Справа № 182/3605/14-ц
Провадження № 2/0182/2525/2014
Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України
29.12.2014 року м. Нікополь
Нікопольський міськрайонний суд Дніпропетровської області

у складі: головуючого - судді Шестакової З.С.

при секретарі - Пометій Є.Т.

за участю: позивача - ОСОБА_1

представника позивача - ОСОБА_2

представника відповідача - Кислова М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Нікополі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 Міністерства Оборони України про скасування наказів, зобов`язання вчинити певні дії та стягнення моральної шкоди, суд

встановив:
ОСОБА_1 1 червня 1999 року був прийнятий на роботу на посаду стрільця 2 класу воєнізованої охорони військової частини НОМЕР_1 Міністерства Оборони України.

На протязі останніх 5 років його постійне місце роботи було у групі № 3 воєнізованої охорони військової частини НОМЕР_1 .

Починаючи з 1 квітня 2014 року та по 09 червня 2014 року наказами командира військової частини НОМЕР_1 Міністерства Оборони України ОСОБА_1 кожного дня переміщався на постійну роботу стрільцем до іншої групи того ж підрозділу у зв`язку із службовою необхідністю. Також, за цей час йому не нараховувалась заробітна плата.

Дані переміщення позивач вважає незаконними та безмотивними, оскільки ніякої службової необхідності насправді не існувало.

Так, підставою для його переміщення були рапорти інших стрільців відповідної групи про відмову нести з ним службу в караулі у зв`язку з побоюванням за своє життя. На думку позивача, дані обставини не можуть вважатися службовою необхідністю для його переміщення. До того ж, він ніяких приводів для таких побоювань своїм колегам не давав.

Тому, ОСОБА_1 просив суд скасувати накази про його переміщення за період з 01 квітня 2014 року по 09 червня 2014 року та зобов`язати відповідача допустити його до роботи стрільцем 2 класу у групу № 3 загону воєнізованої охорони військової частини НОМЕР_1 , в якій він працював на протязі останніх 5 років.

Також, ОСОБА_1 вважає, що внаслідок неправомірних дій відповідача, йому була заподіяна моральна шкода, оскільки незаконним відстороненням його від роботи та невиплатою заробітної плати були порушені його законні права, і це порушення вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Моральну шкоду позивач оцінює у 50 000 грн. та просив стягнути дану суму з військової частини НОМЕР_1 .

У судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити.

Представник відповідача військової частини НОМЕР_1 позовні вимоги позивача не визнав та суду показав, що ОСОБА_1 був прийнятий на роботу стрільцем воєнізованої охорони військової частини НОМЕР_1 . При цьому, він не був конкретно закріплений за будь-якою групою. Заміна стрільця однієї групи на стрільця іншої групи проводилась у разі відпустки, хвороби чи інших підстав, за погодженням з начальником загону воєнізованої охорони.

Позивач попередньо був повідомлений про майбутнє переміщення до іншої групи з 01 квітня 2014 року, однак він відмовився виконувати свої трудові обов`язки у будь-якій групі воєнізованої охорони, крім третьої по причині отруєння його брата ОСОБА_3 , про що власноручно написав заяву.

Переміщення позивача було пов`язано з тим, що стрільці загону воєнізованої охорони військової частини НОМЕР_1 відмовлялись нести з ОСОБА_1 службу в караулі у зв`язку з побоюванням за своє життя.

До того ж, представник відповідача вважає, що дані переміщення жодним чином не змінювали розмір заробітної плати позивача, місця несення вартової служби або круг його обов`язків.

Тому просив суд в позові ОСОБА_1 відмовити.

Заслухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного.

Як встановлено судом, ОСОБА_1 з 01 червня 1999 року працював на посаді стрільця 2 класу воєнізованої охорони військової частини НОМЕР_1 Міністерства Оборони України (а.с.48).

Весь особовий склад воєнізованої охорони військової частини НОМЕР_1 був умовно розподілений на 4 групи та позивач був закріплений за 3 групою, що підтверджується наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 25 листопада 1999 року за № 299 (а.с.102).

За період часу з 01 квітня 2014 року по 09 червня 2014 року наказами командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 кожного дня переміщався на постійну роботу з однієї групи воєнізованої охорони до іншої на підставі ст. 32 КЗпП України у зв`язку з службовою необхідністю.

Підставою для переміщень позивача були рапорти начальників груп воєнізованої охорони військової частини НОМЕР_1 про небажання з ним працювати через побоювання за своє життя та життя особового складу варти (а.с.6-45,60-73,84-91).

Згідно положень ч. 2 ст. 32 КЗпП України та відповідно до ч. 2 п. 31 Постанови Пленуму Верховного суду України „Про практику розгляду судами трудових спорів № 9 від 06 листопада 1992 року (зі змінами станом на 25 травня 1998 рік) не вважається переведенням, що потребує згоди працівника, переміщення його на тому ж підприємстві (в установі, організації) на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ на території підприємства в межах тієї ж місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою і з тими ж істотними умовами праці. Однак і переміщення не може бути безмотивним, не обумовленим інтересами виробництва.

Фактично кожен раз переміщення ОСОБА_1 на постійну роботу з однієї групи воєнізованої охорони до іншої не були належним чином мотивовані відповідачем та не були пов`язані з інтересами виробництва.

Яких-небудь доказів згідно ст. 10 ЦПК України на підтвердження того, що у військовій частині НОМЕР_1 виникла потреба в переміщенні ОСОБА_1 , представником відповідача суду не надано.

Доводи представника відповідача та рапорти начальників груп воєнізованої охорони військової частини НОМЕР_1 про небажання працювати з позивачем через побоювання за життя особового складу воєнізованої охорони, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки дані обставини не є об`єктивними причинами для переміщення ОСОБА_1 , так як необумовлені інтересами організації.

Крім того, у травні 2014 року ОСОБА_1 пройшов обов`язковий періодичний медичний огляд за направленням відповідача від 15.05.2014 за № 816 та був визнаний придатним для роботи за професією охоронця з дозволом носити вогнепальну зброю та її застосування.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

В той же час доказів, які б спростовували позовні вимоги позивача та доводили заперечення представника відповідача, останнім суду не надано.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, суд приходить висновку, що представник військової частини НОМЕР_1 розпорядився своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Враховуючи те, що всі переміщення ОСОБА_1 були неправомірними, суд вважає доцільним задовольнити його позовні вимоги в частині визнання незаконними та такими, що підлягають скасуванню, накази військової частини НОМЕР_1 про його переміщення за № 63 від 01 квітня 2014 року, № 64 від 02 квітня 2014 року, № 65 від 03 квітня 2014 року, № 66 від 04 квітня 2014 року, № 67 від 05 квітня 2014 року, № 68 від 06 квітня 2014 року, № 88 від 01 травня 2014 року, № 89 від 02 травня 2014 року, № 90 від 03 травня 2014 року, № 91 від 04 травня 2014 року, № 92 від 05 травня 2014 року, № 93 від 06 травня 2014 року, № 94 від 07 травня 2014 року, № 95 від 08 травня 2014 року, № 96 від 09 травня 2014 року, № 97 від 10 травня 2014 року, № 98 від 11 травня 2014 року, № 99 від 12 травня 2014 року, № 100 від 13 травня 2014 року, № 101 від 14 травня 2014 року, № 102 від 15 травня 2014 року, № 103 від 16 травня 2014 року, № 104 від 17 травня 2014 року, № 110 від 26 травня 2014 року, № 111 від 27 травня 2014 року, № 112 від 28 травня 2014 року, № 113 від 29 травня 2014 року, № 114 від 30 травня 2014 року, № 115 від 31 травня 2014 року, № 116 від 01 червня 2014 року, № 117 від 02 червня 2014 року, № 118 від 03 червня 2014 року, № 119 від 04 червня 2014 року, № 120 від 05 червня 2014 року, № 121 від 06 червня 2014 року, № 122 від 07 червня 2014 року, № 123 від 08 червня 2014 року, № 124 від 09 червня 2014 року.

Також, підлягають частковому задоволенню позовні вимоги ОСОБА_1 щодо відшкодування йому моральної шкоди.

Відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Так, моральна шкода, яка заподіяна позивачу, полягає в наступному.

Починаючи з 01 квітня 2014 року і до 09 червня 2014 року відповідач неправомірно порушував конституційне право позивача на працю. Жодного разу ОСОБА_1 не був допущений до роботи, так як кожен день до початку виконання ним трудових обов`язків, йому надавався новий наказ командира військової частини НОМЕР_1 про його переміщення до нової групи. До того ж, за цей час позивачу не нараховувалась та не виплачувалась заробітна плата, що не спростовував у судовому засіданні представник відповідача.

Отже, дані порушення законних прав позивача призвели до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагали від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

З урахуванням викладених обставин, суд, з огляду на вимоги розумності і справедливості, дійшов висновку, що розмір моральної шкоди, який підлягає стягненню з військової частини НОМЕР_1 на користь позивача,повинний складати 1 000 (одна тисяча) грн.

В той же час, позовні вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача допустити його до роботи стрільцем 2 класу у групу № 3 воєнізованої охорони військової частини НОМЕР_1 , задоволенню не підлягають, оскільки наказом № 139 від 30 червня 2014 року ОСОБА_1 був звільнений з роботи з 01 липня 2014 року за ст. 40 п. 3 КЗпП України (а.с.92).

Згідно із ст. 88 ЦПК України з військової частини НОМЕР_1 підлягає стягненню на користь держави судовий збір в розмірі 243 (двісті сорок три) грн. 60 коп.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 57, 60, 88, 209, 212, 214-218 ЦПК, 32, 237-1 КЗпП України, суд

вирішив:
Позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

Визнати незаконними та скасувати накази військової частини НОМЕР_1 Міністерства Оборони України про переміщення ОСОБА_1 за № 63 від 01 квітня 2014 року, № 64 від 02 квітня 2014 року, № 65 від 03 квітня 2014 року, № 66 від 04 квітня 2014 року, № 67 від 05 квітня 2014 року, № 68 від 06 квітня 2014 року, № 88 від 01 травня 2014 року, № 89 від 02 травня 2014 року, № 90 від 03 травня 2014 року, № 91 від 04 травня 2014 року, № 92 від 05 травня 2014 року, № 93 від 06 травня 2014 року, № 94 від 07 травня 2014 року, № 95 від 08 травня 2014 року, № 96 від 09 травня 2014 року, № 97 від 10 травня 2014 року, № 98 від 11 травня 2014 року, № 99 від 12 травня 2014 року, № 100 від 13 травня 2014 року, № 101 від 14 травня 2014 року, № 102 від 15 травня 2014 року, № 103 від 16 травня 2014 року, № 104 від 17 травня 2014 року, № 110 від 26 травня 2014 року, № 111 від 27 травня 2014 року, № 112 від 28 травня 2014 року, № 113 від 29 травня 2014 року, № 114 від 30 травня 2014 року, № 115 від 31 травня 2014 року, № 116 від 01 червня 2014 року, № 117 від 02 червня 2014 року, № 118 від 03 червня 2014 року, № 119 від 04 червня 2014 року, № 120 від 05 червня 2014 року, № 121 від 06 червня 2014 року, № 122 від 07 червня 2014 року, № 123 від 08 червня 2014 року, № 124 від 09 червня 2014 року.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 Міністерства Оборони України на користь ОСОБА_1 моральну шкоду в розмірі 1 000 (одна тисяча) грн..

В іншому в позові відмовити.

Стягнути з військової частини НОМЕР_1 Міністерства Оборони України на користь держави судовий збір в розмірі 243,60 (двісті сорок три ) грн. 60 коп..

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з моменту проголошення рішення.

Суддя: З. С. Шестакова