АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІВЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року м. Чернівці

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Чернівецької області у складі:

головуючого Савчук М.В.

суддів: Бреславського О.Г., Половінкіної Н.Ю.

секретар Давня Я.А.,

за участю представника позивача ОСОБА_1, відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, скасування державної реєстрації права власності на частку квартири, за апеляційною скаргою ОСОБА_1, яка за договором про надання правової допомоги представляє інтереси ОСОБА_3, на рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 13 жовтня 2014 року,

встановила:

В липні 2014 року ОСОБА_3 через своїх представників звернулась до суду з вказаним вище позовом.

Посилалась на те, що ІНФОРМАЦІЯ_1 року помер ОСОБА_4 та після його смерті відкрилась спадщина на належне йому майно, а саме: 5/9 часток квартири АДРЕСА_1, з них 1/3 частки вказаної квартири належали покійному на підставі свідоцтва про право власності на житло та 2/9 на підставі свідоцтва про право на спадщину, яку померлий отримав після смерті своєї дружини.

Вказувала на те, що 22.09.2008 року ОСОБА_4 подарував їй належну йому 1/9 частку спірної квартири та 02.10.2009 року склав заповіт, відповідно до якого на випадок своєї смерті належні йому 3/9 частки квартири АДРЕСА_1 заповів їй.

07.07.2014 року ОСОБА_3 через свого представника звернулась до Першої Чернівецької державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, проте в усній формі нотаріус повідомив про те, що спадкове майно після смерті ОСОБА_4 вже передано іншому спадкоємцю -

____________________________________________________________________

22ц-1574 / 2014 р. Головуючий у 1 інстанції Федіна А.В.

Категорія 39 доповідач Савчук М.В.

відповідачу, якому було видано свідоцтво про право на спадщину на 2/3 частки зазначеної квартири. Таким чином, до спадкового майна, яке успадкував відповідач, увійшла також 1/9 частка спірної квартири, яка була подарована покійним позивачці 22.09.2008 року.

Згідно заяви про зменшення та уточнення позовних вимог від 16 вересня 2014 року (а.с. 134), просила визнати недійсним свідоцтво про права на спадщину, видане ОСОБА_4 на майно, належне померлому ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 в частині отримання 1/9 частки квартири АДРЕСА_1, а також скасувати державну реєстрацію права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за відповідачем на 1/9 частку спірної квартири, здійснену на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом.

Рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від від 13 жовтня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

Скасовано накладений ухвалою Першотравневого районного суду м. Чернівці від 21.07.2014 року арешт на нерухоме майно, а саме - квартиру АДРЕСА_1, що належить на підставі свідоцтва про право на спадщину ОСОБА_2

В апеляційній скарзі ОСОБА_1, яка за договором про надання правової допомоги представляє інтереси ОСОБА_3, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Посилається на порушенням норм матеріального та процесуального права.

Вказує, що з урахуванням вимог норм законодавства, яке діяло на момент вчинення договору дарування 1/9 частки квартири, на момент видачі оспорюваного свідоцтва про право на спадщину договір дарування не був визнаний судом недійсним або розірваним в судовому чи добровільному порядку, а тому позивачка ОСОБА_3 була і залишається повноправним власником 1/9 частки спірної квартири.

Колегія суддів, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду першої інстанції скасуванню в частині відмови у позові ОСОБА_3 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом із задоволенням позову в цій частині, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до вимог ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним та обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Оскаржуване рішення суду першої інстанції вказаним вимогам повністю не відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що за договором дарування, укладеного між позивачем та спадкодавцем, останній не зареєстрований органами БТІ, а також відсутні відомості про реєстрацію за позивачкою права власності на подаровану їй 1/9 частку спірного нерухомого майна, а, отже, право власності на 1/9 частку спірної квартири не перейшло до позивачки відповідно до вимог ст. 331 ЦК України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Питання скасування державної реєстрації вирішується відповідним органом державної реєстрації прав.

Проте з таким висновком повністю погодитися не можна, оскільки суд дійшов його внаслідок неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права, що згідно ч. 4 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення частково.

Судом першої інстанції установлено, що позивач та відповідач є онуками померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 року ОСОБА_4 що підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами (а/с 6,14,15).

Після смерті ОСОБА_4 відкрилась спадщина на належну йому частку квартири АДРЕСА_1.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач звернувся до органів нотаріату з заявою про прийняття спадщини на вказане спадкове майно, що підтверджується відповідною заявою (а/с 19).

На підставі вище вказаної заяви 19.05.2014 року державним нотаріусом Першої чернівецької державної нотаріальної контори Холоменюк О.І. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі № 2-184, відповідно до якого відповідач успадкував 2/3 частини спірної квартири (а/с 70).

Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, на підставі вище вказаного свідоцтва про право на спадщину відповідачем було зареєстровано право власності на 2/3 частки квартири АДРЕСА_1 (а/с 106).

З матеріалів справи також вбачається, що відповідно до 02.10.2009 року покійний ОСОБА_4 склав заповіт, відповідно до якого заповів позивачці належні йому 3/9 частини квартири АДРЕСА_1, а також 22.09.2008 року між ним та позивачкою було укладено договір дарування, відповідно до умов якого ОСОБА_4 подарував ОСОБА_3 1/9 частину вказаної квартири (а/с 8,9).

25.01.2014 року державним нотаріусом Першої Чернівецької державної нотаріальної контори Холоменюк О.І. на адресу позивачки було направлено повідомлення про відкриття спадкової справи та роз'яснено зміст ст.ст. 1268, 1272, 1297 ЦК України, проте ОСОБА_3 вчасно з заявою про прийняття спадщини в органи нотаріату не звернулась та пропустила встановлений законом строк для прийняття спадщини, у зв'язку з чим звернулась до суду з позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини (а/с 10).

Рішенням апеляційного суду Чернівецької області від 27.08.2014 року в задоволенні позову ОСОБА_3 до Черніевцької міської ради про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відмовлено (а/с 89).

Відповідно до ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до п. 1.5 Тимчасового положення про порядок державної

реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 року, яке було чинне на момент укладення вказаного договору дарування, державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на таке нерухоме майно: 1) житлові будинки; 2) квартири; 3) будівлі, в яких розташовані приміщення, призначені для перебування людини, розміщення рухомого майна, збереження матеріальних цінностей, здійснення виробництва тощо; 4) споруди (інженерні, гідротехнічні тощо) - земельні поліпшення, що не належать до будівель та приміщень, призначені для виконання спеціальних технічних функцій; 5) приміщення - частини внутрішнього об'єму житлових будинків, будівель, квартир, обмежені будівельними елементами.

У відповідності до додатку № 2 вказаного Тимчасового положення встановлено перелік правовстановлювальних документів, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на нерухоме майно, серед яких зокрема договір, за яким відповідно до законодавства передбачається перехід права власності, зокрема купівлі-продажу, міни, дарування, довічного утримання, лізингу, предметом якого є нерухоме майно.

Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» 07.02.2014 року № 5 п. 5 передбачено, що, вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК).

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК).

Аналіз Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 року, яке було чинне на момент укладення договору дарування, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає висновки, що державна реєстрація прав на нерухоме майно не обмежена часовими рамками та може бути здійснена будь-коли при наявності законних прав на нерухоме майно.

Виходячи з вищенаведених вимог закону, суд першої інстанції безпідставно відмовив позивачці у задоволенні її позовних вимог про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки при наявності права обдарованої позивачки на частку в квартирі на підставі нотаріально посвідченого договору дарування, яке не зареєстроване, вона не може реалізувати обов'язок його зареєструвати, оскільки частка даної квартири успадкована відповідачем, про що видано відповідне свідоцтво.

Щодо позовних вимог про скасування державної реєстрації права власності на частку квартири, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку про те, що вони задоволенню не підлягають, оскільки відповідно до ч. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов'язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку, встановленому цим Законом. Державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в порядку черговості надходження заяв.

Отже, питання скасування державної реєстрації вирішується відповідним органом державної реєстрації прав.

Таким чином, рішення суду першої інстанції постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права що відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції частково в частині відмови в задоволенні позовних вимог про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом із ухваленням рішення про задоволення позову в цій частині. В решті рішення суду необхідно залишити без змін.

Керуючись 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, яка за договором про надання правової допомоги представляє інтереси ОСОБА_3, задовольнити частково.

Рішення Першотравневого районного суду м. Чернівці від 13 жовтня 2014 року скасувати в частині відмови у позові ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, задовольнивши позов в цій частині.

Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане ОСОБА_2 Першою Чернівецькою нотаріальною конторою 19 травня 2014 року, зареєстрованого в реєстрі №2-184 в частині успадкування ним після смерті ОСОБА_4 1/9 частки квартири АДРЕСА_1.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді