АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження:№ 22ц/790/7835/14 Головуючий 1 інст. - Короткий І.П.
Категорія: стягнення боргу
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 грудня 2014 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного

суду Харківської області в складі:

головуючого - судді Карімової Л.В.,

суддів колегії: Бурлака І.В.,

Яцини В.Б.,

за участю секретаря Маковецької О.П.,

розглянула у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3, третя особа ОСОБА_5 про стягнення боргу,

ВСТАНОВИЛА:

У грудні 2012 року ОСОБА_4 звернувся до суду в порядку вимог ст.ст.625 та 1212 ЦК України з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів з урахуванням 3% річних і індексу інфляції в сумі 29447,98 грн. та процентів за користування чужими грошовими коштами з урахуванням індексу інфляції в сумі 1010,58 грн.

Просив стягнути на свою користь також понесені ним судові витрати.

В обґрунтування позову зазначав, що йому на праві власності належить автомобіль марки «ФОРД СИЕРРА», 1987 року випуску, р.н. НОМЕР_1. 11.02.2009 року після попередньої домовленості про обмін автомобілями з доплатою він передав свій автомобіль ОСОБА_3 та доплату в poзмipi 3000 доларів США, а взамін від останнього отримав автомобіль «GELLY» р.н. НОМЕР_4 2008 року випуску, яким ОСОБА_3 розпоряджався згідно довіреності, наданої йому власником зазначеного автомобіля ОСОБА_5

При цьому кожний з них видав на ім'я іншого довіреність з правом вчинення стосовно переданих автомобілів будь-яких дій, в тому числі зняття їх з обліку та можливістю відчуження.

Позивач посилався на те, що він погодився на такий обмін автомобілями саме через те, що ОСОБА_3 пообіцяв через деякий час оформити їх угоду у нотаріальному порядку.

Подалі ОСОБА_5 31.03.2010 року скасувала видану нею довіреність на ім'я ОСОБА_3, тому належний їй автомобіль «GELLY» був вилучений у позивача ОСОБА_4 та повернутий власнику ОСОБА_5, яка не отримувала від ОСОБА_3 грошові кошти в сумі 3000 доларів США.

Позивач зазначав, що до наступного часу ОСОБА_3 не повернув йому отримані 11.02.2009 року 3000 доларів США, хоча договір міни автомобілями між ними так і не був укладеним, оскільки не відповідав чинному законодавству.

Розгляд справи відбувся за відсутністю відповідача відповідно до вимог ст.ст. 224-226 ЦПК України.

Заочним рішенням Московського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2013 року позов ОСОБА_4 задоволено і на його користь з ОСОБА_3 стягнуто борг в сумі 29 447 грн. 98 коп.

Крім того з ОСОБА_3 стягнуто на користь держави судовий збір в сумі 294 грн. 47 коп.

Ухвалою Московського районного суду м. Харкова від 16 грудня 2013 року заява ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення залишена без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, недоведеність тих обставин, які суд вважав встановленими, порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати це рішення та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову ОСОБА_4

Не заперечуючи обставин, викладених ОСОБА_4 в позові щодо взаємної передачі транспортних засобів за нотаріально посвідченими генеральними довіреностями з правом користування та розпорядження автомобілями на свій розсуд, ОСОБА_3 зазначав, що він при передачі автомобілів правомірно отримав від ОСОБА_4 3000 доларів США, оскільки автомобіль «GELLY» р.н. НОМЕР_4, яким він володів та розпоряджався згідно наданої йому власником зазначеного автомобіля ОСОБА_5 довіреності, був значно кращим, ніж належний ОСОБА_4 автомобіль «ФОРД СИЕРРА» р.н. НОМЕР_1. При передачі зазначених автомобілів він надав ОСОБА_4 розписку в отриманні коштів в розмірі 3000 доларів США, а останній надав розписку про відсутність у нього претензій.

Зазначав, що будь-яких боргових відносин між ним та ОСОБА_4 не було.

Вказував, що правовою підставою отримання ним коштів від ОСОБА_4 є генеральна довіреність від імені ОСОБА_5

Посилався на порушення судом першої інстанції норм процесуального права, оскільки він, ОСОБА_3, не був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Вислухавши пояснення учасників процесу, що з'явилися до суду апеляційної інстанції, перевіривши відповідно до вимог ст.. 303 ЦПК України матеріали справи та доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а оскаржуване рішення районного суду - зміні, виходячи з наступного.

Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у засіданні.

Між тим оскаржуване рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам закону.

Задовольняючи позов ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3, отримавши від позивача за обмін вищезазначеними транспортними засобами 3000 доларів США, безпідставно набув це майно, оскільки автомобіль «GELLY» р.н. НОМЕР_4, яким володів та розпоряджався ОСОБА_3 згідно наданої йому власником цього автомобіля ОСОБА_5 довіреності, подалі був вилучений у ОСОБА_4 у зв'язку з скасуванням цієї довіреності. Оскільки відповідач користувався зазначеними грошовими коштами, він відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України повинен сплатити позивачу суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення. Та три проценти річних від простроченої суми.

Судова колегія не може в повному обсязі погодитися з такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони не ґрунтуються на законі та не відповідають обставинам справи.

Як свідчать матеріали справи 11.02.2009 року сторони домовилися про обмін транспортними засобами, а саме: ОСОБА_3 передав ОСОБА_4 автомобіль «GELLY» р.н. НОМЕР_4, яким володів на підставі довіреності, виданої йому власником цього транспортного засобу ОСОБА_5, та отримав від ОСОБА_4 належний останньому на праві власності автомобіль марки «ФОРД СИЕРРА», р.н. НОМЕР_1, та доплату в poзмipi 3000 доларів США, яку залишив собі. При цьому сторони видали на ім'я іншого нотаріально посвідчені довіреності з правом вчинення стосовно переданих автомобілей будь-яких дій, в тому числі зняття їх з обліку та відчуження, а також відповідні розписки про отримання коштів та відсутності претензій один до одного.

Однак зазначену угоду сторони не оформили в установленому законом порядку.

31.03.2010 року ОСОБА_5 скасувала раніше видану довіреність на ім'я ОСОБА_3 на право користування та розпорядження належним їй автомобілем GELLY, у зв'язку з чим останній був вилучений у ОСОБА_4 та повернутий власниці.

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_3 не оспорював зазначені обставини та підтвердив, що отримані від ОСОБА_4 кошти в сумі 3000 доларів США звернув на свою користь.

Відповідно до ч.1 ст.212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно.

Оскільки ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не оформили в установленому законом порядку міну (продаж) вищевказаних транспортних засобів, набуття ОСОБА_3 переданих йому ОСОБА_4 3000 доларів США не передбаченими чинним цивільним законодавством способом та підставами, є майном, набутим без достатньо правових підстав.

Такі підстави були відсутні й на час розгляду справи як в суді першої так і апеляційної інстанції.

Однак встановивши ці обставини, суд першої інстанції помилково визначив в своєму рішенні вказану суму як боргову, у зв'язку з чим безпідставно застосував до неї вимоги ч.2 ст. 625 ЦК України, оскільки між сторонами не укладалося будь-якого правочину у встановленому ЦК України порядку, і відповідач не зобов'язувався перед позивачем виконати грошове зобов'язання в установлений між ними термін. Крім того індексування грошових коштів відповідно до зазначеної норми права можливо лише за наявності прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривневому еквіваленті.

У зв'язку з зазначеним та відповідно до вимог ст. 1212 ЦК України безпідставно набута ОСОБА_3 грошова сума в розмірі 3000 доларів США підлягає стягненню з нього на користь ОСОБА_4 в зазначеному позивачем на час розгляду справи районним судом гривневому еквіваленті, тобто в розмірі 24 150 грн., і рішення суду в цій частині є правильним.

В іншій частині оскаржуване рішення районного суду підлягає скасуванню з відмовою ОСОБА_4 в позові в частині стягнення з відповідача грошових коштів відповідно до ст. 625 ЦК України.

Оскільки позовні вимоги ОСОБА_4 задовольняються в розмірі 24 150 грн., відповідно до вимог ст.. 88 ЦПК України підлягає зміні рішення районного суду й в частині стягнення з відповідача ОСОБА_3 на користь держави судового збору, який визначається в сумі 241 грн. 50 коп. відповідно до п/п 1 п.1 ч.2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір».

Керуючись ст. ст. 303, 304, п.3.ч.1 ст. 307, ст. ст. 309, 313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, судова колегія

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу задовольнити частково.

Заочне рішення Московського районного суду м. Харкова від 09 квітня 2013 року змінити, зменшивши стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 суми боргу з 29447 грн. 98 коп. до 24 150 ( двадцять чотири тисячі сто п'ятдесят) гривень та судового збору на користь держави з 294 грн. 47 коп. до 241 (двісті сорок одна) гривня 50 копійок.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання цим рішенням законної сили.

Головуючий:

Судді: