Справа № 462/1052/11 Головуючий у 1 інстанції: Іванюк І.Д.
Провадження № 22-ц/783/7893/14 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2014 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Шумської Н.Л.

при секретарі: Бадівській О.О.

за участю: представника ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 на ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 13 листопада 2014 року у справі за скаргою ОСОБА_3 на дії державного виконавця Галицького відділу ДВС ЛМУЮ Яремчука А.Т. при примусовому виконанні виконавчого листа у справі № 2-1052/11,

ВСТАНОВИЛА:

Скаржник звернувся до суду зі скаргою, в якій просить визнати протиправними дії державного виконавця Галицького відділу ДВС ЛМУЮ Яремчука А.Т. з примусового виконання виконавчого листа, виданого Залізничним районним судом м. Львова від 08.06.2012 р. у справі № 2-1052/11, зобов'язати державного виконавця закінчити виконавче провадження із виконання вказаного виконавчого листа та повернути такий виконавчий лист стягувану ПАТ «Універсал Банк». Свою скаргу мотивує тим, що рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 31.03.2011 р. вирішено солідарно стягнути із ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Універсал Банк» солідарно 70 997,77 швейцарських франків, що еквівалентно 531027 (п'ятсот тридцять одна тисяча двадцять сім) грн. 82 коп., а також в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 за кредитним договором № 017-2008-759 від 28.03.2008р. та додатковими угодами до нього звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 28.03.2008 р. та додатковою угодою до нього від 24.12.2009р., а саме: на квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_5 на суму 531 027,82 грн., шляхом надання ПАТ «Універсал Банк» права продажу вказаного предмету іпотеки через проведення прилюдних торгів. Рішення суду набрало законної сили у 2011 р., однак на даний час таке не виконане. 03.06.2014 р. набрав чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким визначено заборону на примусове стягнення (відчуження без згоди власника) іншого майна (майнових прав), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки). Оскільки Залізничним відділом державної виконавчої служби ЛМУЮ відкрито провадження по зверненню стягнення на предмет іпотеки, оцінено його вартість та звернуто на нього стягнення, що підтверджується висновком експерта - оцінювача про вартість майна, то підстав для стягнення решти суми із заявника немає.

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 13 листопада 2014 року в задоволенні скарги відмовлено.

Дану ухвалу оскаржив представник ОСОБА_3 - ОСОБА_2 подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що вважає таку незаконною та необґрунтованою, оскільки вона постановлена з порушенням норм процесуального права. Вказує, що під час судового розгляду не були повно, всебічно та об'єктивно з'ясовані обставини справи. Не погоджується із тим, що в судовому засіданні не було з'ясовано чи державний виконавець та інші особи, які беруть у справі належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи. Також не погоджується із підставою відмови в задоволенні скарги заявника, що не було надано доказів того, що за рахунок предмета іпотеки задоволено вимоги стягувача, відповідно до ЗУ «Про виконавче провадження» чи ЗУ «Про іпотеку», а також, що виконавцем здійснюється примусове стягнення на майно боржника, при недостатності коштів одержаних стягувачем від реалізації предмета іпотеки, оскільки докази скаржник не міг надати у зв'язку з об'єктивними причинами, а також через відмову суду у задоволенні клопотання про витребування таких доказів.

Просить скасувати ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 13 листопада 2014 року та постановити нову, якою визнати неправомірним та скасувати рішення Галицького ВДВС ЛМУЮ викладене у листі від 22.08.2014 року вих. № 14983 та зобов'язати Галицький ВДВС ЛМУЮ задоволити заяву ОСОБА_3 від 11.08.2014р., повернути виконавчий лист № 2-1052/2011 виданий 08.06.2012 року Залізничним районним судом м. Львова стягувачу ПАТ «Універсал Банк».

ОСОБА_5, представники Галицького ВДВС ЛМУЮ та ПАТ «Універсал Банк» в судове засідання не з'явилися, хоча про розгляд справи повідомлялися належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення (а.с 254-255,257), про причини неявки суд не повідомили та з клопотанням про відкладення розгляди справи не звертались, тому розгляд справи відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК України здійснюється колегією суддів за відсутності осіб, які беруть участь у справі.

Заслухавши суддю-доповідача, представника ОСОБА_2, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції відповідає зазначеним вимогам.

Згідно ст. 14 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.

Статтею 383 передбачено, що сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Судом встановлено, що скаржник звернувся до суду зі скаргою, в якій просить визнати протиправними дії державного виконавця Галицького відділу ДВС ЛМУЮ Яремчука А.Т. з примусового виконання виконавчого листа, виданого Залізничним районним судом м. Львова від 08.06.2012 р. у справі № 2-1052/11, зобов'язати державного виконавця закінчити виконавче провадження із виконання вказаного виконавчого листа та повернути такий виконавчий лист стягувачу ПАТ «Універсал Банк».

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 31.03.2011 р. вирішено солідарно стягнути із ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Універсал Банк» солідарно 70 997,77 швейцарських франків, що еквівалентно 531 027 (п'ятсот тридцять одна тисяча двадцять сім) грн. 82 коп., а також в рахунок погашення заборгованості ОСОБА_5 за кредитним договором № 017-2008-759 від 28.03.2008р. та додатковими угодами до нього звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 28.03.2008 р. та додатковою угодою до нього від 24.12.2009р., а саме: на квартиру АДРЕСА_1, що належить на праві власності ОСОБА_5 на суму 531 027,82 грн., шляхом надання ПАТ «Універсал Банк» права продажу вказаного предмету іпотеки через проведення прилюдних торгів.

Дане рішення набрало законної сили 22.03.2012 року відповідно до ухвали Апеляційного суду Львівської області, якою апеляційну скаргу представника ОСОБА_3 - ОСОБА_6 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 березня 2011 року визнано неподаною і повернуто апелянту.

03.06.2014 р. набрав чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», яким визначено заборону на примусове стягнення (відчуження без згоди власника) іншого майна (майнових прав), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки).

Матеріалами справи встановлено, що 08 червня 2012 р. у справі № 2-1052/11 Залізничним районним судом м. Львова видано виконавчий лист на підставі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 31 березня 2011 року про солідарне стягнення із ОСОБА_5 та ОСОБА_3 на користь ПАТ «Універсал Банк» солідарно 70 997,77 швейцарських франків, що еквівалентно 531 027 грн. 82 коп. ( т.1 а.с. 213).

06.05.2014 року державним виконавцем Галицького ВДВС ЛМУЮ Яремчуком А.Т. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 43190281.

29.05.2014 року ОСОБА_3 звернувся до Залізничного районного суду м. Львова із скаргою на постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 43190281 від 06.05.2014р. винесену старшим державним виконавцем Галицького ВДВС ЛМУЮ Яремчуком А.Т. ( т.1 а.с. 190-191)

Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 09 липня 2014 року в задоволенні скарги ОСОБА_3 на постанову про відкриття виконавчого провадження відмовлено ( т.1 а.с. 216), яка набрала законної сили, оскільки сторонами не оскаржувалась.

Статтею 47 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: 1) є письмова заява стягувача; 2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, не реалізоване під час виконання рішення; 4) стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа; 5) у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з'ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника); 6) у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом має передати стягувачу, або майно, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості (крім коштів), а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 7) боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами внутрішніх справ, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку; 8) коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача - заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно; 9) наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Відповідно до п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Відповідно до ч. 2, 3 Закону у випадках, передбачених пунктами 1-6, 8, 9, 11-13 частини першої цієї статті, виконавчий документ надсилається до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав. Про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Пунктом 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» визначено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; 2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки).

Відмовляючи в задоволенні скарги ОСОБА_3 районний суд прийшов до правильного висновку про те, що дії державного виконавця є правомірними і такими, що не порушують прав сторін у виконавчому провадженні по виконанню рішення суду від 31.03.2011 р., з яким погоджується колегія суддів.

Статтями 3,4 ЦК України передбачено загальні засади цивільного судочинства та акти цивільного законодавства на підставі яких кожна особа має право звернутися за захистом цивільних прав.

Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів закріплений в ст.16 ЦК України, якою передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

На підставі ст.ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню.

Колегія суддів вважає, що вимога щодо повернення виконавчого листа з підстав набрання чинності Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути задоволена судом, оскільки така не передбачена вимогами Закону України «Про виконавче провадження».

Доводи апеляційної скарги щодо не повідомлення належним чином сторін колегія суддів вважає безпідставними і такими, що спростовуються матеріалами справи.

Як встановлено матеріалами справи (а.с. 241-244), такі були належним чином повідомлені відповідно до вимог ч.4 ст. 74 ЦПК України.

Інші доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає такими, що не спростовують висновків суду першої інстанції при постановленні ухвали Залізничного районного суду м. Львова від 13 листопада 2014 року.

Відповідно до п.1 ч.1 ст. 312 ЦПК України апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає ухвалу без змін, якщо судом першої інстанції постановлено ухвалу з додержанням вимог закону.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.209, 303, 304, п.1 ч.2 ст. 307, п.1 ч.1 ст. 312, 313, п.4 ч.1 ст.314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргупредставника ОСОБА_3 - ОСОБА_2 відхилити.

Ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 13 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ухвалою законної сили.

Головуючий Струс Л.Б.

Судді Шандра М.М.

Шумська Н.Л.