"24" лютого 2014 р.

Справа №2/642/47/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2014 року Ленінський районний суд м. Харкова в складі:

головуючого судді - Шрамко Л.Л.,

з участю секретаря - Куніциної М.Є.,

представника відповідача - ОСОБА_1,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Харкові цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Приватного вищого навчального закладу Харківський інститут економіки ринкових відносин та менеджменту про стягнення заробітної плати,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач через свого представника ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом про стягнення заробітної плати, посилаючись на те, що позивач ОСОБА_2 з 01.12.2005 р. по 31.01.2006 р. працював за контрактом у Приватному вищому навчальному закладі Харківський інститут економіки ринкових відносин та менеджменту на посаді доцента кафедри та виконував обовязки завідуючого кафедрою. Згідно наказу №321 від 30.01.2006 року він був звільнений з займаної посади за власним бажанням. При цьому остаточний розрахунок з ним було проведено 18.09.2006 року. З посиланням на норми ст.. 116, 117 КЗпП України позивач вважає, що відповідач повинен виплати йому компенсацію за затримку остаточного розрахунку з 01.02.2006 року по 17.09.2006 року в розмірі 10 288,97 грн. В обґрунтування позову посилається на те ,що між ним на роботодавцем після оформлення наказу існував спір про оплату праці (щодо правомірності вимоги повернення до каси інституту 1 089 грн. за невідпрацьований час). Він вважає, що даний спір був вирішений на його користь, оскільки роботодавець визнав неправомірність своїх дій, про що свідчить виплата компенсації за затримку заробітної плати, передбаченої ст. 117 КЗпП.

Позивач та його представник у судовому засіданні не зявились, про час , місця та слухання справи повідомлений належним чином, позивач подав до суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутністю. За таких обставин відповідно до ст. 169 ЦПК України суд вважає можливим розглянути справу у відсутності позивача.

Представник відповідача ОСОБА_1 у судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що ніяких порушених трудового законодавства прав позивача з боку відповідача не існує, а позовні вимоги є необґрунтованими. Згідно наказу №3/21 від 30.01.2006 року ОСОБА_2 був звільнений з займаної посади за власним бажанням. У день звільнення позивач до інституту не зявився, у наказі про звільнення не розписався. При цьому позивач отримав листа №97 від 16.02.2006 року, але до інституту не зявився, а зателефонував, запитавши, чи відмінили наказ про звільнення, який його не влаштовував, дізнавшись, що наказ не відмінено, він вирішив не зявлятися до інституту, бо не був згоден з остаточним розрахунком. Враховуючи, що ОСОБА_2 не зявився за отриманням остаточного розрахунку до бухгалтерії, оскільки був з ним не згоден, суми, які підлягали оплаті, було депоновано, та виплачені ОСОБА_2 у день, коли він зявився отримати належну йому заробітну плату, тому у несвоєчасній виплаті вини відповідача не має. Крім того, жодний із позовів позивача щодо стягнення з відповідача будь-яких сум не були задоволені судами. Вважає, що підстав для виплати ОСОБА_2 відшкодування згідно ст. 117 КЗпП України не має. Представник відповідача зазначила, що у інституту немає заборгованості перед позивачем. Після свого звільнення ОСОБА_2 неодноразово звертався до суду з позовами до відповідача про стягнення заробітної плати, однак жодного разу його вимоги не було задоволено, доводи позивача про те, що йому при виконанні остаточного розрахунку з ним у вересні 2006 року були недоплачені суми, які підлягали виплаті, не знайшли свого підтвердження, що відображено у рішеннях суду.

Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_2 наказом №3/108-а від 30.11.2005 року був прийнятий на роботу з 01.12.2005 року до ПВНЗ Харківський інститут економіки ринкових відносин та менеджменту на посаду доцента кафедри Інформаційних систем та технологій і економічної кібернетики, та призначений завідуючим кафедри з Інформаційних систем та технологій і економічної кібернетики .

З наданої відповідачем довідки вбачається, що заробітна плата ОСОБА_2 склала:

- за грудень 2005 року нараховано 1 634,00 гривні (у тому числі 1 062,00 грн. - посадовий оклад та 572 грн. - надбавка за виконання обовязків завідуючого кафедри), утримано пенсійний внесок - 32 грн. 68 коп., внесок на страхування від непрацездатності -16 грн. 34 коп., податок з доходів - 206 грн.05 коп.;

- виплачено авансу 4 000,00 згідно відомості від 26.12.2005 року; виплачено другу половину заробітної плати за грудень 2005 року - 978 грн. 93 коп. згідно відомості від 10.01.2006 року;

- за січень 2006 року нараховано 1 466 грн. 37 коп. (у тому числі 1 062,00 грн. посадовий оклад та 404 грн. 37 коп. - компенсація за невикористану відпуску), утримано пенсійний внесок - 29 грн. 33 коп., внесок на страхування від непрацездатності -14 грн. 66 коп., податок з доходів - 184 грн.94 коп.

Депоновано 1237 грн. 44 коп., згідно відомості від 13.02.2006 року, у звязку з неявкою отримувача.

Нараховано в вересні 521 грн. 35 коп., у тому числі, як компенсація за невикористану відпустку 121,35 гривень та за затримку виплати заробітної плати 421,35 гривень (утримано пенсійний внесок 10 грн. 43 коп., внесок на страхування від непрацездатності -5 грн. 21 коп., податок з доходів 75 грн.85 коп.). Виплачено 1 659 грн. 95 коп. згідно відомості від 18.09.2006 року, депоненти за січень 2006 року 1237 грн. 44 коп. і 100,05 грн. - компенсації на невикористану відпустку та 322 грн. 46 коп. компенсація за затримку виплати заробітної плати.

Виплачено 7 грн. 35 коп. компенсація за затримку виплати заробітної плати згідно видаткового касового ордеру №269 від 18.09.2006 року.

Після свого звільнення ОСОБА_2 неодноразово звертався до суду з позовами до відповідача.

Так, рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 16.11.2007 року ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Рішення від 16.11.2007 року залишено у силі ухвалою апеляційного суду Харківської області від 21.01.2008 року, та набрало законної сили.

Рішенням Московського районного суду м.Харкова від 15.11.2007 року ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні позовних вимог про визнання незаконним звільнення та відшкодування моральної шкоди. Рішення від 16.11.2007 року залишено у силі ухвалою апеляційного суду Харківської області від 23.01.2008 року, та набрало законної сили.

Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 02.07.2009 року ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення заробітної плати. Рішення від 02.07.2009 року залишено у силі ухвалою апеляційного суду Харківської області від 12.08.2009 року, та набрало законної сили.

Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 26.11.2009 року ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення заробітної плати. Рішення від 26.11.2009 року залишено у силі ухвалою апеляційного суду Харківської області від 01.04.2010 року, та набрало законної сили.

Рішенням Ленінського районного суду м.Харкова від 05.10.2010 року ОСОБА_2 було відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення заробітної плати. Рішення від 05.10.2010 року залишено у силі ухвалою апеляційного суду Харківської області від 23.12.2010 року, та набрало законної сили.

Відповідно до вказаних рішень судів доводи позивача про те, що йому при проведенні остаточного розрахунку були недоплачені суми, які підлягали виплаті, не знайшли свого підтвердження.

Як зазначено в рішенні Ленінського районного суду м.Харкова від 16.11.2007 року у справі № 2-2128/07, судом встановлено, що ОСОБА_2 у день звільнення позивач до інституту не зявився, у наказі про звільнення не розписався. При цьому, допитані при розгляді справи у судовому засіданні у якості свідків ОСОБА_4 та ОСОБА_5 підтвердили, що ОСОБА_2 з 30.11.2005 року по 31.01.2006 року працював на посаді доцента кафедри, у січні 2006 року ОСОБА_2 подав ректору відповідну заяву про звільнення за власним бажанням, у день звільнення до інституту ОСОБА_2 не зявився, у наказі про звільнення не розписався. Свідки особисто неодноразово намагались звязатися з ОСОБА_2 по телефону, спілкувались з родичами та передавали пропозиції ОСОБА_2 зявитися до інституту за остаточним розрахунком та отримати трудову книжку або погодитися на направлення трудової книжки поштою. 16.02.2006 року ОСОБА_2 було направлено лист №97 із пропозицією зявитися до інституту за остаточним розрахунком та отримати трудову книжку, а потім й повторний лист №139 від 13.03.2006 року. Коли він 15.03.2006 року зявився до Інституту, йому одразу видали трудову книжку. 10.02.2006 року позивач зявився до бухгалтерії відповідача, але відмовився отримати остаточний розрахунок, оскільки був з ним не згоден, про що було складено акт за підписами головного бухгалтера відповідача ОСОБА_6 та касира ОСОБА_7 16.02.2006 року відповідачем ОСОБА_2 було направлено лист №97, із пропозицією зявитися до відповідача, а потім повторний лист №139 від 13.03.2006 року з аналогічною пропозицією. При цьому позивач особисто підтвердив, що дійсно отримав листа №97 від 16.02.2006 року, але до інституту не зявився, а зателефонував, запитавши, чи відмінили наказ про звільнення, який його не влаштовував, дізнавшись, що наказ не відмінено, він вирішив не зявлятися до інституту, бо не був згоден з остаточним розрахунком. Позивач зявився до відділу кадрів відповідача за отриманням трудової книжки лише 15.03.2006 року. Судом не було встановлено вини відповідача у затримці видачі трудової книжки позивачеві. Твердження позивача про те, що йому при виконанні остаточного розрахунку з ним у вересні 2006 року були недоплачені суми які підлягали виплаті також не знайшли свого підтвердження при розгляді вказаної справи що відображено у рішенні суду від 16.11.2007 року.

Враховуючи, що ОСОБА_2 10.02.2006 року відмовився отримати остаточній розрахунок до бухгалтерії до ХІНЕМ оскільки був з ним не згоден, що підтверджено акт за підписами головного бухгалтера відповідача ОСОБА_6 та касира ОСОБА_7, та більше до бухгалтерії відповідача не зявлявся, суми, які підлягали оплаті було депоновано, як вже зазначено вище, та виплачені позивачу у день коли він нарешті зявився отримати належну йому заробітну плату, а саме 18.09.2006 року.

Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Твердження позивача про існування між ним та позивачем спору про оплату праці, який вирішився на його користь, як про те, що йому з вини відповідача не були виплачені належні суми у строки, зазначені в статті 116 цього КЗпП України, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно зі ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 10,11,60,61, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 116,117 КЗпП України,

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_2 до приватного вищого навчального закладу Харківський інститут економіки ринкових відносин та менеджменту про стягнення заробітної плати залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана до апеляційного суду Харківської області протягом десяти днів з дня його проголошення, через Ленінський районний суд м. Харкова. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя - Л.Л.Шрамко