Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

"22" січня 2014 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді САВЛУК Т.В.,

при секретарях Гноілек М.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, звертаючись з позовом до суду, відповідно до заявлених позовних вимог, просив суд стягнути з ОСОБА_2 на свою користь суму боргу за договором позики у сумі 44015,13 грн., моральну шкоду в сумі 4000,00 грн., а також стягнути з відповідача судові витрати по сплаті судового збору, мотивуючи тим, що відповідачем порушено умови договору позики в частині своєчасного повернення грошових коштів, що є предметом позовних вимог.

Представник позивача ОСОБА_3 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити, пояснив, що 19 січня 2011 року відповідач отримав у позивача грошові кошти в сумі 4658,00 дол. США., що підтверджується борговою розпискою, яка написана відповідачем власноруч, де передбачено, що відповідач зобов'язувався повернути грошові кошти в розмірі позиченої суми до 19 лютого 2012 року. Однак, у визначений строк, відповідач взяті на себе зобов'язання не виконав, добровільно повернути борг відмовився, називаючи все нові і нові терміни повернення позики, від зустрічей з позивачем ухиляється. На даний час борг відповідача за договором позики не погашено, відповідач ухиляється від його виконання, тому позивач просить стягнути з відповідача борг за договором позики на загальну суму 4658,00 дол. США., 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в сумі 246,55 доларів США, а також проценти за ст. 1048 ЦК України, які нараховані позивачем за період з 20.01.2012 року по 25.10.2013 року, в розмірі 602,16 дол. США. грн., а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору.

Також позивач просить відшкодувати за рахунок відповідача моральну шкоди, яку позивач оцінює в сумі 4000,00 грн., мотивуючи тим, що внаслідок неправомірної поведінки відповідача, пов'язаною з несвоєчасним поверненням грошових коштів, вимушений був витрачати час для врегулювання спору в досудовому порядку, звертатись з позовом до суду, що негативно вплинуло на стан його здоров'я та підірвало нормальний ритм життя.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином шляхом направлення судових повісток за адресою вказаною в позовній заяві, яка підтверджується даними Адресного бюро міста Києва, про поважні причини неявки відповідач суд не повідомив, процесуальним правом надати письмові пояснення по суті предмету спору не скористався.

На підставі ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 Цивільного процесуального кодексу України.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відповідно до ст.1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

За ч.2 ст.1047 Цивільного кодексу України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Судом встановлено, що 19 січня 2011 року ОСОБА_2 позичив у ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 4658,00 дол. США., які зобов'язувався повернути у строк до 19 лютого 2012 року, факт отримання грошових коштів підтверджується письмовою розпискою, яка датована 19 січня 2011 року, та оригіналі зберігається у позивача. (а.с.6)

Відповідно до ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору, актів цивільного законодавства.

Згідно положень частини першої статі 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В порядку ч.1 ст. 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з матеріалів справи, на час звернення позивача до суду відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання за договором позики, грошові кошти позивачу не повернув, в порядку ст. 1051 Цивільного кодексу України, відповідач не заявляв вимог з приводу оспорювання договору позики.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палати в цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 року № 6 -63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей.

Згідно ч.1 ст. 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Така позиція висловлена у постанові Вищого спеціалізованого судом з розгляду цивільних і кримінальних справ по справі від 26 грудня 2011 року N 6-85цс11, де безпосередньо зазначено: «Враховуючи положення статті 2 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", яка визначає сферу дії цього Закону ; статті першої, що містить вичерпний перелік суб'єктів, на яких поширюється дія цього Закону , та у якій наведено визначення фінансової послуги, вбачається, що сфера дії зазначеного Закону за суб'єктним складом учасників є обмеженою і не поширюється: по-перше, на юридичних осіб, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами; по-друге, на фізичних осіб, які не є суб'єктами підприємницької діяльності. Оскільки спір виник між фізичними особами про стягнення боргу за договором позики, то право позикодавця, який не є ні юридичною осіб, ні суб'єктом підприємницької діяльності, які відповідно до цього Закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг, на отримання від позичальника обумовлених договором позики процентів за користування грошима регулюється статтями 1046 - 1048 Цивільного кодексу України, а не вказаним вище Законом.

Відповідно до частини першої статті 1050 Цивільного кодексу України визначено наслідки порушення договору позичальником, серед іншого передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Так, статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з ч.2 ст. 533 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлено договором або законом чи іншим нормативно правовим актом.

Таким чином, неналежне виконання відповідачем умов договору позики, в частині несвоєчасного його виконання, тягне за собою цивільно-правову відповідальність, що передбачена вищенаведеними нормами Цивільного кодексу України, тому суд приходить до висновку, що з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню сума боргу за договором позики в розмірі 4658,00 дол. США, що в гривневому еквіваленті згідно курсу НБУ станом на 25.10.2013 року складає 44015,13 грн., 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в сумі 246,55 доларів США, на підставі ст. 625 ЦК України, а також проценти за користування грошовими коштами на підставі ст. 1048 Цивільного кодексу України в розмірі - 602,16 дол. США, , які нараховані позивачем виходячи з розрахунку:

- в період з 20.01.2012 року по 22.03.2012 року, з встановленою процентною ставкою, згідно курсу НБУ, в розмірі 7,75 % в сумі - 61,32 дол. США;

- в період з 23.03.2012 року по 09.06.2013 року, з встановленою процентною ставкою, згідно курсу НБУ, в розмірі 7,50 % в сумі - 424,01 дол. США;

- в період з 10.06.2013 року по 12.08.2013 року, з встановленою процентною ставкою, згідно курсу НБУ, в розмірі 7,00 % в сумі - 56,28 дол. США;

- в період з 13.08.2013 року по 25.10.2013 року, з встановленою процентною ставкою, згідно курсу НБУ, в розмірі 6,50 % в сумі - 60,55 дол. США, що відповідає положенням ст.ст. 625, 1050 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ч.1 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини, а відповідно ч.2 ст. 23 ЦК України моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із пошкодженням її майна.

Згідно з п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту немайнових прав, які є абсолютними, невідчужуваними і не можуть бути предметом зобов'язання.

Отже порушенням договірних зобов'язань безпосередньо особисті немайнові права не зачіпаються.

Враховуючи, що вимоги позивача стосуються правовідносин, які виникли з приводу укладання та виконання договірних зобов'язань, тому дана правова норма не поширюється на випадки коли моральна шкода завдається порушенням зобов'язання, факт заподіяння моральної шкоди з інших підстав позивачем не доведено, тому суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача пред'явлених до відповідача щодо відшкодування моральної шкоди в сумі 4000,00 грн., та відмовляє в позові в цій частині заявлених позовних вимог.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, тому суд присуджує стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 основну суму боргу за договором позики в розмірі 4658,00 долю США, грн., 3% річних за прострочення виконання грошового зобов'язання в сумі 246,55 доларів США, проценти за користування грошовими коштами в розмірі - 602,16 дол. США, всього назальну суму 5506,71 дол. США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 25.10.2013 року (1 долар - 7,993 грн.), становить 44 015, 13 грн., в іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд, виходячи із суми вимог майнового характеру, які підлягають задоволенню, присуджує стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 440,15 грн., які сплачено позивачем при зверненні з цим позовом до суду, та підтверджується залученим до справи оригіналом платіжного документа.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 526, 530, 625, 1046, 1047, 1048, 1050 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 4, 10, 11, 58, 60, 88, 208, 212-215, 218, 224-226 Цивільного процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за договором позики задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 заборгованість за договором позики на загальну суму 44015 грн. 13 коп., судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 440,15 грн., а всього на загальну суму 44455 (сорок чотири тисячі чотириста п'ятдесят п'ять) грн. 28 коп. .

В іншій частині позовних вимог відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга, яка подається до Апеляційного суду міста Києва через Дніпровський районний суд міста Києва, протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10-ти днів з дня отримання відповідачем копії судового рішення.

С у д д я