Апеляційний суд міста Києва
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2014 року Колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого Волошиної В.М.

Суддів Котули Л.Г., Слюсар Т.А.

при секретарі Круглик В.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 жовтня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення з квартири, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про визнання права користування жилими кімнатами та місцями загального користування у квартирі, зобов'язання припинити дії, що порушують право, зобов'язання не чинити перешкод у користуванні жилими кімнатами та місцями загального користування у квартирі, позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про визнання права користування жилими кімнатами та місцями загального користування у квартирі, зобов'язання припинити дії, що порушують право, зобов'язання не чинити перешкод у користуванні жилими кімнатами та місцями загального користування у квартирі.

Заслухавши доповідь судді Волошиної В.М., перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів, -

В с т а н о в и л а :

У липні 2014 р. ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 про виселення з квартири АДРЕСА_1.

Свої позовні вимоги обгрутовував тим, що рішенням Дарницького районного суду м Києва від 24 січня 2014 р. залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 25 березня 2014 р. ОСОБА_6 було відмовлено у визнанні права користування квартирою АДРЕСА_1, вселення та усунення перешкод у користуванні квартирою. Суд встановив, що 25 березня 2013 р. ОСОБА_6 самоправно, без згоди позивача вселилася у спірну квартиру і проживає у ній без законних підстав. Своїми самоправними діями, які полягають у незаконному вселенні і користуванні квартирою, всупереч запереченням ОСОБА_3 та рішенню суду, ОСОБА_6 порушує право власності позивача, а тому вона підлягає виселенню за місцем своєї реєстрації у квартиру АДРЕСА_9.

ОСОБА_6 пред'явила зустрічний позов до ОСОБА_3 про визнання права користування кімнатами площею 23,6 кв.м. і 14,7 кв.м. та місцями загального користування у квартирі АДРЕСА_1, зобов'язання припинити дії, які порушують її право проживати у зазначених приміщеннях квартири однією сім'єю з матір'ю ОСОБА_5, в тому числі зобов'язати не зачиняти на свій розсуд місця загального користування та не змінювати замки у вхідних дверях, зобов'язати не чинити перешкод у користуванні вказаними приміщеннями квартири.

В обгрунтування позову ОСОБА_6 зазначала, що спірна квартира належить її батькам ОСОБА_3 . та ОСОБА_5 У спірну квартиру вона вселилася в 2001 р. разом з батьками як неповнолітня дитина і набула права користуватися квартирою як член сім'ї. У квартирі вона не зареєстрована, оскільки ОСОБА_3 відмовляє їй у цьому. Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 липня 2014 р. було визначено порядок користування спірною квартирою, відповідно до якого у користування ОСОБА_5 виділено кімнати площею 23,6 кв.м. і 14,7 кв.м., а місця загального користування залишені у спільному користуванні співвласників. З дозволу матері вона проживає у спірній квартирі у виділених останній у користування кімнатах, проте ОСОБА_3 заперечує проти її користування частиною квартири та чинить їй у цьому перешкоди. Вона не одружена і має право проживати однією сім'єю з своїми батьками, зокрема, зматір'ю ОСОБА_5, а ОСОБА_3 своїми діями, які полягають у вчиненні перешкод у користуванні квартирою та намаганні виселити її, порушує її право на сім'ю.

Третя особа ОСОБА_5 заявила самостійні вимоги на предмет спору, пред'явивши до ОСОБА_3 позов про визнання за її дочкою ОСОБА_6 права користування кімнатами площею 23,6 кв.м і 14,7 кв.м та місцями загального користування у квартирі АДРЕСА_1, зобов'язання припинити дії, які порушують її право на проживання з нею її дочки у зазначених приміщеннях квартири, в тому числі, зобов'язати не зачиняти на свій розсуд місця загального користування, не змінювати без її відома та її згоди замки у вхідних дверях, не перекривати доступ до приміщень, в яких знаходяться засоби вимірювання споживання води, зобов'язання не чинити перешкод у користуванні нею та ОСОБА_6 вказаними приміщеннями квартири.

В обгрунтування позову ОСОБА_5 зазначала, що нарівні з ОСОБА_3 вона є власником квартири АДРЕСА_1, зареєстрована у ній і проживає у виділених їй рішенням суду кімнатах разом з неповнолітньою дочкою ОСОБА_7 та періодично зі старшою дочкою ОСОБА_6 Дочки є членами її сім'ї і мешкають у кімнатах, які виділені їй у користування, проте ОСОБА_3 заперечує проти проживання дітей у квартирі, вчиняє сварки подає численні скарги з приводу порушення його права на користування квартирою. ОСОБА_3 стверджує, що дочки не мають права перебувати у квартирі, виганяє їх, перешкоджає користуватися кімнатами та місцями загального користування, були випадки, коли він не впускав їх до квартири. Як власник квартири вона має право використовувати помешкання як для власного проживання, так і для проживання членів своєї сім'ї, а ОСОБА_3, подавши позов про виселення старшої дочки, порушує її права власника.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 15 жовтня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення із квартири АДРЕСА_1 відмовлено.

Зустрічний позов ОСОБА_4 та позов третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_5 задоволено частково.

Визнано за ОСОБА_4 право користування жилою площею у квартирі АДРЕСА_1, виділених в користування ОСОБА_5 жилі кімнати, площею 23,6 кв.м і 14,7 кв.м, а також місцями загального користування.

Зобов'язано ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_4 перешкод у користуванні жилими кімнатами площею 23,6 кв.м і 14,7 кв.м та місцями загального користування у квартирі АДРЕСА_1.

У позовах ОСОБА_4 та ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про зобов'язання припинити дії, що порушують правовідмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судові витрати в сумі 162,40 грн.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 судові виграти в сумі 162.40 грн.

Вважаючи рішення суду ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права позивач ОСОБА_3 подав на нього апеляційну скаргу. При цьому зазначав, що згідно рішення Дарницького районного суду м.Києва від 24 січня 2014 р., яке набрало чинності, відповідач ОСОБА_4 не має права користування спірним житлом, але рішення суду виконувати не бажає. До того ж, відповідач має право власності у двокімнатній квартирі, де зареєстрована, але її здає в оренду. Підставою звільнення від доказування у відповідності до вимог ч.3 ст.61 ЦПК України є рішення у цивільній справі. Однак, в супереч закону, суд першої інстанції при ухваленні рішення не взяв до уваги рішення, яке набрало чинності. Окрім того, на думку позивача, суд неправильно встановив правовідносини, які виникли між сторонами. Просив рішення суду скасувати в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення, яким, позов ОСОБА_3 задовольнити, а в задоволенні зустрічного позову ОСОБА_6 та позову ОСОБА_5-третьої особи відмовити.

Розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого в цій частині рішення, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Положенням п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України визначено, що підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Задовольняючи частково зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 та позов третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_5, визнаючи за ОСОБА_4 право користування жилою площею у квартирі АДРЕСА_1, виділеною в користування ОСОБА_5 жилі кімнати, площею 23,6 кв.м і 14,7 кв.м, а також місцями загального користування та зобов'язуючи ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_4 перешкод у користуванні жилими кімнатами площею 23,6 кв.м. і 14.7 кв.м. та місцями загального користування у зазначеній квартирі суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_6 проживає у спірній квартирі за згодою співвласника ОСОБА_5, з якою вони складають одну сім'ю. Оскільки суд дійшов висновку про визнання за ОСОБА_4 права користування жилою площею у квартирі АДРЕСА_1, то правові підстави для виселення за основним позовом вважав відсутніми.

Проте, з такими висновками суду погодитись не можна виходячи з наступного.

Рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим (ст.213 ЦПК України).

Згідно правил ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Вказаним вимогам закону судове рішення першої інстанції не відповідає.

Відповідно до змісту ст. ст. 10,11,58-60 ЦПК України суд слухає цивільні справи на засадах змагальності сторін, в межах заявлених вимог і на підставі доказів наданих сторонами та їх представниками, докази повинні подаватись належні, тобто містити інформацію щодо предмета доказування, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Положенням ч.3 ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 перебували в зареєстрованому шлюбі з 14 червня 1986 р. Від шлюбу мають 2-х дітей - доньку ОСОБА_4, 1986 р. народження - відповідач по справі та доньку Доменіку, 1997 р. народження (неповнолітня). Шлюб між сторонами був розірваний 13 січня 2011 р.

Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 12 червня 2012 р., яке набрало чинності, визнано за ОСОБА_5 та ОСОБА_3 право спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_1, вселено ОСОБА_5 у зазначену квартиру та зобов'язано ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_5 у користуванні квартирою.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 липня 2014 р. визнано за ОСОБА_3 та ОСОБА_5 право власності за кожним по Ѕ частині квартири АДРЕСА_1. Визначено порядок користування зазначеною квартирою, виділивши в користування ОСОБА_3 кімнати, площею 18,6 кв.м та 18,7 кв.м, а також лоджію, вихід на яку є з кімнати площею 18,7 кв.м, а у користування ОСОБА_5 виділено жилі кімнати 23,6 кв.м та 14,7 кв.м, місця загального користування залишено у спільному користуванні сторін. Тобто зазначеним рішенням визначено порядок користування квартирою між співвласниками та їх долі.

Рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 24 січня 2014 р., яке набрало законної сили, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_3 , третя особа ОСОБА_5 про визнання права користування квартирою квартири АДРЕСА_1, вселення в квартиру та усунення перешкод в користуванні квартирою відмовлено.

Зазначеним рішенням встановлено, що 25.03.2013 на підставі рішення Дарницького райсуду м. Києва від 12.06.2012 ОСОБА_5 була вселена до спірної квартири, разом з ОСОБА_5 до спірної квартири вселилася і позивач ОСОБА_4 та продовжує в ній проживати і на час розгляду справи. На час вселення 25.03.2013 ОСОБА_5 до спірної квартири ОСОБА_3 не давав своєї згоди на вселення ОСОБА_4 до квартири та між ними не було укладено жодних угод. До того ж, судом першої інстанції встановлено, що між ОСОБА_3 з одної сторони та ОСОБА_5, ОСОБА_4 з другої сторони існують вкрай неприязні стосунки. Вказана обставина підтверджується поясненнями учасників судового процесу та не заперечується ними.

Та обставина, що ОСОБА_4 самовільно без згоди другого власника ОСОБА_3 вселилася до спірної квартири 25.03.2013 та в ній проживає не має правового значення для вирішення спору на її користь за зустрічним її позовом про визнання права користування кімнатами площею 23,6 кв.м і 14,7 кв.м та місцями загального користування у квартирі АДРЕСА_1, як і за позовом третьої особи ОСОБА_5

При цьому слід врахувати, що рішенням Апеляційного суду м. Києва від 22 липня 2014 р . уже визначено порядок користування зазначеною квартирою між двома власниками, місця загального користування перебувають в спільному користуванні.

Відповідно до ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

За змістом ст. 65 ЖК України за особою, яка проживає у наймача жилого приміщення як член його сім'ї, не може бути визнано право користування цим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання у приватизованому нею жилому приміщенні.

Із матеріалів справи вбачається та не заперечувалося сторонами, що двокімнатна квартира АДРЕСА_9 належить на праві власності в наслідок приватизації ОСОБА_5, ОСОБА_4 та ОСОБА_7 Відповідач ОСОБА_4 за зазначеною адресою зареєстрована.

За таких обставин та з урахуванням вимог ст. 65 ЖК України правових підстав для визнання за ОСОБА_4 права користування квартирою АДРЕСА_1 немає.

Таким чином, рішення суду в частині часткового задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 та позов третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_5 та визнання за ОСОБА_4 право користування жилою площею у квартирі АДРЕСА_1, виділених в користування ОСОБА_5 жилих кімнат, площею 23,6 кв.м і 14,7 кв.м, а також місцями загального користування, в частині зобов`язання ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_4 перешкод у користуванні жилими кімнатами площею 23,6 кв.м. і 14,7 кв.м. та місцями загального користування у квартирі АДРЕСА_1, оскільки таке рішення порушує права власника; та в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судових витрат в сумі 162,40 грн. та на користь ОСОБА_5 судових виграт в сумі 162.40 грн. не можна визнати законним та обгрунтованим, воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог.

Пред'являючи позов до суду про виселення ОСОБА_4 позивач ОСОБА_3 обгрутовував його тим, що відповідач порушує його право власності, вселилася до спірної квартири без його на те згоди, а тому і підлягає виселенню.

Пленум Верховного Суду України в п.9 постанови від 12 червня 2009 р. №5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» роз'яснив, що уточнюючи позовні вимоги або заперечення проти позову, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. Зокрема, у позивача суд повинен з'ясувати предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). З'ясовується правильність об'єднання кількох однорідних вимог, наявність у позивача інших вимог до відповідача, які можуть бути пов'язаними між собою, для вирішення питання про їх об'єднання або роз'єднання (стаття 126 ЦПК). У відповідача суд з'ясовує суть заперечення проти позову та характер такого заперечення (процесуальний чи матеріально-правовий). З урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню (предмет доказування; стаття 179 ЦПК). Оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у заяві, то зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення / ч.3 ст.116 ЖК України/.

Оскільки колегія суддів прийшла до висновку, що у задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 та ОСОБА_5 слід відмовити, то рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення із квартири АДРЕСА_1 також не можна визнати законним та обгрутованим, воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог про виселення ОСОБА_4

В іншій частині рішення суду є законним та обгрутованим і правових підстав до його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 303, 304, 307, 309, 313, 314, 316, 317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 15 жовтня 2014 року скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення із квартири АДРЕСА_1, в частині часткового задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 та позов третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_5 та визнання за ОСОБА_4 право користування жилою площею у квартирі АДРЕСА_1, виділених в користування ОСОБА_5 жилих кімнат, площею 23.6 кв.м. і 14.7 кв.м., а також місцями загального користування, в частині зобов'язання ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_4 перешкод у користуванні жилими кімнатами площею 23,6 кв.м. і 14.7 кв.м. та місцями загального користування у квартирі АДРЕСА_1, та в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судових витрат в сумі 162,40 грн. та на користь ОСОБА_5 судових витрат в сумі 162,40 грн.

Ухвалити нове рішення в частині цих позовних вимог.

Позовні вимоги ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про виселення із квартири АДРЕСА_1 задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_4 із квартири АДРЕСА_1.

Відмовити в частині часткового задоволення зустрічного позову ОСОБА_4 та позову третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_5 та визнання за ОСОБА_4 право користування жилою площею у квартирі АДРЕСА_1, виділених в користування ОСОБА_5 жилих кімнат, площею 23.6 кв.м. і 14.7 кв.м., а також місцями загального користування, в частині зобов'язання ОСОБА_3 не чинити ОСОБА_4 перешкод у користуванні жилими кімнатами площею 23,6 кв.м. і 14.7 кв.м. та місцями загального користування у квартирі АДРЕСА_1, та в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 судових витрат в сумі 162,40 грн. та на користь ОСОБА_5 судових витрат в сумі 162,40 грн.

В іншій частині рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Головуючий:

Судді: