Справа № 454/1428/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 грудня 2014 року Сокальський районний суд Львівської області у складі:

головуючого - судді Адамович М. Я. ,

при секретарі Калиш В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Сокалі, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до виконавчого комітету Сокальської міської ради та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири,

в с т а н о в и в:

Позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до відповідачів виконкому Сокальської міської ради та ОСОБА_2 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, свої вимоги мотивує тим, що рішенням виконкому Сокальської міської ради № 295 від 13.10.1986р. її свекрусі ОСОБА_3 виділено трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, житловою площею 39,7 кв.м. для відселення сім'ї сина ОСОБА_2 в складі чотирьох чоловік. Вказана квартира була надана позивачці і відповідачу ОСОБА_2 та двох дітей, оскільки сім'я у відповідності до ст. 34 ЖК України перебувала на обліку громадян, що потребують покращення житлових умов, позаяк норма забезпеченості житловою площею на одну особу була нижчою від встановленої законом. Спірна квартира не виділялася одноособово державою ОСОБА_2, вона була виділена їх сім'ї з розрахунку середньої забезпеченості житловою площею по м. Сокаль на 1 чоловіка - 8,3 кв.м. та з врахуванням вимог ст. 50 ЖК України, згідно з якою при наданні житлових приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев'ять років, крім подружжя. Згідно із законом їх сім'ю було забезпечено житловою площею згідно норми та в подальшому вони були зняті з квартирної черги після виділення спірної квартири. Як зазначено вище держава виділила спірну трикімнатну квартиру з розрахунку середньої забезпеченості житловою площею на чотири чоловіка, згідно черги в міській раді для покращення житлових умов, на якій діти стояли відповідно 9-10 років, тобто в перебуванні на обліку для покращення житла та в подальшому у виділенні сім'ї трикімнатної квартири вирішальну роль відіграла наявність їх двох неповнолітніх дітей, їх стать та вік. Згідно із ч. 3 ст. 48 ЖК України, громадяни, які одержали житло у державному фонді на вищевказаних умовах мали право на його приватизацію відповідно до вимог чинного законодавства. Правові основи приватизації житла, що знаходиться у державній власності регулюються Законом України « Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 р. в редакції 17.02.2006р. Згідно із ст. 1 вказаного Закону приватизація державного житлового фонду це відчуження квартир, (будинків) кімнат в квартирах та одноквартирних будинках де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв) державного житлового фонду на користь громадян України. До об'єктів приватизації належать квартири, (будинки) кімнати в квартирах та одноквартирних будинках де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму. У відповідності до п.2 ст.8 Закону, передача займаних квартир здійснюється у спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі, в тому числі тимчасово відсутніх за якими зберігається право на житло з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири. Вказаним правом на приватизацію частини квартири позивач не скористалась, оскільки ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» було прийнято 19.06.1992року, а на той час спірна квартира вже була викуплена одноособово відповідачем по справі ОСОБА_2, згідно договору купівлі-продажу від 23.12.1991року, укладеного ним на підставі рішення виконкому Сокальської міської ради № 327 від 12.12.1991р. У відповідності до ст. 65-1 ЖК України наймачі житлових приміщень в будинках державного чи громадського житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім»ї, які проживають разом з ними, придбати займані ними житлові приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством. Укладення одноособово відповідачем оспорюваного договору купівлі-продажу спірної квартири унеможливило приватизацію всіма членами сім'ї квартири в рівних частках та змінило правовий статус вказаної квартири з майна переданого державою у спільне користування (спільну часткову власність) в майно набуте подружжям за спільні кошти під час перебування у шлюбі , що виключає право на частку у вказаному майні інших членів сім'ї, яким це майно виділялося державою. Вказаний договір купівлі-продажу укладений з порушенням вимог чинного на день його укладення законодавства, а тому підлягає до визнання недійсним, оскільки згідно вимогами ст. 48 ЦК України 1963р., що діяв на той час недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі, що ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей, а на момент укладення відповідачем спірного договору їх діти були неповнолітніми. Як зазначено квартира була надана з державного житлового фонду відповідачу та членам його сім 'ї в тому числі. неповнолітнім дітям з врахуванням їх віку, статі та належного їм права на користування встановленою законом площею. Відтак позивач вважає, що їх на той час неповнолітні діти мали рівне право з відповідачем як на приватизацію в майбутньому так і на викуп на умовах встановлених договором кожним своєї частини квартири, однак вказане право не могли реалізувати через неповнолітній вік, а позивач та відповідач як їх законні представники не забезпечили захисту цього права, уклавши на ім'я відповідача договір купівлі - продажу від 23.12.1991 року, який це право порушив. Крім цього, оспорюваний договір не відповідає вимогам ЗУ «Про власність» від 17.02.1991р, в ст. 2 якого зазначено, що кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. За ст. 3 цього ж Закону суб'єктами права власності в Україні визнаються: народ України, громадяни, юридичні особи та держава. Відповідно до вимог ч.2 ст. 12 Закону громадянин набуває права також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Згідно із ч.2 ст. 15 Закону, наймач жилого приміщення в будинку державного чи громадського житлового фонду та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. Громадянин, який став власником майна, має право розпоряджатися ним на свій розсуд: продавати, обмінювати, здавати в оренду, укладати інші угоди, не заборонені законом. Оскільки на момент укладення спірного договору купівлі-продажу діти сторін були неповнолітніми таке їх право мало бути реалізоване їх законними представниками - батьками. Крім того, спірна квартира не була набута позивачем та відповідачем внаслідок їх спільної праці в шлюбі чи внаслідок спадкування, а в порядку покращення житлових умов від держави, а тому не може вважатися спільним майном подружжя. Згідно ст. 77 КШС України (в ред. 1986р.), за життя дітей батьки не мають права на майно дітей, а спірна квартира належала дітям на підставі договору житлового найму як і позивачу та відповідачу і жодних переваг чи обмежень, пов'язаних із віком щодо набуття квартири у власність, користування чи розпорядження нею закон не передбачає. Оспорювану угода купівлі-продажу квартири укладено відповідно до Постановою Ради Міністрів СРСР від 02.12.1988 року №1440 „Про продаж громадянам в особисту власність квартир в будинках державного і громадського житлового фонду", однак із порушенням ЗУ « Про власність», який має вищу юридичну силу, а в даному разі зазначена Постанова має силу піднормативного акту який регулює порядок набуття у власність квартир шляхом викупу їх від держави. Так відповідно до п.4 «Положення про продаж громадянам в особисту власність квартир в будинках державного та громадського фонду», затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР №142 від 19.05.1989 року, при продажі квартир громадянам слід виходити із того, що у спільно проживаючого подружжя і їх дітей може бути тільки одна квартира або один житловий будинок, який належить на праві особистої власності одному із них або належить їм на праві спільної власності На момент укладення спірного договору діти сторін не могли мати у особистій власності інших квартир, оскільки були неповнолітніми, були членами сім»ї наймача та за законом могли мати на праві спільної власності лише одну з батьками квартиру, а відтак спірним договором їх право як неповнолітніх дітей на набуття у спільну власність спірної квартири

відповідачем порушене. Відповідно до п.9 зазначеного Положення громадянин, який бажає придбати у власність займану квартиру (будинок), подає заяву за місцем проживання до виконавчого комітету місцевої ради народних депутатів або адміністрації підприємства, об'єднання організації у віданні або власності яких перебуває будинок. До заяви додається письмова згода членів сім'ї, проживаючих разом з ним, на придбання квартири (будинку) у його власність і довідка з місця проживання про склад сім'ї та прописку. Такої письмової згоди на купівлю одноосібно

відповідачем квартири ні позивач, ні їх діти, ні від їх імені жоден з батьків не надавали. Таке є порушенням ст.14 ЦК України ( в ред. 1963р.), відповідно до якої, від імені неповнолітніх, які не досягли п'ятнадцяти років, угоди укладають їх батьки. Такі неправомірні дії відповідача позбавили дітей сторін встановленої ст. 10 ЦК України (в ред. 1963р.) правоздатності щодо можливості мати в особистій власності майно та користуватися житловим приміщенням, як своїм власним. Довідка про склад сім'ї також в архівних документах відсутня, хоч на момент купівлі квартири відповідачем в ній були прописані і проживали чотири члени сім'ї, в тому числі і двоє неповнолітніх дітей. Відтак спірний договір укладено також і з порушенням норм закону щодо надання згоди іншим з подружжя на придбання у особисту власність спірної квартири. Цим же вимогам закону не відповідає і рішення виконкому Сокальської міської ради №327 від 12.12.1991р. відповідно до якого укладено оспорюваний договір.

Просить суд визнати недійсним та скасувати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між виконкомом Сокальської міської ради та ОСОБА_2 23.12.1991 року та рішення виконкому Сокальської міської ради № 327 від 12.12.1991 року відповідно до якого укладено оспорюваний договір. Припинити право особистої власності ОСОБА_2 на квартиру АДРЕСА_1. Повернути спірну квартиру до державного житлового фонду. Застосувати наслідки недійсного правочину.

В додатковому обґрунтуванні позовних вимог позивач вказала, що згідно Постанови Міністрів СРСР від 02.12.1988р. № 1400 «Про продаж громадянам у власність квартир в будинках державного і громадського житлового фонду» в п. 1 вказано, що у відповідності з Законом СРСР «Про власність в СРСР» наймач житлового приміщення в будинку державного і громадського житлового фонду і члени його сім'ї вправі викупити у власника відповідну квартиру. Це ж саме, підтверджено Постановою Ради Міністрів УРСР і Української республіканської Ради професійних спілок № 142 від 19.05.1989 р. в затвердженому Положенні про продаж громадянам у власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання і ремонт. Відповідно до ст. 225 ЦК Української СРСР (1963 р.) право продажу товару належить власникові. Однак, згідно довідки Червоноградського БТІ № 2456 від 23.05.2014р. підтверджено, що станом на 23.12.1991р., тобто на час викупу спірної квартири, виконавчий комітет Сокальської міської ради народних депутатів, від імені якого був укладений договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, власником даної квартири не був, оскільки за виконавчим комітетом право власності не оформлялось, тобто продавець, виконавчий комітет Сокальської міської ради не будучи власником спірної квартири не мав права укласти договір купівлі-продажу даної квартири. Виходячи з цього виконавчий комітет Сокальської міської ради грубо порушив ст. 48 ЦК Української РСР 1963р., згідно із якою угода, яка не відповідає вимогам закону є недійсною, а тому договір підлягає визнанню недійсними із цієї підстави. Зазначає, що у рішенні колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Львівської області від 27.11.2012р. на яке зсилається відповдач, неправильно про трактовано, що при придбанні у власність спірної квартири інтереси неповнолітніх дітей представляли їх батьки, тобто позивач та відповідач ОСОБА_2, за зверненням яких було передано квартиру у власність ОСОБА_2, що не відповідає дійсності. Зазначає, що не зверталась у виконавчий комітет міської ради ні з усною, а тим більше з письмовою заявою про викуп спільної квартири в особисту власність одному ОСОБА_2 від імені на той час неповнолітніх дітей ОСОБА_5 та ОСОБА_6, в тому числі і від себе. Підтверджує, що виконавчим комітетом Сокальської міської ради при прийнятті рішення № 327 від 12.12.1991р. щодо продажу квартири ОСОБА_2 було порушено п. 9 Положення щодо продажі громадянам у власність квартир державного і громадського житлового фонду, де вказано, що до заяви на купівлю квартири додається, письмова згода членів сім'ї, проживаючих разом та довідка з місця проживання про склад сім'ї та прописку, що не було зроблено в даному випадку, а підтвердженням цього є лист архівного відділу Сокальської РДА № 792 від 29.10.2013р. Даним листом підтверджено, що у виконком Сокальської міської ради з письмовою заявою щодо купівлі спірної квартири звертався одноособово сам ОСОБА_2. Як видно з заяви на одноособовий викуп ОСОБА_2 спільної законно та безоплатно отриманої згідно черги для покращення житлових умов квартири від держави, на склад сім'ї з чотирьох осіб в тому числі двоє неповнолітній дітей згоди позивач не давала, що є підставою для скасування договору купівлі-продажу спірної квартири. Спірну квартиру було виділено чотирьом членам сім»ї по ?% кожному, враховуючи стать та вік двох неповнолітніх дітей та відповідно всі четверо були вписані в ордер на час вселення в квартиру, а в подальшому відповідно було виписано договір найму квартири також на 4 чоловік. Відповідач уклавши на себе одноособово договір купівлі-продажу квартири від 23.12.1991р. навіть не включив позивачку, як повнолітнього члена сім'ї, чим порушив законодавство. Вважає, що ОСОБА_2 незаконно, одноособово викупив частку квартири, на той час двох неповнолітніх дітей, що є порушенням законодавства, а тепер ще й вимагає сплатити йому 175000грн., за ніби то його половину квартири, або дітей викинути на вулицю після 28 років проживання у своїй законній квартирі, де вони вклали в цю квартиру вже великі кошти на ремонт, придбання та вмонтування сучасної техніки, діти компенсації не хочуть за це, адже рахують, що це їх законне житло і відповідно вкладають свої кошти. Служба у справах дітей Сокальської РДА листом від 18.07.2014р. № 916/01-11 роз'яснила, що права дітей сторін, на той час неповнолітніх, при викупі одноособово ОСОБА_2 в 1991 році спільної квартири, отриманої нами безоплатно, законно від держави Україна згідно квартирної черги для покращення житлових умов у Сокальській міській раді були порушені, так як письмової згоди членів сім'ї на це не було. Отже, ОСОБА_2 не мав права викупляти одноосібно нашу спільну квартиру при цих обставинах, позбавивши дітей законного державного житла. Це ж підтверджено ст. 65-1 ЖК України, що наймач житлових приміщень в будинках державного житлового фонду можуть за згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які проживають разом з ними, придбати займані житлові приміщення у власність на підставах, передбачених чинним законодавством. В Положенні затвердженому постановою №142 від 19.05.1989р. Ради Міністрів Української РСР і Української республіканської ради професійних спілок в п. 1 ч. 2 зазначено, що відповідно до Закону УРСР «Про власність», наймач жилого приміщення в будинку державного і громадського житлового фонду та члени його сім'ї вправі викупити у власника відповідну квартиру. Це ж саме записано в Постанові Ради Міністрів СРСР № 1400 від 02.12.1988р., тобто наймач і члени його сім'ї вправі викупити у власника відповідну квартиру. В ст. 15 ЗУ «Про власність» від 07.02.1991р. вказано, що наймач житлового приміщення в будинку державного житлового фонду та члени його сім'ї мають право придбати у власність відповідну квартиру або будинок шляхом їх викупу або на інших підставах, передбачених законодавством України. В договорі купівлі-продажу спірної квартири зазначено, що нотаріусом роз'яснено ОСОБА_2 при укладені даного договору ст. 101 ЦК УРСР і пункт 4 Положення про продаж громадянам в особисту власність квартир в будинках державного і громадського житлового фонду затвердженого постановою РМ УРСР і Укрпрофради від 19.05.1989р. № 142. Пункт 4 Положення гласить, що при продажі квартир громадянам слід виходити з того, що у спільно проживаючого подружжя і їх дітей , може бути тільки одна квартира або один житловий будинок, який належить їм на праві особистої власності одному із них або належить їм на праві спільної власності. Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України від 28.04.1978 р. № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» із змінами і доповненнями внесеними постановами від 25.12.1992р. та від 25.05.1998р., за правилами ст. 48 ЦК Української РСР 1963р. угода визнається недійсною при невідповідності її не тільки законові, а й іншим актам, виданим органами державної влади та управління в межах наданої їм компетенції. Таким є рішення виконкому Сокальської міської ради № 327 від 12.12.1991р. «Про затвердження актів на продаж будинків, квартир в м. Сокалі в частині продажу квартири ОСОБА_2 відповідно до якого був укладений оспорюваний договір купівлі-продажу квартири. Вважає, що цими документами було порушено право дітей на набуття у власність за законом шляхом викупу від держави наданої їм державою частки у спірній квартирі, яке не могло бути реалізоване ними самостійно через неповнолітній вік, обмежену дієздатність та порушено батьком ОСОБА_2, як законним представником неповнолітніх дітей при укладені одноособово спірного договору, не забезпечивши захисту цього права дітей. Укладаючи спірний договір з порушенням вищенаведених норм права відповідач позбавив права дітей приватизувати свою частку квартири в майбутньому, а заперечити його дії чи протистояти їм вони, будучи неповнолітніми, не могли.

Просить суд визнати недійсним та скасувати договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладений між виконавчим комітетом Сокальської міської ради та ОСОБА_2 23.12.1991 р. та рішення міськвиконкому № 327 від 12.12.1991р. щодо продажу квартири ОСОБА_2, відповідно до якого було укладено оспорюваний договір.

Відповідач ОСОБА_2 звернувся в суд із заявою про застосування строку позовної давності, в якій зазначив, що справа за аналогічним позовом (позивачами були ОСОБА_5 та ОСОБА_6) вже розглядалася Сокальським районним судом і рішенням апеляційного суду Львівської області від 27.11.2012 року в позові їм відмовлено, ухвалою ВССУ від 28.01.2013 року у відкритті провадження відмовлено. У позовній заяві ОСОБА_1 заявляє аналогічні вимоги та й аналогічні правові підстави, що були предметом розгляду апеляційним судом зазначеним вище. В рішенні апеляційного суду Львівської області від 27.11.2012 року колегія суддів встановила, що спірний договір купівлі-продажу укладено на підставі рішення виконавчого комітету Сокальської міської ради № 327 від 12.12.1991року та відповідно до постанови Ради Міністрів СРСР від 02.12.1988 року № 1440 «Про продаж громадянам в особисту власність квартир в будинках державного і громадського житлового фонду». Положення про продаж громадянам в особисту власність квартир в домах державного і громадського житлового фонду, затвердженого постановою Ради Міністрів УРСР від 19.05.1989 року № 142, які регулювали питання продажу квартир в особисту власність громадянам. Згідно з п.9 Положення громадянин, який бажає придбати в особисту власність квартиру, яку він займає, подає заяву за місцем проживання у виконавчий комітет місцевої ради, до заяви додається письмова згода членів сім»ї, що проживають разом з ним, на придбання квартири в його особисту власність, довідка з місця проживання про склад сім»ї і прописку. Таким чином, Положенням передбачено можливість придбання квартири в особисту власність. Як вбачається з матеріалів справи, на час придбання квартири у власність, в квартирі були зареєстровані він, позивач ОСОБА_1 та їх неповнолітні діти. Згідно ст. 60 КпШС УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, захист прав та інтересів неповнолітніх дітей лежить на їх батьках, які діють без особливих на те повноважень. При придбанні у власність спірної квартири інтереси неповнолітніх дітей представляли їх батьки, за зверненням яких було передано квартиру у власність йому. Враховуючи наведене, колегія суддів, прийшла до висновку, що позивачами не доведено невідповідності договору купівлі-продажу від 23.12.1991 року вимогам чинного на час його укладення законодавства. Неповнолітні діти майнових прав щодо квартири, яку він придбав не мали. Вони мали праве на користування зазначеним житлом. Передача у власність квартири шляхом викупу не обмежила житлові права дітей, оскільки і після укладення спірного договору за ними зберігається право на користування квартирою, у якій вони зареєстровані та проживають, відтак спірною угодою особисті і майнові права неповнолітніх дітей не було порушено. Доводи позивачів про те, що укладення спірного договору порушило їхні майнові права, оскільки унеможливило приватизацію ними їхньої частки квартири, не заслуговують на увагу з огляду на те, що зазначений договір укладено до набрання чинності ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року. У позовній заяві від 12.05.2014року позивач в черговий раз покликається на порушення ЗУ «Про власність» та неможливість приватизації дітьми в майбутньому їхньої частки квартири, такі твердження спростовуються рішенням апеляційного суду від

27.11.2012 року та нормативними актами наведеними вище, договір укладено до набрання чинності ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19.06.1992 року. Справа про визнання договору купівлі-продажу квартири розглядалась судами різних інстанцій з 2007 року. ОСОБА_1 по даній справі була відповідачкою. Договір купівлі - продажу квартири укладено 23.12.1991року і на його підставі видані правовстановлюючі документи. Відповідно до ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч.4.ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосуванні якої заявлено стороною у справі, є підставою для відмовленні у позові. Крім того, оскільки статтею 71 ЦК УРСР в редакції від 18.07.1963р., який діяв на момент виникнення спірних правовідносин встановлений загальний строк позовної давності в три роки і він обчислюється з часу, коли особа дізналася про порушення своїх прав. Тому строк позовної давності сплив ще у 1991 році, оскільки позивачці було відомо про укладення спірного договору, тому в позові слід відмовити. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Також виникає питання в чому ж полягає порушення саме прав ОСОБА_1 спірним договором. Про порушення прав неповнолітніх дітей та неможливістю приватизації ними часток, діти своє право використали та звернувшись з позовом справа була вирішена, позивачки права при укладенні спірного договору жодним чином порушені не були. Просить суд у позові ОСОБА_1 про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири відмовити за спливом строку позовної давності.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просить задовольнити, в обґрунтування надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та додатковому обґрунтуванню позовних вимог. Крім цього повідомила, що спірний договір укладено з порушенням законодавства, оскільки ним порушено права їх з відповідачем на той час неповнолітніх дітей, щодо можливості приватизації часток квартири, не було надано згоди усіх членів сім»ї на укладення договору, а також сторона продавця у договорі - виконком не був власником спірної квартири.

Представник позивача ОСОБА_7 в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просить задовольнити в повному обсязі.

Представник відповідача виконавчого комітету Сокольської міської ради Чернявська Х.М. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, однак зазначила, що на її думку спірний договір укладено з порушенням законодавства, оскільки на час його укладення діяла Постанова Кабінету міністрів СРСР, яка передбачала право продажу громадянам у особисту власність квартир в будинках державного і громадського житлового фонду, при цьому слід було надати згоду на укладення договору всіх членів сім»ї. Крім цього, виконком не був власником квартири, відповідно не міг укласти такий договір.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги заперечив в повному обсязі, вважає такі безпідставними, оскільки правомірно набув у власність спірну квартиру. Крім цього вважає, що до спірних правовідносин слід застосувати строк позовної давності.

Заслухавши учасників судового розгляду та дослідивши докази в справі, суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити з наступних підстав.

Відповідно до рішення виконавчого комітету Сокальської міської ради №295 від 13.10.1986р. встановлено, що квартира із трьох кімнат АДРЕСА_1 виділена ОСОБА_3 (матері відповідача ОСОБА_2) для відселення сім»ї ОСОБА_2 в складі 4 чоловік: дружини ОСОБА_1, дочки ОСОБА_10 та сина ОСОБА_11.

Згідно заяви ОСОБА_2 від 20.08.1991р. адресованої виконкому міської ради, встановлено, що він просить продати йому квартиру в якій проживає.

Рішенням виконкому Сокальської міської ради №327 від 12.12.1991р. затверджено акти на продаж квартир в АДРЕСА_1 ОСОБА_2 за 11574крб..

Із договору купівлі-продажу від 23.12.1991р. встановлено, що виконавчий комітет Сокальської міської ради в особі керуючого Сокальським будинкоуправлінням Тараса Р.І. продав, а ОСОБА_2 купив квартиру АДРЕСА_1 за 11574 крб..

Відповідно до рішення Сокальського районного суду від 13.04.2007 року вирішено задоволити позов ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зокрема визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 від 23.12.1991р. укладений між ОСОБА_2 та виконавчим комітетом Сокальської міської ради.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 21.05.2009 року рішення Сокальського районного суду Львівської області від 13.04.2007 року скасовано, справу направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Сокальського районного суду Львівської області від 30.09.2011 року визнано недійсним договір купівлі продажу-квартири АДРЕСА_1, укладений 23.12.1991 року між виконкомом Сокальської міської ради та ОСОБА_2, як такий, що не відповідав вимогам закону та порушував права, неповнолітніх на той час, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з часу його укладення.

Повернуто сторони у попереднє становище, ОСОБА_2 повертає квартиру Сокальській міській раді, а міська рада відшкодовує ОСОБА_2 вартість цієї квартири.

Зобов'язано ДКП ЛОР «Червоноградське МБТІ» скасувати державну реєстрацію права власності ОСОБА_2 на дану квартиру й зареєструвати її за Сокальською міською радою.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 27.11.2012 року, що залишене без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 28.01.2013 року скасовано рішення Сокальського районного суду Львівської області від 30.09.2011року, у позовних вимогах ОСОБА_5 та ОСОБА_6 до ОСОБА_2 відмовлено.

В свою чергу, рішенням Апеляційного суду Львівської області від 03.10.2014р. за наслідками розгляду скарги на рішення Сокальського районного суду від 26.12.2013р. в справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1, ОСОБА_6, ОСОБА_5, в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_14 та ОСОБА_12 третіх осоіб Сокольської міської ради, КП ЛОР «Червоноградське МБТІ», реєстраційної служби Сокальського РУЮ, органу опіки та піклування Сокальської РДА про визнаня незаконною приватизації житла, скасування розпорядження міського голови, скасування свідоцтва про право власності, визнання права власності на квартиру, вирішено рішення Сокальського районного суду від 26 грудня 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення. Позов ОСОБА_2 задоволено. Визнано незаконною приватизацію квартири АДРЕСА_1. Скасовано розпорядження міського голови м. Сокаль №69 від 19.09.2007 року «Про передачу квартир (будинків) державного житлового фонду в особисту власність громадян м. Сокаль» в частині безоплатної передачі у власність ОСОБА_1 спірної квартири. Скасовано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 від 25.09.2007 року серія САВ №500372 в частках. Визнано право власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_2 Зобов'язано реєстраційну службу Сокальського РУЮ зареєструвати право власності на спірну квартиру за ОСОБА_2. Зобов'язано Сокальський районний відділ головного управління Державної міграційної служби у Львівській області зареєструвати ОСОБА_2 у спірній квартирі. У задоволенні заяви ОСОБА_2 про поворот виконання рішення Сокальського районного суду від 30.09.2011 року у справі №1321/2-36/11 - відмовлено.

В свою чергу, в обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що укладенням спірного договору порушено права їх на цей час малолітніх дітей, оскільки квартира виділялася на всіх чотирьох членів сім»ї, в тому числі дітей, а також в майбутньому діти були позбавлені можливості приватизувати їх частки у квртири.

Однак, свого підтвердження в ході розгляду спраи дане твердження не здобуло, оскільки на час укладення договору дійсно в квартирі були зареєстрованими сторони - ОСОБА_2 і ОСОБА_1 та їх діти ОСОБА_10, ОСОБА_11.

Проте, згідно ст. 60 КпШС УРСР, норми якого діяли на час виникнення спірних правовідносин, захист прав та інтересів неповнолітніх дітей лежить на їх

батьках, які діють без особливих на те повноважень. В разі одруження неповнолітніх (стаття 16 цього Кодексу) вони набувають дієздатності в повному обсязі з моменту одруження і здійснюють захист своїх прав самостійно.

Таким чином, при укладенні спірного договору про придбання квартири, інтереси неповнолітніх дітей представляли їх батька, а сторони по справі.

Крім цього, дане питання було предметом дослідження судів першої та другої інстанції у справах між тими ж сторонами.

Також позивач зсилається на те, що сторона продавця у спірному договрі від 23.12.1991р., а саме виконавчий комітет Сокольської міської ради не міг виступати продавцем спірної квартири, оскільки не був її власником так як право власності за ним не визнавалось.

Суд критично ставитися до даних тверджень, так як спірна квартира на момент укладення спірного договору належала до державного житлового фонду, управління яким здійснювала міська рада, яка і була належно уповноваженою укласти даний договір із відповідачем.

Також на підставу скасування спірного договору позивач звертає увагу на те, що при його укладанні нею не надавалась письмова згода на його укладення, а саме придбання відповідачем у особисту власність квартири, що передбачено п.9 Положення «Про продаж громадянам в власність квартир у будинках державного і громадського житлового фонду, їх утримання і ремонт», затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 19.05.1989р. № 142, яке діяло на час спірних правовідносин і визначало, що громадянин, який бажає придбати в власність займану квартиру (будинок), подає заяву за місцем проживання до виконавчого комітету місцевої Ради народних депутатів або адміністрації підприємства, об'єднання, організації, у віданні або власності яких перебуває будинок. До заяви додається письмова згода членів сім'ї, проживаючих разом з ним, на придбання квартири (будинку) у його власність і довідка з місця проживання про склад сім'ї та прописку.

На вимогу суду Львівським державним нотаріальним архівом за вих. №2163/01-30 від 28.10.2014р. надано копію договору купівлі-продажу спірної квартири від 23.12.1991р., а також документи, що слугували для його укладення. З дослідження яких встановлено, що до договору долучено: квитанцію про сплату державного мита за оформлення договору на суму 579крб., довідку ДПІ у Сокальському районі від 12.1991р. про взяття квартири на облік інспекції, довідку ДПІ у Сокальському районі від 23.12.1991р. про те, що ОСОБА_2 надав у інспекцію декларацію про джерела коштів на придбання квартири, ордер на вселення №18 від 10.02.1987р. в квартиру АДРЕСА_1, витяг із рішення виконкому Сокольської міської ради №327від 12.12.1991р. про затвердження акиті на продаж будинків, квартир в м. Сокаль, акт обстеження технічного стану квартири АДРЕСА_1.

Таким чином, встановлено, що письмової згоди позивача ОСОБА_1 на придбання у власність відповідачем ОСОБА_2 спірної квартир у матеріалах договору немає, крім цього із її тверджень такої згоди вона не надавала, що вказує на порушення при укладенні договору п.9 вищевкащаного Положення.

Разом з тим, відповідач ОСОБА_2 звернувся в суд із заявою в якій просить у позові відмовити за спливом строку позовної давності.

Судом встановлено, що спірний договір купівлі-продажу квартири укладено відповідачем ОСОБА_2 із виконкомом Сокольської міської ради 23.12.1991р., про факт укладення договору даної дати позивач була обізнаною, що не заперечується сторонами.

В свою чергу, згідно ст. 71 ЦК УРСР, діючого на час виникнення спірних правовідносин, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

Згідно ст. 75 ЦК УРСР, позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін.

Відповідно до ч.1 ст. 80 ЦК УРСР, закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові.

В зв'язку із спливом строку позовної давності до пред'явлення позову, а також не встановленням судом причин поважності його пропуску позивачем ОСОБА_1 та враховуючи клопотання відповідача ОСОБА_2 про застосування позовної давності, суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним та скасування договірну купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладений між виконкомом Сокальської міської ради та ОСОБА_2 23.12.1991 року.

Що стосується позовної вимоги про визнання недійсним та скасування рішення виконавчого комітету Сокальської міської ради №327 від 12.12.1991р. «Про затвердження актів на продаж будинків, квартир», в частині щодо продажі квартири ОСОБА_2 судом встановлено наступне.

Дослідженим рішенням встановлено, що таким вирішено затвердити акт на продаж зокрема квартири по АДРЕСА_1 ОСОБА_2 за 11574крб.

Вказане рішення виконкому було одним із ряду документів які слугували для укладення договору, рішення про затвердження акта на продаж квартири не створює наслідків, які б порушували, на думку позивачки її права.

В свою чергу, сторони надали суду рішення Сокальської міської ради №737 від 26.03.2014р., яким вже вирішено скасувати рішення виконавчого комітету Сокальської міської ради від 12.12.1991р. №327 в частині затвердження акта на продаж квартири за адресою АДРЕСА_1 гр. ОСОБА_2.

Із змісту рішення встановлено, що рада проаналізувавши певні нормативні акти та ряд рішень судів, в тому числі ті, які на даний час вже скасовані (зокрема рішення районного суду від 26.12.2013р.) дійшла висновку про скасування спірного рішення, що в свою чергу є грубим порушенням закону.

Оскільки згідно п.10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання.

В даному випадку, з врахуванням спірного рішення виконкому від 12.12.1991р. та ряду інших документів проводилась державна реєстрація нерухомого майна, таким чином акт органу місцевого самоврядування виконаний і питання щодо його відповідності закону належить до компетенції виключно суду.

Таким чином рішення міської ради №737 від 26.03.2014р. є передчасним, а суд в свою чергу в силу приписів ст. 11 ЦПК України не вправі вийти за межі позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 10,60,212 ЦПК України, суд

в и р і ш и в:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до виконавчого комітету Сокальської міської ради та ОСОБА_2 про визнання недійсними та скасування договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 укладеного 23.12.1991 року між виконавчим комітетом Сокальської міської ради та ОСОБА_2, а також рішення виконавчого комітету Сокальської міської ради № 327 від 12.12.1991р. в частині продажу квартири ОСОБА_2 - відмовити.

Рішення може бути оскаржене сторонами в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Сокальський районний суд шляхом подання в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Головуючий: М. Я. Адамович