Справа № 206/6130/14-ц
Провадження № 2/206/1448/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2014 року Самарський районний суд м. Дніпропетровська

у складі:

головуючого судді Маштак К.С.

при секретарі Колісник В.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 ва ОСОБА_3, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Дніпрогаз», Головне управління державної служби надзвичайних ситуацій України у Дніпропетровській області, Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю в Дніпропетровській області про усунення перешкод,

ВСТАНОВИВ:

17 вересня 2014 року позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи: Публічне акціонерне товариство «Дніпрогаз» про усунення перешкод. В обґрунтування позову посилалась на те, що вона та відповідач є співвласниками домоволодіння АДРЕСА_1. Їй належить 71/100 частини домоволодіння. Відповідно ОСОБА_2 належить в цьому домоволодінні - 29/100 частин домоволодіння. В домоволодінні їй належить: в житловому будинку А-1: приміщення 1-5/9,0 кв.м та 1-4/5,8 кв.м, житлова прибудова А1-1, загальною площею 27,6 кв.м., прибудова а2-1; надвірні будівлі: літня кухня - Б, сарай - Ж, навіси -Р, Н, С, сарай Л, погріб з шийкою - К. Відповідачу належить: частина житлового приміщення А-1 з приміщеннями 2-2, 2-3, прибудова а1-1, сарай З та Г, убиральня - Д. Раніше належна їй частина домоволодіння належала її бабці - ОСОБА_4 21 лютого 1998 року її бабуся приватизувала належну їй частину земельної ділянки площею 0,0518 га із цього часу стала її власницею. Після смерті ОСОБА_4 вона успадкувала не тільки частину домоволодіння, але й земельну ділянку. У 1984 році ОСОБА_4 вирішила газифікувати належну їй частину будинку. Для цього у цьому ж році нею було замовлено проект газифікації за свій рахунок. Друга половина будинку, де на теперішній час проживає відповідач, належала іншому власнику, який пізніше в 1993 році також провів газ на свою частину будинку. Але це підключення було проведено не з вулиці від магістральної газової труби, а від труби, яка йде по її земельній ділянці, що знаходиться у її власності та на її частині будинку. Ставши власницею частини домоволодіння та земельної ділянки у 2006 році, вона не може нормально використовувати свою земельну ділянку, оскільки газова труба відповідача проходить через її домогосподарство до його частини будинку на протязі 3,5 м., чим створює для неї незручності в користуванні земельною ділянкою, так і неможливість використовувати її у повному обсязі. На теперішній час вона бажає перепланувати, як належну їй частину будинку, так і земельну ділянку, перенести газову трубу, а газова труба відповідача буде їй в цьому перепоною. Згідно проектної документації, газифікації підлягає тільки його частина житлового будинку. Відповідач же самовільно провів газ до сараю «Г». Зазначена газова труба знаходиться на малій відстані від її стіни будинку та проходить перед її вікном закриваючи його частину, а далі йде у сарай «Г», де знаходяться паливно-мастильні матеріали, що створює вибухонебезпечну ситуацію. 20 листопада 2009 року рішенням виконкому Самарського району м. Дніпропетровська було зобов'язано ОСОБА_2 знести сарай «Г» чого зроблено не було. Тому вона бажає, щоб судом було ухвалено рішення про демонтаж зазначеної газової труби, яка йде від його частини житлового будинку до сараю «Г». Відповідач протягом тривалого часу не сплачує гроші за комунальні послуги у тому числі за газопостачання, утворюючи заборгованість. У зв'язку з тим, що газова труба з вулиці йде спочатку до її частини будинку, а не до частини будинку відповідача, тому неодноразово представники «Дніпрогаз» по боргам відповідача помилково намагався відключити газ і їй. І тільки її втручання не дало цього зробити. Окрім того, димар в частині будинку відповідача, знаходиться у незадовільному стані на відстані 20 см. Від вікна її житлової кімнати і закриває його частину. Під час опадів всі бризки та вода попадають у вікно, забруднюючи його і всі газові відходи потрапляють у її квартиру, що робить неможливим користування вікном. Тому вона бажає, щоб димар відповідача був перенесений на другу його частину будинку. Вона неодноразово просила відповідача переустановити його газову трубу, димар, він обіцяв це зробити протягом тривалого часу, але в 2012 році заявив, що робити цього не буде. У зв'язку з тим, що про своє порушене право їй стало відомо наприкінці 2012 року, тому перебіг строку позовної давності почався з кінця 2012 року.

03 жовтня 2014 року позивачем подано уточнену позовну заяву, відповідно до якої позивач залучила до участі в якості третіх осіб Головне управління державної служби надзвичайних ситуацій України у Дніпропетровській області, Інспекцію Державного архітектурно-будівельного контролю в Дніпропетровській області. Крім того, в обґрунтування своїх вимог додатково зазначила, що у 2006 році відповідач змінив свій газообігрівальний котел. Окрім того, димар, висота якого дуже мала, в частині будинку відповідача, у незадовільному стані та знаходиться на відстані 40 см. від вікна її житлової кімнати і закриває його частину. Також, зливна труба накопичувального казана системи опалювання відповідача виходить зі стіни прибудови і проходить між його димарем і стіною їхньої житлової кімнати на відстані 10 см. (а.с. 44-47).

Відповідно до останньої уточненої позовної заяви від 08 грудня 2014 року позивач зазначила, що димар розташований на частині житлового будинку відповідача та який був добудований до прибудови а-1-1 у 1993 році не відповідає технічній та проектній документації. Позивач просить зобов'язати відповідача переустановити та демонтувати його газову трубу, яка проходить по земельній ділянці позивача, а також зобов'язати його зробити окреме підключення до магістральної труби зі своєї земельної ділянки; демонтувати газову трубу, яка проходить по земельній ділянці відповідача від належної йому частини будинку до сараю «Г», перенести його димар у відповідності до тех. Документації, перенести зливну трубу накопичувального казана системи опалювання частини будинку відповідача на другу його частину будинку, встановити, що газова труба, яка йде від магістральної труби по її земельній ділянці і далі у її частину будинку в літню кухню «Б» є її власністю, та стягнути судові витрати (а.с. 85-88).

В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали, просили задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовних заявах.

Представники відповідача позовні вимоги не визнали, просили відмовити в задоволенні вимог в повному обсязі посилаючись на обставини викладені в запереченнях проти позову (а.с. 119-123).

Представником третьої особи ПАТ «Дніпрогаз» надано пояснення по цивільній справі відповідно до яких, працівниками ПАТ «Дніпрогаз» 19 вересня 2014 року та 08 жовтня 2014 року була здійснена перевірка інформації, на яку посилається позивач, а саме на установлену газову трубу відповідача, яка створює пожежонебезпечну ситуацію, в результаті перевірки було встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1 відкрито особовий рахунок на ім'я ОСОБА_1 зареєстровано 3 особи, встановлені газові прилади: 2 газові плити, газова колонка, АГВ - опалення, опалювальна площа 80,7 кв.м., встановлено газовий лічильник 30 жовтня 2013 року. За адресою: АДРЕСА_1 відкрито особовий рахунок на ім'я ОСОБА_2, зареєстрована 1 особа, встановлені газові прилади: 2 газові плити, газова колонка, КС-опалення, опалювальна площа 25,3 кв.м., встановлено лічильник газу 23 грудня 2011 року. При проведенні обстеження було виявлено, що позивачем та відповідачем не оформлені заміни газових котлів, що є порушенням вимог п. 4.5.7 Правил безпеки систем газопостачання України, затверджених наказом Держнаглядохоронпраці від 01 жовтня 1998 року № 254 - переміщення і заміна газових приладів і апаратів провадяться СПГГ або газовими засобами підприємств з урахуванням вимог нормативних документів і внесенням змін в технічну документацію. Позивачу та відповідачу видано приписи на проведення оформлення газових котлів (а.с.133-135, 175-176).

Вислухавши пояснення та доводи учасників процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до технічного паспорту на садибний житловий будинок АДРЕСА_1, станом на 12 листопада 2010 року власником будинку зазначено ОСОБА_1, а саме 71/100 частини власності. Згідно журналу обмірів та розрахунків площ приміщень житлового будинку буд. № 105 літера А-1 будинок, квартира № 1 складається з I-коридор, 1-кухня, 2-прихожа, 3,-4,-5-житлова, 6-коридор, 7-санвузол; квартира № 2 складається з 1-коридор, 2- кухня, 3-житлова. Тамбур а-1, прибуд. а2, сарай Л - підлягають введенню в експлуатацію (а.с. 5-8, 127).

Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, ОСОБА_1 є власником 71/100 домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 10, 97).

У відповідності до державного акту на право власності на земельну ділянку виданого Дніпропетровським міським управлінням земельних ресурсів, ОСОБА_1, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 листопада 2005 року № 2-4390, є власником земельної ділянки площею 0,0518 га в межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Цільове призначення земельної ділянки обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 11, 102).

Між ТОВ «Дніпрогаз» та ОСОБА_4 - власник будинку АДРЕСА_1 укладено договір - зобов'язання на встановлення побутового лічильника (а.с. 13).

16 вересня 1983 року ОСОБА_4 сплатила суму коштів за виготовлення ремонтно-будівельних робіт за договором № 1449 від 16 вересня 1983 року, що підтверджується наявною квитанцією № 1449 (а.с. 14).

Проект плану газопроводу за адресою: АДРЕСА_1 виконаний відповідно до норм та правил в т.ч. по вибухово-пожежній безпеці, що підтверджується планом газопроводу (а.с. 16-19).

20 березня 2013 року Виконавчим комітетом ДМР на адресу ОСОБА_1 направлено відповідь, згідно якої за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_2 виконує будівництво житлового будинку. Будівництво виконується згідно з повідомленням, зареєстрованим в ІДАБК від 15 липня 2010 року. Забудовнику надавалось рішення Самарської районної у місті Дніпропетровську ради про дозвіл на будівництво. Проектна документація розроблена ТОВ «Дом-інвест», узгоджена з головним архітектором Самарського району (а.с. 43).

04 червня 2014 року рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська позов ОСОБА_1 задоволено, усунуто перешкоди в користуванні частиною домоволодіння АДРЕСА_1, зобов'язано ОСОБА_2 знести сарай літ. Г, розташований на його частині домоволодіння АДРЕСА_1. Зобов'язано ОСОБА_2 протягом одного місяця з дня набрання рішенням суду законної сили провести за власний рахунок такі ремонтні роботи належної йому частини житлового будинку АДРЕСА_1: укріпити фундамент з вирівнюванням даху, провести повний ремонт гідроізоляції фундамента та облаштувати замощення навколо фундамента, правильно облаштувати водовідведення даху (а.с. 48-51, 98-101).

Рішенням Виконавчого комітету Самарської районної у м. Дніпропетровську ради від 20 листопада 2009 року № 642 ОСОБА_2 дозволено будівництво нового житлового будинку (згідно проекту) по АДРЕСА_1 Сарай «Г». ОСОБА_2 зобов'язано погодити проектну документацію у завідувача відділу у справах архітектури та будівництва районної у місті ради. Одержати дозвіл на виконання будівельних робіт в інспекції архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області. Власнику після завершення будівництва, звернутись до КП «ДМБТІ» для внесення змін в технічну документацію на домоволодіння (а.с. 52).

Згідно довідки виданої Територіальним комітетом самоорганізації населення селища Шевченко від 13 жовтня 2014 року № 10 в тому, що ОСОБА_1 прописана за адресою: АДРЕСА_1, однак з літа 2011 року фактично не проживає за вказаною адресою (а.с. 67).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 27 листопада 2014 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилено. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 04 червня 2014 року скасовано в частині зобов'язання ОСОБА_2 знести сарай літ. Г розташований на його частині домоволодіння АДРЕСА_1, та відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні цих позовних вимог. В іншій частині рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 04 червня 2014 року залишено без змін (а.с. 81).

Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 15 листопада 2005 року посвідченого державним нотаріусом 8 ДДНК спадкоємицею майна зазначеного в заповіті, яке складається з 71/100 частини домоволодінні, що знаходиться в АДРЕСА_1 та розташовані на земельній ділянці площею 518 кв.м., яке належало ОСОБА_4, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 року є ОСОБА_1 (а.с. 96).

Відповідно до заяв адресованих Першому заступнику голови правління ПАТ «Дніпрогаз», Департаменту Державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області, Начальнику КП «ДМБТІ» від ОСОБА_1 в яких зазначила, що вона ніяких дозволів, документів і заяв сусіду ОСОБА_2, який проживає в АДРЕСА_1 не давала (а.с. 103-108).

У відповідності до технічного паспорту на садибний житловий будинок АДРЕСА_2 виготовленого станом на 01 квітня 2004 року власником 29/100 частини домоволодіння зазначено ОСОБА_2 Згідно експлікації приміщень до плану житлового будинку садибного типу АДРЕСА_1 літера А-1 будинок, квартира №1 складається з: 1-кухня, 2-коридор, 3-кладова, 4-житлова, 5-житлова, 6-житлова, квартира №2 складається з 1-сіни, 2- кухня, 3-житлова. Також зазначено, самовільне будівництво під літерою Л (а.с. 111-114).

У відповідності до державного акту на право власності на земельну ділянку виданого управлінням Держкомзему у м. Дніпропетровську Дніпропетровської області, ОСОБА_2, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 на підставі рішення сесії Дніпропетровської міської ради від 24 грудня 2008 року № 184/41 є власником земельної ділянки площею 0,0490 га у межах згідно з планом. Земельна ділянка розташована за адресою: АДРЕСА_1. Цільове призначення земельної ділянки обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с. 115).

22 травня 2013 року між ПАТ «Дніпрогаз» та ОСОБА_1 укладено додаткову угоду по договору про надання послуг з газопостачання про те, що вимикаючий пристрій на вводі та лічильник газу з термокомпенсатором за вимогою виконавця встановлюється на подвір'ї, яке є приватною власністю споживача за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 128-129).

Відповідно до приписів № 35, 36 ПАТ «Дніпрогаз» виданих ОСОБА_5 та ОСОБА_6 з попередженням про надання документів в десятиденний строк для оформлення технічної документації (а.с. 136, 137, 177, 179).

Згідно довідок виданих станом на 09 серпня 2013 року, 17 травня 2013 року, Територіальним комітетом Саморганізації населення селища Шевченка в тому, що ОСОБА_1 зареєстрована та проживає з сім'єю АДРЕСА_1. Сім'я складається 3 чоловік: ОСОБА_1, ОСОБА_7, ОСОБА_8 (а.с. 141).

У відповідності до розписки від 01 лютого 1991 року ОСОБА_4 проживаюча за адресою: у АДРЕСА_1 дозволила сусідці ОСОБА_9 проживаючій по цій же адресі вріз природного газу (а.с. 148).

Згідно інвентаризаційної справи на домоволодіння АДРЕСА_3, а саме експлікації А-1 жилий будинок, а-1 прибудова, а1-1 сіни, Б-1 сарай переобладнаний під жиле, В-1, Г-1 сараї, №1 паркан, №2 прибиральня (а.с. 155-159).

Відповідно до технічного паспорту на жилий будинок по АДРЕСА_1 виготовленого станом на 03 березня 1980 року власником жилого будинку зазначено ОСОБА_4 в частині, яка становить 27/50. Згідно плану присадибної ділянки зазначено: А-1 жилий будинок; Б, В, Г, И, Е, З сараї; Д, Ж убиральні, № 1, 4 паркани; № 2, 3 водоколонки, I мостіння. Відповідно експлікації до плану будинку квартира № 1 складається з: 1-сіни, 2-сіни, 3-кухня, 4-сіни, 5-жила, 6-жила; квартира №2 складається з: 1-сіни, 2-кухня, 3-жила (а.с. 160-163).

Вказані вище спірні правовідносини регулюються Конституцією України, ЦК України, ЖК УРСР, ЗК України.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, а також ст. Протоколу № 1 до неї передбачають право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватись своїм майном, не допускаючи позбавлення особи свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом.

Відповідно до статті 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню.

Зміст права власності, який полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України.

Відповідно до вимог ст. 319 ЦК України - власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб, лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Однак, позивачами не надано суду належних доказів того, що відповідач вчиняє дії щодо свого майна, які суперечать закону.

Відповідно до Постанови Пленуму ВССУ від 07 лютого 2014 року № 5, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. З урахуванням положень статті 13, частини третьої статті 16, статті 319 ЦК у разі вчинення, зокрема, наведених дій суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу.

Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням не інакше як на підставі та в порядку, передбачених законом.

Відповідно до ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь яких порушень його прав на землю, в тому числі і відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку для порушення прав.

Статтею 91 ЗК України встановлено, що власники землі повинні дотримуватися правил добросусідства.

Згідно зі ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільовою призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей. Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них.

Так, доводи позивача відповідно до яких, вона «ставши власницею частини домоволодіння та земельної ділянки у 2006 році, не може нормально використовувати свою земельну ділянку, оскільки газова труба відповідача проходить через її домогосподарство до його частини будинку на протязі 3,5 м., чим створює для неї незручності в користуванні земельною ділянкою, так і неможливість використовувати її у повному обсязі» не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, що газовою трубою створюються незручності в користуванні земельною ділянкою. Позивачем та представниками позивача також не надано суду доказів на підтвердження звернення позивача до відповідних установ щодо розробки проекту перенесення газової труби та будівництва прибудови.

Згідно з п. 6 Правил газопостачання припиняється у разі: проведення планово-профілактичного обслуговування та/або капітального ремонту систем газопостачання; ліквідації наслідків аварій, спричинених надзвичайними ситуаціями техногенного, природного або екологічного характеру, та проведення ремонтно-відновних робіт; порушення споживачем строків сплати за надані послуги з газопостачання, встановлених в абзаці п'ятнадцятому пункту 10 та у пункті 17 цих Правил; самовільного використання газу споживачем; самовільного підключення газових приладів і пристроїв споживача до системи газопостачання; зривання або пошкодження пломб на запірних пристроях, засувках на вводі в будинок, пошкодження або зняття інвентарних заглушок тощо; порушення споживачем Правил безпеки систем газопостачання, що створює загрозу виникнення аварійної ситуації; подання споживачем письмової заяви про припинення газопостачання; відмови споживача від встановлення лічильника газу з ініціативи і за кошти газопостачального підприємства.

Оскільки підключення до газопроводу на території домоволодіння позивачки було здійснено за заявою попереднього власника домоволодіння по АДРЕСА_1 ОСОБА_9 за згодою попереднього власника домоволодіння по АДРЕСА_1 ОСОБА_4, а позивач та відповідач вже прийняли відповідне майно, отже, на теперішній час з боку споживача природного газу ОСОБА_2 немає порушень вищезазначених вимог Правил. До того ж, діючим законодавством не передбачено відключення споживача від системи газопостачання лише за бажанням його сусідів.

Суд також критично ставиться до тверджень позивача, що димар відповідача знаходиться у незадовільному стані та під час опадів забруднює вікно позивача і всі газові відходи потрапляють у її квартиру, що робить неможливим користування вікном. Оскільки з оглянутих під час судового засідання фотознімків візуально не вбачається щілин між цеглою та наслідків спричинення шкоди.

Під час судового розгляду справи позивачем не надано об'єктивних, беззаперечних доказів на їх підтвердження, а також приймаючи до уваги той факт, що даний димар відповідач особисто не будував, а отримав від попереднього власника разом із усім домоволодінням і є невід'ємною складовою частиною системи опалювання домоволодіння відповідача, в зв'язку з чим суд не вбачає підстав для задоволення даної вимоги.

Також, позивачем не надано суду жодного доказу щодо наявної технічної можливості для перенесення димаря та труби накопичувального казана в інше місце, з урахування вже існуючої системи опалення частини будинку відповідача.

У пункті 3 інформаційного листа Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ за № 24-150/0/4-13 від 28 січня 2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» міститься наступна правова позиція: «Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК). До речових способів захисту права власності належать позови про витребування майна з чужого незаконного володіння, позови про захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння, і позови про визнання права власності.

Стаття 322 ЦК України передбачає, що власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Вищезазначеній нормі кореспондує ч. 1 ст. 151 ЖК УРСР, згідно з якою громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок (квартиру), зобов'язані забезпечувати його схоронність, провадити за свій рахунок поточний і капітальний ремонт, утримувати в порядку при домову територію.

Твердження позивача, що зливна труба накопичувального казана системи опалювання відповідача створює замокання їхньої стіни, що руйнує її власність також не підтверджена жодним доказом та спростовується рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська, яким встановлено, що просідання кута будинку з частини відповідача відбувається у зв'язку з відсутністю відмосток навколо фундаменту і належного водовідведення з даху будинку, крім того, встановлено, що ОСОБА_2 частково здійснив роботи із оштукатурення та гідроізоляції фундамента з боку вулиці, також облаштував водовідведення з цього ж боку. Тож, вимоги позивача в цій частині також не можуть бути задоволеними.

Також, суд не знайшов підстав для задоволення заяви представника відповідача ОСОБА_10 про застосування до вимог позивача позовної давності, оскільки відповідно до Постанови Пленуму ВССУ від 07 лютого 2014 року №5 п. 36. За змістом статті 391 ЦК позовна давність не поширюється на вимоги власника чи іншого володільця про усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном, що не пов'язані з позбавленням володіння, оскільки правопорушення є таким, що триває у часі. У зв'язку із цим тривалість порушення права не перешкоджає задоволенню такої вимоги судом. Тому суд не вбачає підстав для задоволення заяви про застосування строку позовної давності.

Що стосується вимог позивача щодо встановлення, що газова труба, яка йде від магістральної труби по її земельній ділянці і далі у її частину будинку в літню кухню «Б» є її власністю, то суд не вбачає підстав для задоволення даної вимоги, оскільки дана обставина ні ким не заперечується, та з цього приводу відсутній спір між сторонами.

Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересах лише у випадках, встановлених законом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач та його представники в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, мали право скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів або призначення експертиз, однак вони таким правом не скористалися.

Судом неодноразово роз'яснювалось учасникам процесу положення ст.ст. 10, 11, 57-60, 61, 137 ЦПК України та наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій, а також те, що суд розглядає цивільні справи в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь справі, при цьому суд приймає до розгляду тільки ті докази, які мають значення по справі.

Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Перевіривши та з'ясувавши всі обставини справи та оцінюючи усі наявні та надані сторонами докази по справі, досліджені в судовому засіданні в їх сукупності, приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає, що відсутні достатні законні та обґрунтовані підстави для задоволення позовних вимог позивача.

Виходячи з вищенаведених обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод необхідно відмовити в повному обсязі.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, оскільки в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 судом має бути відмовлено, судові витрати, понесені позивачем не відшкодовуються.

Також, суд вважає, що з позивача необхідно стягнути на користь відповідача понесені ним судові витрати, а саме грошові кошти сплачені за надання правової допомоги з урахуванням вимог щодо граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу встановленого Законом України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах».

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 15, 16, 317, 319, 321, 322, 391 ЦК України, ст.ст. 9, 151 ЖК УРСР, ст.ст. 91, 103, 152 ЗК України, ст.ст. 3, 10, 11, 57-64, 88, 209, 212, 214, 215 ЦПК України, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод - відмовити в повному обсязі.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені відповідачем витрати на правову допомогу у розмірі 2500 грн.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Самарський районний суд м. Дніпропетровська протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Головуючий суддя: К.С. Маштак