У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,
суддів: Дем'яносова М.В., Мостової Г.І., Попович О.В., Ступак О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - Кринківська сільська рада Глобинського району Полтавської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, за касаційною скаргою представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 - на рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 02 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 22 липня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

Позивач ОСОБА_6 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_7 про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, який мотивувала наступним.

Позивач є власником домоволодіння АДРЕСА_1 та земельної ділянки розміром 0, 2 га.

ОСОБА_7 - її сусід, який проживає по АДРЕСА_2, шляхом самозахвату на землі позивача побудував літню баню та шиферний паркан, чим створює незручності для позивача.

Також вказала, що для врегулювання спору вона неодноразово зверталася до відповідача, голови сільради та Державної земельної інспекції у Глобинському районі по охороні і використанню земель, але її звернення позитивних результатів не дали.

Тому на підставі викладеного позивач ОСОБА_6 просила зобов'язати відповідача ОСОБА_7 усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1, шляхом знесення (перенесення) самочинно збудованої прибудови - літньої бані та паркану.

Рішенням Глобинського районного суду Полтавської області від 02 червня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Полтавської області від 22 липня 2014 року, у задоволенні позову ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа - Кринківська сільська рада Глобинського району Полтавської області, про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою - відмовлено.

У касаційній скарзі представник ОСОБА_6 - ОСОБА_8 - посилається на невідповідність висновків суду обставинам справи, неправильне застосування судами матеріального права та порушення норм процесуального права й просить скасувати рішення судів першої та апеляційної інстанцій з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог повністю.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Судами встановлено, що згідно з державним актом на право приватної власності на землю позивач ОСОБА_6 є власником земельної ділянки розміром 0, 12 га, яка розташована у АДРЕСА_1 та передана для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель.

Відповідно до довідки виконкому Кринківської сільської ради Глобинського району Полтавської області від 18 березня 2014 року № 234/02-33 ОСОБА_6 належить житловий будинок з господарськими будівлями, який побудований у 1975 році та розташований по АДРЕСА_1.

За результатами акта обстеження суміжного землекористування від 13 березня 2013 року комісією проведено обстеження суміжної межі між домоволодіннями ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за адресою: по АДРЕСА_2 та АДРЕСА_1, та виявлено, що зі сторони АДРЕСА_1 межа земельної ділянки ОСОБА_6 зміщена на земельну ділянку ОСОБА_7 у розмірі близько 10 см, по межі закінчення господарських дворів виявлено зміщення земельної ділянки ОСОБА_6 у бік земельної ділянки ОСОБА_7 у розмірі близько 30 см, будівля літньої бані ОСОБА_7 заходить на межу земельної ділянки ОСОБА_6 у розмірі близько 20 см. Громадянам ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було запропоновано користуватися земельними ділянками по межі, яка історично складена, від цієї пропозиції ОСОБА_6 відмовилася.

Відповідно до акта відновлення межі земельної ділянки від 06 вересня 2012 року та додатків до нього зазначено схему порушення межі між земельними ділянками ОСОБА_6 та ОСОБА_7, площа накладки дорівнює 0,0015 га.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, виходив з того, що між сторонами уже існує порядок користування сусідніми земельними ділянками по межі, яка склалася історично, позивач ОСОБА_6 не надала доказів на підтвердження того, що вона будь-яким чином обмежена у користуванні своєю земельною ділянкою з вини відповідача, керуючись ст. 103 ЗК України, дійшов висновку про те, що позивачем достеменно не вказано та не підтверджено, в чому саме полягає порушення прав позивача та яким саме чином споруди відповідача порушують його право на користування земельною ділянкою та яким саме чином відповідачем здійснюються перешкоди позивачу у користуванні земельною ділянкою позивача.

Також суди вважали, що відповідно до ч. 7 ст. 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про зобов'язання знести самочинно збудовану прибудову літньої бані та паркану є прерогативою відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування, а суд не може вирішувати питання, віднесені законом до компетенції органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування.

Проте з такими висновками погодитися не можна.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом.

Відповідно до ч. ч. 2, 4 ст. 373 ЦК України право власності на землю гарантується Конституцією України. Власник земельної ділянки має право використовувати її на свій розсуд відповідно до її цільового призначення.

Відповідно до ч. ч. ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив).

Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів (ч. 3 ст. 152 цього Кодексу).

У порушення вищевказаних правових норм суди неправильно вважали, що позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред'явлено лише відповідним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, та залишили поза увагою те, що у випадках порушення прав власника земельної ділянки останньому належить право на звернення до суду позовом про знесення самочинно збудованого об'єкта нерухомості відповідно до ст. ст. 16, 321 ЦК України та ст. 152 ЗК України.

Крім цього, як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 заявляла позов про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та посилалася на те, що відповідач ОСОБА_7 шляхом самозахвату землі позивача побудував літню баню та шиферний паркан та обґрунтовувала позовні вимоги актом обстеження суміжного землекористування від 13 березня 2013 року та актом відновлення межі земельної ділянки від 06 вересня 2012 року та додатками до нього.

Відповідно до п. п. 4.1, 4.3 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Державного комітету України із земельних ресурсів від 18 травня 2010 року № 376 (далі - Інструкція), відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється при розгляді земельних спорів між власниками (користувачами) суміжних земельних ділянок. Відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до ст. 186 ЗК України документації із землеустрою.

Відповідно до абз. 4 п. 3.8 Інструкції межові знаки не встановлюються на бажання власника (користувача) - у разі якщо межі земельних ділянок в натурі (на місцевості) збігаються з природними та штучними лінійними спорудами і рубежами (річками, струмками, каналами, лісосмугами, шляхами, шляховими спорудами, парканами, огорожами, фасадами будівель та іншими лінійними спорудами і рубежами тощо).

Проводячи оцінку поданих сторонами доказів, суди не звернули уваги на те, що відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється на підставі раніше розробленої та затвердженої відповідно до ст. 186 ЗК України документації із землеустрою (п. п. 4.1, 4.3 Інструкції) та за наявності акта відновлення межі земельної ділянки від 06 вересня 2012 року та додатків до нього, де зазначено, що межові знаки не встановлювалися, оскільки межі земельної ділянки ОСОБА_6 в натурі (на місцевості) збігаються з природними та штучними лінійними спорудами і рубежами та проходять по шиферному паркану, дерев'яних кілках, металевому паркану, та встановлено межу яку порушено - дерев'яний кілок - металевий паркан, помилково вважали, що сторони користуються земельними ділянками по межі, яка склалася історично.

А також, встановивши, що за результатами акта обстеження суміжного землекористування від 13 березня 2013 року комісією виявлено, що будівля літньої бані ОСОБА_7 заходить на межу земельної ділянки ОСОБА_6 у розмірі близько 20 см, суди дійшли помилкового висновку про те, що позивачем не доведено які саме споруди відповідача ОСОБА_7 порушують її право на користування земельною ділянкою.

Виходячи з того, що правовою підставою позову ОСОБА_6 визначила порушення її прав власності на земельну ділянку та можливість використовувати її на свій розсуд, суди, неправильно застосувавши норми ст. ст. 11, 27, 31 ЦПК України, дійшли помилкового висновку щодо підстав заявленого позову та меж заявлених вимог та вважали, що доведенню підлягають обставини, передбачені ст. 103 ЗК України у зв'язку з порушенням добросусідства.

За таких обставин судами допущено порушення норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, ухвалені у справі судові рішення підлягають скасуванню з направленням справи на новий розгляд до суду першої інстанції з підстав, передбачених ч. 2 ст. 338 ЦПК України.

При новому розгляді справи судам слід врахувати, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_8 - задовольнити частково.

Рішення Глобинського районного суду Полтавської області від 02 червня 2014 року та ухвалу апеляційного суду Полтавської області від 22 липня 2014 року скасувати, передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Судді:О.О. Дьоміна М.В. Дем'яносов Г.І. Мостова О.В. Попович О.В. Ступак