Номер провадження: 22-ц/785/9067/14
Головуючий у першій інстанції Куриленко О.М.
Доповідач Цюра Т. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.12.2014 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого: Цюри Т.В.,

Суддів: Сидоренко І.П., Погорєлової С.О.,

при секретарі: Колмакові В.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань апеляційного суду Одеської області апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Київського районного суду м.Одеси від 28 серпня 2013 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_2 про визнання договору дарування недійсним, витребування майна з незаконного володіння та за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання договору недійсним ,-

В С Т А Н О В И Л А :

30 квітня 2013 року ОСОБА_3 звернулася до ОСОБА_4, ОСОБА_2 та, після уточнення позовних вимог, просила визнати недійсним договір дарування квартири АДРЕСА_2, укладений 17 червня 2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та витребувати вказану квартиру з незаконного володіння ОСОБА_2.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилалась на те, що відповідач ОСОБА_4 є її двоюрідним братом.

22 вересня 2001 року ОСОБА_3 придбала квартиру АДРЕСА_2.

26.09.2001 р. позивач уклала з будівельною компанією договір інвестування будівництва квартири АДРЕСА_1 та внесла перший внесок по договору.

З 2002 року позивач декілька разів отримувала в борг у свого брата ОСОБА_4, який був моряком дальнього плавання кошти для погашення чергових внесків по договору .

Тому, в червні 2003 року в зв'язку з тяжким фінансовим станом ОСОБА_3 знову звернулась до свого двоюрідного брата - ОСОБА_4 з проханням надати їй в борг грошові кошти в сумі 10000 доларів США для остаточного розрахунку за квартиру, він погодився за умови, якщо позивач гарантує їх повернення і як варіант запропонував укласти з ним договір дарування квартири.

17.06.2003 р. між позивачем та ОСОБА_4 був укладений договір дарування квартири АДРЕСА_2

Окрім цього, 17.06.2003 р. між позивачем та ОСОБА_4 була укладена письмова угода про те, що цей договір дарування є удаваним, та вказано, що ОСОБА_3 отримала у борг 10000 доларів США і як гарантію повернення цієї суми забов'язалась оформити договір дарування квартири АДРЕСА_2, за яким квартира тимчасово буде передана у власність ОСОБА_4, борг буде погашатись частками, а після повернення боргу ОСОБА_4 передасть за договором дарування вказану квартиру назад ОСОБА_3.

Позивач стверджувала, що в період з 2005 по 2013 рік повернула взяту в борг суму,однак, в березні 2013року випадково дізналась, що відповідач 27 березня 2009 року подарував спірну квартиру своїй дочці - ОСОБА_2.

Посилаючись на ці обставини, ОСОБА_3 просила про задоволення своїх позовних вимог.

22 серпня 2013 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до ОСОБА_3та ОСОБА_4 про визнання письмового договору від 17.06.2003р., укладеного між ОСОБА_3та ОСОБА_4 недійсним.

Позивач посилалась на те, що договір від 17 .06.2003 р. був укладений у простій письмовій формі, в зв`язку з чим не може вважатися договором застави нерухомого майна - іпотечним договором, оскільки сторонами не були дотримані вимоги законодавства відносно обов`язкового нотаріального посвідчення даного

Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 28.08.2013 р. вказані цивільні справи були об`єднані в одне провадження.

Представник відповідача ОСОБА_4 позов ОСОБА_3 визнав повністю, у задоволенні позову ОСОБА_2 просив відмовити.

Представники відповідача ОСОБА_2 у судовому засіданні позов ОСОБА_3не визнали, в його задоволенні просили відмовити, позов ОСОБА_2 підтримали в повному обсязі, просили його задовольнити.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 28.08.2013р. позов ОСОБА_3 - задоволено.

Визнано договір дарування квартири АДРЕСА_2 , укладений 17.06.2003 р. між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 - недійсним.

Витребувано квартиру АДРЕСА_2 з незаконного володіння ОСОБА_2.

У задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовлено в повному обсязі.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права , а також на те, що суд першої інстанції не дослідив при розгляді справи наявність у ОСОБА_4 боргових зобов'язань, просить скасувати рішення суду як незаконне і ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_3 відмовити, а її позов задоволити в повному обсязі .

Рішенням судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області від 03.12.2013 року рішення першої інстанції було скасовано в частині визнання недійсним договору дарування між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 17.06.2003 року, ухвалено в цій частині нове рішення, яким визнано договір дарування квартири АДРЕСА_2 від 17.06.2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 удаваною угодою, встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 насправді вчинили договір іпотеки від 17.06.2003 року в забезпечення договору позики в сумі 10000 доларів СІЛА, визнано договір іпотеки між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 17.06.2003 року нікчемним, в решті рішення було залишено без змін (а.с. 201-203).

20 грудня 2013 року ОСОБА_2 подала касаційну скаргу.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 27 серпня 2014 року рішення апеляційного суду Одеської області від 03 грудня 2014 року було скасовано, справу було передано на новий розгляд до суду апеляційної інстанції з мотивів порушення норм матеріального та процесуального права (а.с.214-216).

Відповідно до ч. 4 ст. 338 ЦПК України, висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

Заслухавши пояснення, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, виходячи з наступних підстав.

Згідно ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим.

Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, яке ухвалено на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджені тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду першої інстанції не відповідає вказаним вимогам в повному обсязі з наступних підстав.

Так, приймаючи рішення по справі, суд першої інстанції виходив з того, що договір дарування квартири АДРЕСА_2 від 17.06.2003 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим договором, тому що сторони мали на увазі укладення договору застави на підставі ст.. 58 ЦК Української РСР та постанови 39 Пленуму Верховного Суду України « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними».

Однак, повністю погодитись з таким висновком суду колегія не може, виходячи з наступного.

Відповідно до п.4 Прикінцевих та Перехідних положень до Цивільного кодексу України, який діє з 01.01.2004р., цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності.

Оскільки, правовідносини між сторонами виникли в зв'язку із укладенням договору дарування від 17.06.2003р., на них розповсюджується дія Цивільного кодексу Української PCP 1963 року.

Відповідно до ч.2 ст. 58 ЦК Української PCP якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі.

Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин), встановивши, що угода укладена з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до ч.2 ст.58 ЦК визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі. У тому разі, коли така угода суперечить законові, суд постановляє рішення про визнання недійсною укладеної сторонами угоди із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності угоди, яку вони мали на увазі.

Визнаючи недійсним договір дарування між сторонами від 17.06.2003р., суд не врахував, що закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує суду застосувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони насправді мали на увазі.

Виходячи з наданих сторонами доказів та поясненнями сторін, які були надані в ході судового розгляду, суд дійшов правильного висновку про те, що сторони, укладаючи договір дарування, мали на увазі договір застави майна як забезпечення повернення ОСОБА_4 боргу, що підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи (а.с. 92-101).

За нормою ст. 181 ЦК УРСР, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Застава виникає в силу договору чи закону. Заставою може бути забезпечена дійсна вимога. Застава може мати місце також щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог. Відносини застави регулюються Законом України "Про заставу", іншими актами законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про заставу» (який був чинний на час виникнення спірних правовідносин), застава - це спосіб забезпечення зобов'язань.

Відповідно до ст. З ЗУ «Про заставу», заставою може бути забезпечена дійсна вимога, зокрема така, що випливає з договору позики (банківської позички), купівлі- продажу, оренди, перевезення вантажу, тощо. Застава може мати місце щодо вимог, які можуть виникнути у майбутньому, за умови, якщо є угода сторін про розмір забезпечення заставою таких вимог. Застава має похідний характер забезпеченого нею зобов'язання.

При розгляді справи судом встановлено,що 17.06.2003 р. між позивачем ОСОБА_3та ОСОБА_4 була укладена письмова угода про те,що ОСОБА_3отримала у боргу 10000 доларів США і як гарантію повернення цієї суми зобов'язалась оформити договір дарування квартири АДРЕСА_2, за яким квартира тимчасово буде передана у власність ОСОБА_4, а після повернення боргу ОСОБА_4 передасть за договором дарування вказану квартиру назад ОСОБА_3

В той же день між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено нотаріально посвідчений договір дарування квартири АДРЕСА_2. (а.с. 5)

Однак, 27.03.2009р. ОСОБА_4 подарував спірну квартиру своїй дочці - ОСОБА_2 (а.с. 7).

Задовольняючи вимоги ОСОБА_3 про визнання недійсним договору дарування від 17.06.2003р., суд виходив з того, що договір дарування квартири АДРЕСА_2, укладений 17.06.2003 року між ОСОБА_3та ОСОБА_4 було укладено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим договором, тому що сторони мали на увазі укладення договору застави.

Статтею 13 ЗУ «Про заставу» передбачено, що договір застави нерухомого майна повинен бути укладений у письмовій формі та нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів.

Згідно до ч. 1 ст. 47 ЦК УРСР, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення угод, така угода є недійсною, з наслідками двосторонньої реституції.

Враховуючи, що ОСОБА_3та ОСОБА_4 не додержались нотаріальної форми договору застави нерухомого майна, який сторони мали на увазі, укладаючи договір дарування від 17.06.2003р., він має бути визнаний недійсним. Як було встановлено в ході судового розгляду на підставі пояснень сторін, заставою забезпечувалась дійсна вимога про повернення грошових коштів отриманих ОСОБА_3.в борг в сумі 10000 доларів США за договором позики (а.с. 93).

Таким чином, судом правильно встановлено, що ОСОБА_3 не мала наміру відчужувати своє майно, а передала його ОСОБА_4 за його пропозицією як гарантію повернення нею боргу.

Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності, зокрема право на витребування власником свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України) та від добросовісного набувача (ст. 388 ЦК України).

Згідно з ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій він передав його у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Отже, для застосування цієї норми суд повинен встановити ті обставини, що майно вибуло з володіння власника або володіння особи, якій воно було передано власником у користування в силу зазначених обставин, а також, що набувач придбав це майно за відплатним договором і що він не знав і не міг знати про те, що майно придбане у особи, яка не мала право його відчужувати.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 не мала намір на відчуження свого майна, ОСОБА_4 не мав права відчужувати квартиру АДРЕСА_2, а ОСОБА_2 є добросовісним набувачем, який набув право власності за безвідплатним договором, тому спірна квартира повинна бути витребувана від ОСОБА_2

Довід апеляіцйної скарги ОСОБА_2, про відсутність у ОСОБА_4 боргових зобов'язань не знайшло свого підтвердження в ході розгляду справи та вступає у протиріччя із доказами, наявними в матеріалах справи (а.с. 93-101) та поясненнями сторін по справі.

Посилання в апеляційній скарзі на підтвердження сторонами того, що договір не носить характеру мнимої та удаваної угоди не може бути прийнятий до уваги, оскільки спростовується доказами (а.с. 6, 92-101), які підтверджують фактичні обставини наявних правовідносин.

Довід апеляційної скарги про застосування строку позовної давності є неспроможним, оскільки встановлені правовідносини носять довготривалий характер з урахуванням останньої сплати за борговими зобов'язаннями , які мали місце в 2013 року.

Судова колегія погоджується із висновком суду про відмову в задоволенні позову ОСОБА_2 про визнання угоди між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 від 17.06.2003р. недійсною, оскільки позивач не навела доказів в підтвердження обґрунтованості своїх вимог.

Суд правильно застосував ст.60 ЦПК України, яка передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень за допомогою належних та допустимих доказів , передбачених ст..ст. 57-59 ЦПК України.

Відповідно до статті 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Оскільки, суд при розгляді справи неправильно застосував норми матеріального права з урахуванням Прикінцевих та Перехідних положень до Цивільного кодексу України, який діє з 01.01.2004р за вимогами ОСОБА_3 про визнання угоди недійсною, рішення в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення на підставі п.п.3,4 ч.1 ст.309 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 307,309, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовільнити частково.

Рішення Київського районного суду м.Одеси від 28.08.2013р. скасувати в частині визнання недійсним договору дарування, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 17.06.2003р.

В цій частині ухвалити нове рішення.

Визнати договір дарування квартири АДРЕСА_2 від 17.06.2003р., укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 удаваною угодою.

Встановити, що ОСОБА_3 та ОСОБА_4 насправді вчинили договір застави від 17.06.2003р. в забезпечення договору позики.

Визнати договір застави, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 від 17.06.2003р. недійсним.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий Т.В. Цюра

Судді: С.О. Погорєлова

І.П. Сидоренко