Номер провадження 2/754/4393/14
РІШЕННЯ

Іменем України

08.10.2014 року Деснянський районний суд м. Києва

в складі: головуючого - судді - Журавської О .В.

з участю секретаря - Гищак Я.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості та зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди,суд-

Встановив:

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики в сумі 7 600 гривень, інфляційні втрати в сумі 729,60грн., 3% річних в сумі 63,84 грн. та пеню в сумі 176,77 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 10 жовтня 2013 року між сторонами було укладено договір позики, згідно з яким ОСОБА_1 передав ОСОБА_2 гроші в сумі 7600 грн. Укладення договору підтверджується розпискою ОСОБА_2 від 10.10.2013 року. В цей же день були передані зазначені кошти.

27 січня 2014 року відповідачу було направлено вимогу від 27.01.2014 року про сплату боргу за розпискою від 10.10.2013 року. В зв»язку з тим, що відповідачем борг повернуто не було, ОСОБА_1 був вимушений звернутись до суду з метою стягнення з позивача боргу.

В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали, просили суд про його задоволення.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, оскільки, сума, яка була ним отримана 10 жовтня 2013 року, згідно розписки, була не боргом, а коштами, які ОСОБА_1, як заступник Генерального директора ТОВ «Октагон-Аутдор», виплатив ОСОБА_2 при звільненні. Крім того, відповідачем заявлено зустрічний позов до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди в сумі 5000 гривень, оскільки звернення ОСОБА_1 до суду з позовом до Відповідача принизило його честь та гідність, а також ділову репутацію. Первісний позов викликав у позивача глибокі душевні страждання.

Позивач ОСОБА_1 та його представник заперечували проти задоволення зустрічного позову, просили суд відмовити у його задоволенні.

Всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, вислухавши позивача, його представника,відповідача, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об»єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, керуючись законом, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та зустрічний позов ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори.

Статтею 1047 ЦК України встановлено для договору позики обов'язкову письмову форму. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми.

Відповідно до ст. 207 ЦК України правочин вважається укладеним в письмовій формі, якщо його зміст зафіксовано в листах, телеграмах або за допомогою електронного або іншого засобу зв'язку.

В судовому засіданні відповідач ОСОБА_2 суду пояснив, що він працював з 2009 року по 10 жовтня 2013 року в ТОВ «Октагон-Аутдор» на посаді начальника моніторингу, де також працював на той час заступником Генерального директора ОСОБА_1. 07.10.2013 року ОСОБА_2 було запропоновано написати заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, начебто за скороченням. 9 жовтня 2013 року ОСОБА_2 написав заяву про звільнення з роботи з 10 жовтня 2013 року, за згодою сторін. 10 жовтня 2013 ОСОБА_2 був звільнений з роботи. В день звільнення ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 7600 грн., як компенсацію при звільненні, ніяких розмов про те, що це є позика не було, повернення коштів не було обумовлено, що і відображено в розписці.

ОСОБА_1 та його представник в судовому засіданні пояснили, що дійсно ОСОБА_2 працював на вищезазначеному підприємстві і був звільнений з роботи за угодою сторін 10 жовтня 2013 року. В цей же день у заступника Генерального директора ОСОБА_1, ОСОБА_2 попросив в борг грошові кошти в сумі 7600 грн., про що була складена розписка. Термін повернення не оговорювався, а 27 січня 2014 року позивачем на адресу ОСОБА_2 була відправлена вимога про сплату боргу на суму 7600грн.

Відповідно до розписки ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 гроші в сумі 7600 гривень і день складання розписки( а.с.6).

Згідно Наказу № 37-к від 10 жовтня 2013 року, ОСОБА_2, начальник відділу моніторингу, звільнений з роботи за угодою сторін з 10 жовтня 2013 року, п.1 ст.36КЗпПУкраїни. ( а.с.24).

Згідно зі ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до вимог ст..1049 ЦК України позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику ( грошові кошти у такій самі сумі або речі, визначені родовими онаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 2 ст.1049 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Тобто, на підтвердження договору позики може бути представлена розписка. Але це має бути боргова розписка, яка є документом, що підтверджує отримання у борг грошових коштів так і умови, на яких ці кошти надаються і коли мають бути повернуті, тобто умови договору.

Однак, сам факт існування розписки не свідчить про факт укладення договору позики.

Із тексту розписки, яка надрукована на комп'ютері і яку підписав ОСОБА_2 вбачається лише те, що ОСОБА_2 отримав від ОСОБА_1 грошові кошти, що не є доказом того, що це договір позики, і кошти які отримав ОСОБА_2 останній має повернути. Будь-які інші письмові докази, які підтверджують факт укладання договору позики між сторонами відсутні.

В постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі за позовом про стягнення боргу за договором позики та за зустрічним позовом про визначення договору позики таким, що не укладався за заявою про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 грудня 2012 року зазначено, що досліджуючи боргові розписки чи договору позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і залежно від установлених результатів роботи відповідні правові висновки.

В зв"язку з чим, суд прийшов дол висновку, що позивачем ОСОБА_1 та його представником не доведено факт укладання 10 жовтня 2013 року між сторонами договору позики.

Крім того, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, вислухавши позивача, відповідача, суд дійшов висновку, що зустрічний позов ОСОБА_2 про відшкодування моральної шкоди також не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (із змінами і доповненнями) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих та виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

За правилами статті 60 ЦПК України сторона зобов»язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61цього Кодексу.

Позивачем ОСОБА_2 за зустрічним позовом не надано суду жодного доказу , що свідчили б про його душевні страждання, приниження його честі та гідності а також ділової репутації діями ОСОБА_1, тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічного позовів.

Керуючись ст. ст. 10, 15, 60, 212-215 ЦПК України, ст. 202-203, 208, 1046-1047, 1049, суд-

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості - відмовити.

В задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про відшкодування моральної шкоди- відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва через Деснянський районний суд м. Києва шляхом подачі в 10-ти денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя :