_2 й ОСОБА_3 про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2013 року, ПАТ ОСОБА_1 Аваль звернувся в суд із вище вказаним позовом. При цьому, посилався на те, що 04.09.2003 року було укладено з ОСОБА_2 кредитний договір за № 2682/03-Ф на загальну суму 25000.00 доларів США терміном по 03.09.2010 року зі сплатою 8% річних за користування кредитними коштами. У забезпечення виконання зобовязання позичальника за цим договором, було укладено договір застави № 2682/03-Ф від 05.09.2003 року з ОСОБА_2 і ОСОБА_3. В іпотеку передано недобудований житловий будинок, готовністю 92%, що розташований по вул. Дзержинського № 13, у м. Тячів, Закарпатської області, початковою вартістю в розмірі 161143,00 гривні. З метою зменшення фінансового навантаження на позичальника, між сторонами було укладено додаткову угоду за № 2682/03-Ф/1 від 05.01.2009 року та за № 2682/03-Ф від 06.07.2010 року до кредитного договору, що являються його невідємними частинами. Згідно яких, змінено остаточний строк погашення кредиту по 03.07.2012 року. Через невиконання кредитного договору та порушення вимог п.п. 1.3. і 5.1. кредитного договору в ОСОБА_2 виникла заборгованість по платежам на загальну суму 12787,23 долара США, що за офіційним курсом НБУ становить суму в розмірі 102208,33 гривень, яку повинен сплатити. На підставі ЗУ Про іпотеку в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання, стягувач вправі задовольнити свої вимоги, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Так-як має місце заборгованість ОСОБА_2 по основному зобовязанню, ПАТ ОСОБА_1 Аваль набув, право на звернення стягнення на предмет іпотеки. Виходячи з наведених обставин, ПАТ ОСОБА_1 Аваль і просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Тячівського районного суду від 20 лютого 2014 року позовні вимоги задоволено частково. У зверненні стягнення на предмет застави, відмовлено.

ПАТ ОСОБА_1 Аваль подав апеляційну скаргу на рішення суду, у якій клопоче перед апеляційною інстанцією стосовно його скасування та ухвалення нового рішення про задоволення позову. Мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено вимоги норм процесуального законодавства та неправильно застосовано норми матеріального права.

У судовому засіданні апеляційної інстанції, представник апелянта в особі ОСОБА_4 підтримав, доводи апеляційної скарги й просив задовольнити таку.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник в особі адвоката ОСОБА_5 заперечили, вимоги скарги, оскільки такі не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, а звідси, рішення суду є законним.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального й процесуального права при винесенні оспорюваного судового рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до вимог статей 212 -214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним рішення є тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й, всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, а висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності й підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам закону ухвалене в справі рішення суду не відповідає. Та через це підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову.

За правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи частково в задоволенні позову, суд першої інстанції дійшов висновку, що суд не може одночасно звернути стягнення на заборгованість за кредитним договором та на предмет застави. А тому, підлягає задоволенню тільки вимога про стягнення заборгованості за кредитним договором щодо заборгованості за тілом кредиту й відсоткам за користування кредитними коштами. Позаяк інтереси позивача захищені процентною ставкою, а позовні вимоги заявлено до суду через два з половиною роки після закінчення строку дії договору, а також те, що несплатою кредитних коштів, позивачу не заподіяно суттєвої шкоди й виходячи із суттєвої зміни курсу валюти по відношенню до гривні, нарахована пеня підлягає зменшенню.

Проте, такі висновки суду не відповідають матеріалам справи, та вимогам норм матеріального права.

Виходячи зі змісту пункту 5.1. Кредитного договору, ОСОБА_2 зобовязався здійснювати щомісячне часткове погашення кредиту та остаточне погашення отриманого кредиту здійснити до 03.07.2012 року (з урахуванням Додаткової Угоди № 2682/03-Ф від 06.07.2010 року). А згідно підпункту е п. 3.2. Договору про заставу № 2682/03-Ф від 05.09.2003 року, Заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави згідно чинного законодавства для погашення зобовязань позичальника в разі невиконання у встановлений строк умов Кредитного договору № 2682/03-Ф від 04.09.2003 року.

Згідно положень статей 526, 527 і 530 ЦК України, зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог Закону.

ОСОБА_2 свої зобовязання виконував частково, а не в повній мірі, не дивлячись на те, що ОСОБА_1 уживав усіх можливих заходів у інтересах позичальника з метою створення йому сприятливих умов для погашення кредиту. Але все рівно, це не перешкодило утворенню заборгованості, яка стверджується розрахунком. На час звернення до суду із позовом, заборгованість відповідача перед позивачем становила 12787,23 долара США, що за офіційним курсом НБУ становить суму в розмірі 102208,33 гривень.

Виходячи з вимог ч. 1 ст. 510 ЦК України сторонами в зобовязанні є боржник і кредитор. А п. 3 ч. 1 ст. 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обовязку боржника заставодавцем.

Зважуючи на це в зобовязанні за Кредитним договором, кредитор вправі вимагати від боржника погасити заборгованість за кредитним договором. У той же час, виходячи з вимог Договору про заставу № 2682/03-Ф від 05.09.2003 року, Заставодержатель має право звернути стягнення на предмет застави для погашення зобовязань позичальника в разі невиконання у встановлений строк умов Кредитного договору № 2682/03-Ф від 04.09.2003 року.

А звідси, диспозитивне право вимоги належить позивачу, який і визначає предмет позову та підстави вимог.

Як передбачено в розясненні абзацу 2 пункту 42 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 30.03.2012 року № 5 Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення ст. 11 ЗУ Про іпотеку (або ст. 589 ЦК України щодо заставодавця).

За змістом Договору про заставу № 2682/03-Ф від 05.09.2003 року ПАТ ОСОБА_1 Аваль являється Заставодержателем, а ОСОБА_3 і ОСОБА_2 в 1/2 частині кожний є Заставодавцями.

Оскільки Боржник за кредитним договором і Заставодавець за договором про заставу, являються однією й тією ж фізичною особою, а тому, задоволенню підлягають вимоги лише в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, виходячи з положень ч. 1 ст. 33 ЗУ Про іпотеку. Якою передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Таким чином, висновок суду першої інстанції стосовно того, що необхідно стягнути суму заборгованості за кредитним договором, а не звертати стягнення на предмет іпотеки є безпідставним, оскільки суперечить вимогам норм матеріального права.

Вирішуючи питання стягнення заборгованості за кредитним договором відносно визначення розміру пені, суд першої інстанції послався на ч. 3 ст. 551 ЦК України й зменшив розмір пені, виходячи з того, що така значно перевищую розмір збитків та зважуючи на обставини, що мають істотне значення.

Проте, такий висновок суду суперечить як матеріалам справи, так і вимогам зазначеної норми права, оскільки, такі не знайшли свого ствердження.

Виходячи з розяснень наведених у п. 27 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 30.03.2012 року № 5 Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин положення ч. 3 ст. 551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка, і не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України, які мають іншу правову природу. А істотними обставинами в розумінні ч. 3 ст. 551 ЦК України можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання).

Матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_2 подавав суду заяву в якій би просив суд застосувати положення ч. 3 ст. 551 ЦК України. Дану обставину, суд першої інстанції не досліджував, що призвело до необґрунтованого зменшення розміру пені. Відсутні в справі й докази наявності істотних обставин, які б у сукупності давали суду право зменшити розмір пені.

Слід також зазначити, що з метою зменшення фінансового навантаження на позичальника в умовах кризових явищ в економіці, банк додатково збільшив остаточний строк погашення кредиту по 03.07.2012 року; зменшив на рік з 16.01.2009 року процентну ставку за користування кредитом з 8 % до 2 %; нарахував пеню лише за три останні роки, що передували дню звернення до суду, тоді як договором такий строк позовної давності збільшено до 70 років.

Наведене в сукупності, свідчить про те, що з боку банку по відношенню до позичальника вживались дії, які б дали йому можливість самостійно погасити кредитні кошти. Проте, такими можливостями позичальник не скористався в повній мірі.

Аналізуючи наведене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції не можна визнати законним й обґрунтованим, а це у відповідності до вимог ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Згідно вимог ст. 88 ЦПК України на користь ПАТ ОСОБА_1 Аваль підлягає стягненню з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 сума 511,05 гривень, судового збору, а.с. 68.

Ураховуючи вищенаведене та керуючись вимогами статей 307, 309, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

р і ш и в :

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 Аваль, задоволити частково.

Рішення Тячівського районного суду від 20 лютого 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

У рахунок погашення заборгованості за договором про надання споживчого кредиту за № 2682/03-Ф від 04 вересня 2003 року укладеного між ПАТ ОСОБА_1 Аваль та ОСОБА_2 у розмірі 12787,23 доларів США, що за курсом НБУ станом на 03.07.2013 року становить суму в розмірі 102 208,33 гривень, з якої:

- 7 385,42 доларів США, що за курсом НБУ станом 03.07.2013 року становить 59 031,66 гривень, заборгованість за кредитом;

- 984, 52 долари США, що за курсом НБУ станом 03.07.2013 року становить 7 869,27 гривень, заборгованість по процентам,

та 35 307,40 гривень заборгованість по сплаті пені за порушення термінів повернення кредиту та процентів за користування кредитом - звернути стягнення на предмет застави за договором застави № 2682/03-Ф від 05 вересня 2003 року, а саме:

- Незавершений будівництвом житловий будинок, готовністю 92 %, що знаходиться за адресою: м. Тячів, вул. Дзержинського, буд. 13, що належить по 1/2 частині позичальнику ОСОБА_2 та майновому поручителю ОСОБА_2 Єлізаветі Олександрівні. Реалізувавши предмет застави шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою заставною ціною визначеною на підставі оцінки майна субєктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, але в будь-якому разі не менше за вартість визначену в договорі про заставу.

У задоволенні решти вимог, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на користь Публічного акціонерного товариства ОСОБА_1 Аваль 511,05 гривень судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Головуючий : ___________________ Судді : ___________________

___________________