У Х В А Л А

Іменем України

07 листопада 2014 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого - судді Леска В.В.

суддів - Чужі Ю.Г., Кожух О.А.

при секретарі - Марчишак Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 та Вільхівської сільської ради Іршавського району, треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору на стороні відповідача відділ містобудування та архітектури Іршавської районної державної адміністрації, інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Закарпатській області, Іршавський районний відділ УДСНС України в Закарпатській області та управління Держземаганства в Іршавському районі Закарпатської області, про визнання недійсними та скасування рішення сільської ради та державного акту на право власності на землю, відновлення межі земельної ділянки та зобов'язання знести самочинно збудовану будівлю за апеляційними скаргами ОСОБА_3 в інтересах позивача ОСОБА_1 на ухвали Іршавського районного суду від 19 вересня 2014 року та 23 вересня 2014 року,-

в с т а н о в и л а :

ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 та Вільхівської сільської ради Іршавського району, треті сторони, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача: відділ містобудування та архітектури Іршавської районної державної адміністрації, інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Закарпатській області, Іршавський районний відділ УДСНС України в Закарпатській області та управління Держземаганства в Іршавському районі Закарпатської області, про визнання недійсними та скасування рішення сільської ради та державного акту на право власності на землю, відновлення межі земельної ділянки та зобов'язання знести самочинно збудовану будівлю.

Позивач зазначав, що з сім'єю проживає в житловому будинку АДРЕСА_1, який збудовано у 1986 року згідно технічної документації. У липні 2010 року ОСОБА_2 на земельній ділянці, що розташована в АДРЕСА_2, самочинно розпочала будівництво житлового будинку, фундамент якого зведено на відстані близько 40 см. від межі, яка розділяє їхні земельні ділянки, що є порушенням державних будівельних норм.

18 вересня 2014 року ОСОБА_1 подав до суду заяву про забезпечення позову шляхом заборони ОСОБА_2 продовжувати зведення будівлі на фундаменті по АДРЕСА_2 до вирішення справи по суті, яку мотивував тим, що 17 вересня 2014 року відповідачка завезла бригаду робочих, які по її розпорядженню продовжили будівництво спірного об'єкту на фундаменті, щодо якого заявлено вимогу про знесенння.

Ухвалою Іршавського районного суду від 19 вересня 2014 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовлено.

23 вересня 2014 року ОСОБА_2 подала до суду клопотання про закриття провадження в справі, оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 щодо самочинного будівництва вже були предметом судового розгляду й рішенням Іршавського районного суду від 31 березня 2011 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 17 червня 20111 року, в задоволенні позову було відмовлено.

Ухвалою Іршавського районного суду від 23 вересня 2014 року провадження по справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині зобов'язання знести самочинно збудований об'єкт - фундамент будинку закрито.

Не погоджуючись з вказаними ухвалами ОСОБА_3 в інтересах ОСОБА_1 подала апеляційні скарги, в яких посилаючись на незаконність ухвал із-за порушення норм процесуального права, просила скасувати оскаржувані нею ухвали та постановити нові ухвали про задоволення заяви позивача про забезпечення позову й справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Межі доводів апеляційних скарг - висновок суду про ненаведення підстав для забезпечення позову не відповідає дійсності, оскільки відповідачка з 17 вересня 2014 року відкрито продовжує будівництво на спірному об'єкті. Суд залишив поза увагою та оцінкою підстави пред'явлення позову, що на день ухвалення рішення від 31 березня 2011 року позивач не був власником будинковолодіння АДРЕСА_1 і що предмет позову не є тотожним.

ОСОБА_3 підтримала апеляційні скарги.

ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4 просили відхилити апеляційні скарги з підстав зазначених в запереченнях.

Заслухавши доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга на ухвалу суду від 19 вересня 2014 року підлягає задоволенню частково, а апеляційна скарга на ухвалу суду від 23 вересня 2014 року підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ч. 1 ст. 151 ЦПК України, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може вжити, передбачені ЦПК України, заходи забезпечення позову, а відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 152 ЦПК України позов забезпечується встановленням обов'язку вчинити певні дії.

Встановлено, що ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2 та Вільхівської сільської ради Іршавського району, треті сторони, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача: відділ містобудування та архітектури Іршавської районної державної адміністрації, інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Закарпатській області, Іршавський районний відділ УДСНС України в Закарпатській області та управління Держземаганства в Іршавському районі Закарпатської області, про визнання недійсними та скасування рішення сільської ради та державного акту на право власності на землю, відновлення межі земельної ділянки та зобов'язання знести самочинно збудовану будівлю - фундамент під забудову будинку на земельній ділянці АДРЕСА_2

В заяві від 18 вересня 2014 року про забезпечення позову ОСОБА_1 просив забезпечити позов шляхом заборони вчиняти певні дії, а саме: заборонити відповідаці ОСОБА_2 продовжити будівництво спірного об'єкту на фундаменті, що розташований у АДРЕСА_2 до вирішення справи по суті.

Відмовляючи в задоволенні заяви про забезпечення позову суд виходив із того, що в заяві не зазначено причини, у зв'язку з якими потрібно забезпечити позов.

Крім того, забезпечивши позов шляхом заборони продовження будівництва спірного об'єкту судом фактично буде ухвалено рішення без розгляду справи по суті.

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду, оскільки підставою для забезпечення позову є обгрунтоване припущення заявника, що невжиття заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду. Заявник зазначив, що на 17 вересня 2014 року о 9:00 год. ОСОБА_2 завезла бригаду робочих, які по її розпорядженню продовжили будівництво фундаменту у вказаному вище дворогосподарстві.

З позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що стосовно вказаного фундаменту заявлена вимога про знесення.

З огляду на викладене та на підставі п. 3 ч. 1 ст. 312 ЦПК України ухвала суду від 19 вересня 2014 року про відмову в задоволенні заяви про забезпечення позову підлягає скасуванню як незаконна, а питання про забезпечення позову слід передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Задовольняючи клопотання ОСОБА_2 про закриття провадження по справі в частині зобов'язання ОСОБА_2 знести самочинно збудований фундамент будинку суд виходив з вимог позовної заяви ОСОБА_1 від 24 грудня 2010 року, з якої вбачається, що позивач просив зобов'язати ОСОБА_2 привести у відповідність до будівельних норм будівництво фундаменту житлового будинку, враховуючи, що відстань між будинками має бути не менше 8 метрів, тобто, фактично вимога ОСОБА_1 стосувалася знесення фундаменту будинку, а з рішення Іршавського районного суду від 31 березня 2011 року, яке набрало законної сили, вбачається, що вимога, аналогічна позовній вимозі ОСОБА_1 по даній справі (зобов'язання знести самочинно збудований ОСОБА_2 фундамент будинку) вже була предметом судового розгляду. Крім того, у рішенні зазначено, що позивачем не доведено, що відповідачка здійснюючи будівництво фундаменту житлового будинку на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 порушує права ОСОБА_1 як суміжного землевласника чи землекористувача і прийшов до висновку, що спір між тими самими сторонами, про той самий предмет вже вирішено судом.

Проте з таким висновком суду не можна погодитись.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо набрало законної сили рішення суду, ухвалене з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав, а відповідно до ч. 2 ст. 223 ЦПК України після набрання рішенням законної сили сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ті самі позовні вимоги, з тих самих підстав або оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини.

З матеріалів справи вбачається, що у березні 2014 року ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ОСОБА_2, Вільхівської сільської ради Іршавського району, треті сторони, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору на стороні позивача: відділ містобудування та архітектури Іршавської районної державної адміністрації, інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Закарпатській області, Іршавський районний відділ УДСНС України в Закарпатській області та Управління Держземаганства в Іршавському районі Закарпатської області, про визнання недійсними та скасування рішення сільської ради, державного акту на право власності на землю, відновлення межі земельної ділянки та зобов'язання знести самочинно збудовану будівлю.

Позовні вимоги мотивовував тим, що у липні 2010 року на земельній ділянці, що розташована в АДРЕСА_2, ОСОБА_2 самочинно розпочала будівництво житлового будинку. Фундамент будинку зводиться на відстані 40 см від межі, що розділяє земельні ділянки сторін. Відстань від житлового будинку ОСОБА_1 до межі земельної ділянки становить 1,60 м, тому зведення відповідачкою двоповерхового будинку з порушенням допустимих відстаней між будинками завдасть позивачу та членам його сім'ї незручності у зв'язку із затіненням вікон будинку та земельної ділянки, стіканням стічних вод на будинок та земельну ділянку позивача.

В клопотанні про закриття провадження по справі в частині зобов'язання знести самочинно збудований об'єкт - фундамент будинку відповідачка зазначала, що позовні вимоги щодо самочинного будівництва вже були предметом судового розгляду за результатом якого ухвалено рішення Іршавського райсуду від 31 березня 2011 року, яке набуло законної сили, про відмову в задоволенні позову.

Проте з таким висновком суду не можна погодитись.

Встановлено, що рішенням Іршавського райсуду, справа №2-221/2011, від 31 березня 2011 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання дій незаконними та зобов'язання привести будівництво фундаменту житлового будинку у відповідність до державних будівельних норм України відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 17 червня 2011 року вказане рішення Іршавського районного суду залишено без змін.

Отже, ухвала суду про закриття провадження у справі в частині позовної вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про знесення в місячний строк із дня набрання чинності рішення суду самочинної будови - влаштований фундамент під забудову будинку є незаконним, оскільки вказане вище рішення Іршавського районного суду від 31 березня 2011 року, яке набрало законної сили не є тотожним до позову, який розглядається, тобто не збігаються предмет і підстави позовів.

Враховуючи наведене та на підставі ст. 311 ЦПК України ухвала суду від 23 вересня 2014 року про закриття провадження в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 в частині зобов'язання знести самочинно збудований об'єкт - фундамент будинку підлягає скасуванню як незаконна, а справа направленню до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись ст. ст. 307, 311, 312, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_3 в інтересах позивача ОСОБА_1 задовольнити частково.

Ухвалу Іршавського районного суду від 19 вересня 2014 року скасувати, а питання про забезпечення позову передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвалу Іршавського районного суду від 23 вересня 2014 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: