АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/460/14 Справа № 2-175/948/13 Головуючий у 1 й інстанції - Озерянська Ж.М. Доповідач - Михайловська С.Ю.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 січня 2014 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого - Михайловської С.Ю.

Суддів - Пономарь З.М., Чубукова О.П.

При секретарі - Жидковій Г.Л.

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору про поділ майна недійсним, -

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2013 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору про поділ майна недійсним, відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на неправильну оцінку судом доказів та обставин по справі.

Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача встановив, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, 16 вересня 2010 року уклали договір про поділ майна, який був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, про що зроблено запис в реєстрі нотаріальних дій за № 1795.

Згідно п. 13 Договору про поділ майна подружжя від 16 вересня 2010 року, даний договір є укладеним після його підписання сторонами та нотаріального посвідчення. За умовами договору між подружжям було здійснено поділ спільного майна подружжя ОСОБА_3 та ОСОБА_4, зокрема будинок та земельна ділянка за АДРЕСА_1 є особистою приватною власністю ОСОБА_4 Таким чином, при укладанні договору були дотримані вимоги ст. 69, 70 СК України.

Відповідно до п. 6 даного договору, після укладення цього договору право спільної сумісної власності сторін щодо вище зазначеного майна припиняється і виникає право приватної власності кожного з подружжя, особисто на відповідне майно.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відмовляючи позивачу в задоволенні позовних вимог, суд послався на те, що в разі визнання фіктивності правочину, його обов'язковою умовою повинно бути відсутність наміру створити правові наслідки - відсутність державної реєстрації, передавання технічної документації, ключів тощо. Сторони не заперечували факт поділу спільного майна подружжя, факту передавання майна в натурі. Крім того була проведена державна реєстрація права власності в реєстрі прав власності на нерухоме майно, державному земельному кадастрі.

Позивачем не надано доказів, які б вказували на фіктивний характер договору.

В Постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визначення правочинів недійсними» зазначено, що відповідно до ст. ст. 215, 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Суд першої інстанції прийшов до висновку, що ОСОБА_2 не доведено в ході розгляду справи, що його права та законні інтереси порушені.

Окрім того, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 зовсім нє стороною оспорюваного договору.

Вирішуючи спір, суд прийшов до висновку про те, що зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на уклання між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 договору про поділ майна у відповідності до вимог законодавства України, а також відсутність підстав, для визнання судом зазначеного договору недійсним, а також звернення до суду із зазначеним позовом саме ОСОБА_2

Суд не прийняв до уваги посилання позивача на ту обставину, що оспорюваний ним договір відповідачі уклали з метою ухилення ОСОБА_3 від виконання рішення суду, що набрало законної сили про стягнення з неї грошових коштів. Вказане рішення апеляційного суду Дніпропетровської області було прийнято 15 травня 2012 року, в той же час, як спірний договір укладено ще 16 вересня 2010 року. При цьому за змістом даного рішення суду, грошові кошти стягнуті лише з ОСОБА_3, а не з ОСОБА_4

Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, а також те, що позовні вимоги щодо визнання договору недійсним, не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених ЦК України, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних позивача у повному обсязі.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія судді вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, суд правильно встановив вищезазначені обставини справи, дав цим обставинам та доказам по справі правильну правову оцінку і, відповідно до вимог ст..ст. 69, 70 СК України, ст. ст. 203, 215, 234, Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визначення правочинів недійсними», ухвалив законне та обґрунтоване рішення.

Довід апеляційної скарги ОСОБА_2 про неправильну оцінку доказів та обставин по справі, необґрунтований, оскільки зводиться до переоцінки доказів по справі і незгоди з висновками суду по їх оцінці, тоді як, згідно ст. 212 ЦПК України, оцінка доказів є виключним правом суду.

Таким чином, рішення суду підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - відхиленню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2013 року залишити без змін.

Ухвала чинна з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді :