УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" травня 2014 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді САВЛУК Т.В.

при секретарі Гноілек М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_2 про визнання неправомірними дії державного виконавця та скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, звертаючись до суду, просив визнати неправомірними дії старшого державного виконавця органу Державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції міста Києва Шеремет Ю.М. при винесені постанови ВП №35015491 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 23 жовтня 2013 року та скасувати постанову ВП №35015491 старшого державного виконавця органу Державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції міста Києва Шеремет Ю.М. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 23 жовтня 2013 року.

Представник заявника ОСОБА_4 в судовому засіданні просила скаргу на дії державного виконавця задовольнити та скасувати постанову ВП №35015491 старшого державного виконавця органу Державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції міста Києва Шеремет Ю.М. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 23 жовтня 2013 року, пояснила, що 01 листопада 2012 року головним державним виконавцем органу Державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Коровайко О.С. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження (ВП №35015491) про примусове виконання виконавчого листа №2-315/2011, виданого Дніпровським районним судом міста Києва 18 липня 2012 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в розмірі 74207,54 грн. В свою чергу, ОСОБА_1, як боржник в процедурі виконавчого провадження, скористався правом оскаржити дії державного виконавця щодо винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, тому в період з січня по жовтень 2013 року скарга ОСОБА_1 розглядалась судом першої інстанції, який відмовив у задоволенні скарги, та переглядалась судом апеляційної інстанції, у зв'язку з чим державним виконавцем не вчинялись дії, пов'язанні з примусовим виконанням рішення суду. Однак, 23 жовтня 2013 року, коли тільки припинилась процедура оскарження постанови про відкриття виконавчого провадження, державним виконавцем Шеремет Ю.М. винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Заявник ОСОБА_1 вважає, що оскаржувана постанова винесена з порушенням вимог ч.2 ст.52 та ч.1 1 ст.63 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника, в тому числі на рахунках і вкладах боржника, однак державним виконавцем не було перевірено інформацію про наявність чи відсутність у боржника грошових коштів та/або відкритих банківських рахунків, а вжиття державним виконавцем заходів щодо накладення арешту на все майно боржника позбавило ОСОБА_1 права надати докази добровільного виконання рішення суду в межах строків, які зазначені у постанові про відкриття виконавчого провадження, також наявність постанови про арешт майна боржника та заборони на його відчуження унеможливило вживати боржнику дії, пов'язані з реалізації наявного у нього майна, та погодити можливі варіанти його реалізації зі стягувачем.

Суб'єкт оскарження - головний державний виконавець Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Клименко Р.В. , в судовому засіданні просив в задоволенні скарги відмовити, пояснив, що на виконані у Відділі державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві перебуває виконавче провадження №35015491 про примусове виконання виконавчого листа №2-315/2011, виданого Дніпровським районним судом міста Києва 18 липня 2012 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в розмірі 74207,54 грн. В межах процедури виконавчого провадження, 23 жовтня 2013 року старшим державним виконавцем органу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві Шеремет Ю.М. винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, відповідно до якого державним виконавцем накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення 74207,54 грн. та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику ОСОБА_1 лише в межах суми боргу. Представник вважає, що дії державного виконавця є законними та правомірними, оскільки державним виконавцем вживаються заходи для примусового виконання рішення суду, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», оскільки до цього часу боржником не надано відомостей про добровільне виконання рішення суду.

Заінтересована особа - ОСОБА_2, стягувач в процедурі виконавчого провадження, в судове засідання не з'явилась, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила.

Заслухавши пояснення представника заявника ОСОБА_4, представника суб'єкта оскарження Клименко Р.В., дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного.

Відповідно до статті 14 Цивільного процесуального кодексу України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Зміст ст. 14 Цивільного процесуального кодексу України не містить жодних застережень, які б надавали можливість за тих чи інших умов не виконувати судові рішення, які набрали законної сили. Зазначена норма Закону має імперативний характер і довільному та розширеному тлумаченню не підлягає.

Судом встановлено, що 01 листопада 2012 року головним державним виконавцем органу Державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві Коровайко О.С. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження (ВП №35015491) про примусове виконання виконавчого листа №2-315/2011, виданого Дніпровським районним судом міста Києва 18 липня 2012 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в розмірі 74207,54 грн.

На підставі ухвали Дніпровського районного суду міста Києва від 22 квітня 2013 року, яка залишена без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 25 червня 2013 року, відмовлено у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м.Києві Коровайко Оксани Сергіївни про визнання недійсними дій державного виконавця при винесені постанови про відкриття виконавчого провадження від 01 листопада 2012 року та скасувати постанову про відкриття виконавчого провадження від 01 листопада 2012 року по виконанню виконавчого листа Дніпровського районного суду м. Києві від 18 липня 2012 року.

Відповідно до положень частини першої, другої та п'ятої статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно боржника може накладатись державним виконавцем шляхом, серед іншого, винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Про проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту державний виконавець складає акт опису та арешту майна боржника. Під час проведення опису та арешту майна боржника державний виконавець має право оголосити заборону розпоряджатися ним, а в разі потреби - обмежити права користування майном, здійснити опечатування або вилучити його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що зазначається в акті опису та арешту. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються державним виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин.

23 жовтня 2013 року старшим державним виконавцем органу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві Шеремет Ю.М. винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, відповідно до якого державним виконавцем накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 у межах суми звернення стягнення 74207,54 грн. та заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику ОСОБА_1 лише в межах суми боргу. Арешт накласти з моменту надходження постанови.

Відповідно до положення п.1 ч. 1 ст. 385 Цивільного процесуального кодексу України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод.

Як зазначає заявник ОСОБА_1, постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 23 жовтня 2013 року, яка винесена старшим державним виконавцем органу Державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві Шеремет Ю.М., та направлена простою поштовою кореспонденцією на адресу боржника, отримана ОСОБА_1 18 листопада 2013 року, тому наявні у справі докази дають підстава вважати, що заявник звернувся до суду зі скаргою на дії державного виконавця з дотриманням строків, визначених ст. 385 Цивільного процесуального кодексу.

Відповідно до статті 1 Закону України „Про виконавче провадження" встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані, зокрема, на примусове виконання рішень судів, які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших Законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 2 Закону України „Про виконавче провадження" визначено, що примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу. Інші органи, установи, організації і посадові особи провадять окремі виконавчі дії у випадках, передбачених законом, у тому числі відповідно до статті 5 цього Закону, на вимогу чи за дорученням державного виконавця. При цьому вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України. Невиконання законних вимог державного виконавця тягне за собою відповідальність згідно із законом.

Виходячи із засад цивільного судочинства, судове рішення, як таке, вже само по собі являється актом примусу, спрямованим на вчинення тих чи інших дій в інтересах та на користь учасників судового провадження.

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону України „Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, що відповідає конституційному положенню щодо обов'язковості виконання судових рішень на всій території України (ст. 124 Конституції України).

Відповідно до частини першої та другої ст.25 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що Державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та

зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій,

передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Як вбачається з матеріалів справи, підтверджується наявними у справі доказами, на виконані у Відділі державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві перебуває виконавче провадження №35015491 про примусове виконання виконавчого листа №2-315/2011, виданого Дніпровським районним судом міста Києва 18 липня 2012 року, про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 боргу в розмірі 74207,54 грн.

В межах процедури виконавчого провадження, старшим державним виконавцем органу Державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції в м. Києві Шеремет Ю.М. винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 23 жовтня 2013 року, що відповідає положенням ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження».

Відповідно до ст. 383 Цивільного процесуального кодексу України учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Як передбачено у п. 1 ч. 2 ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження», державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

Державний виконавець як працівник органу державної виконавчої служби за ст. 6 Закону України "Про виконавчу службу", зобов'язаний сумлінно виконувати службові обов'язки, не допускати у своїй діяльності порушення прав громадян та юридичних осіб, гарантованих Конституцією України та законами України, а з огляду на ст. 6 Закону України "Про виконавче провадження" використовувати надані йому права у точній відповідності до закону.

Дії державного виконавця, його відмова від вчинення певної виконавчої дії, зволікання з вчиненням виконавчих дій, а також відмова у задоволенні заяви про відвід державного виконавця можуть бути оскаржені особами, які беруть участь у виконавчому провадженні або залучаються до виконання виконавчих дій у встановленому цим Законом порядку.

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про виконавче провадження" саме державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення, зазначеного в статті 18 цього Закону.

Згідно положень ч. 1 ст.27 Закону України «Про виконавче провадження», у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Згідно положень частини першої ст.35 Закону України "Про виконавче провадження", за наявності обставин, що перешкоджають провадженню виконавчих дій, або у разі несвоєчасного одержання сторонами документів виконавчого провадження, внаслідок чого вони були позбавлені можливості скористатися правами, наданими їм цим Законом, державний виконавець може відкласти виконавчі дії за заявою стягувача чи боржника або з власної ініціативи на строк до десяти робочих днів. Про відкладення провадження виконавчих дій державний виконавець виносить відповідну постанову, про що повідомляє сторонам.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заявником ОСОБА_1 безпідставно пред'явлено вимоги про визнання неправомірними дії державного виконавця та скасування постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 23 жовтня 2013 року, оскільки на час звернення з даною скаргою до суду заявник ОСОБА_1, як боржник в процедурі виконавчого провадження, не надав суду докази, які мали підтвердити добровільне виконання рішення суду, та не навів правових підстав для вирішення в судовому порядку питання про зняття арешту з майна боржника, оскільки сам факт отримання боржником оскаржуваної постанови несвоєчасно не може слугувати підставою для зняття арешту з майна боржника, без наявності для цього правових підстав.

Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що скарга ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_2 про визнання неправомірними дії державного виконавця та скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження є не обґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 1, 2, 11, 18, 19, 25, 27, 35, 57 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 14, 383-388 Цивільного процесуального кодексу України, суд

у х в а л и в:

Скаргу ОСОБА_1 до Відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у місті Києві, ОСОБА_2 про визнання неправомірними дії державного виконавця та скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду міста Києва шляхом подання апеляційної скарги через Дніпровський районний суд міста Києва протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі, якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

С у д д я