Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

04 червня 2014 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Ігнатюка Б.Ю., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Савариної Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк на рішення Тячівського районного суду від 17 квітня 2014 року в справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 й Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк, де третьою особою без самостійних вимог є : приватний нотаріус - ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та договору про іпотеку, -

в с т а н о в и л а :

У грудні 2013 року, ОСОБА_1 звернувся в суд із вище вказаним позовом. При цьому, посилався на те, що в серпні 2013 року дізнався про укладення 21.05.2004 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору купівлі-продажу житлового будинку. А в подальшому, ОСОБА_3 уклала 28.05.2004 року з ПАТ КБ ПриватБанк договір про іпотеку в забезпечення виконання кредитного договору. З 11.10.1986 року перебуває з ОСОБА_2 в зареєстрованому шлюбі. Протягом шлюбу побудовано ними житловий будинок № 50 по вул. Леніна в с. Вонігово, Тячівського району на який видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно за № 122 від 12.05.2004 року й власником зазначено ОСОБА_2. Оскільки даний будинок належить подружжю на праві спільної сумісної власності, а тому розпорядитись ним можна тільки за згодою обох подружжів. Своєї згоди на відчуження даного будинку не давав ОСОБА_2, що свідчить про відсутність в останньої повноважень на укладення угоди від 21.05.2004 року. Дана обставина є підставою для визнання недійсним і договору про іпотеку, оскільки ОСОБА_3 передала в іпотеку спірний житловий будинок, який не належить їй на праві власності. Виходячи з наведених обставин, ОСОБА_1 і просив задовольнити позовні вимоги.

Рішенням Тячівського районного суду від 17 квітня 2014 року позовні вимоги задоволено. Визнано недійсними договір купівлі-продажу й договір про іпотеку.

ПАТ КБ ПриватБанк подав апеляційну скаргу на рішення суду, у якій клопоче перед апеляційною інстанцією стосовно його скасування та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позову. Мотивує свої вимоги тим, що судом першої інстанції порушено вимоги норм процесуального законодавства та неправильно застосовано норми матеріального права.

У судове засідання апеляційної інстанції сторони не зявились, але про час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Та в супереч вимог ч. 2 ст. 77 ЦПК України не повідомили, суд про причини неявки в судове засідання та не просили відкласти розгляд справи, окрім апелянта. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 305 ЦПК України та зважуючи на приписи ст. 303-1 ЦПК України, колегія суддів вважає за можливе розглядати скаргу у відсутності сторін, які з неповажних причин не зявились в судове засідання.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального й процесуального права при винесенні оспорюваного судового рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню за наступних підстав.

Відповідно до вимог статей 212 -214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним рішення є тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й, всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається рішення в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, а висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності й підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам закону ухвалене в справі рішення суду не відповідає. Та через це підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову.

За правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд під час розгляду справи в апеляційному порядку, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_1 з ОСОБА_2 перебувають у зареєстрованому шлюбі з 11.10.1986 року. За час шлюбу подружжя набуло житловий будинок № 50 по вул. Леніна в с. Вонігово, Тячівського району. Та право власності на такий зареєстровано за ОСОБА_2 12.05.2004 року й видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно за № 122. Даний житловий будинок є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Але на укладення договору купівлі-продажу від 21.05.2004 року не надавав ОСОБА_2 письмової нотаріально посвідченої згоди. Що призвело до відчуження будинку з боку ОСОБА_2 без достатнього обсягу цивільної дієздатності з її боку. Оскільки угода купівлі-продажу є недійсною з моменту її укладення, а тому й договір іпотеки підлягає визнанню недійсним, так-як укладений ОСОБА_3, яка не являється власником спірного житлового будинку.

Проте, такі висновки суду не відповідають матеріалам справи, та вимогам норм матеріального права.

Як убачається зі змісту ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

З наявної в справі довідки-характеристики за №475 від 12.05.2004 року Тячівського районного державного підприємства технічної інвентаризації убачається, що домоволодіння під № 50 по вул. Леніна в с. Вонігово, Тячівського району є побудованим ОСОБА_2 /Покотило/ Г.І. в 1965 році та має знос 36 %, а.с. 50.

Виходячи з довідки № 110 від 03.08.1998 року НАСК Оранта у наведеному домоволодінні мала місце 13.10.1993 року пожежа й згоріло домашнє майно ОСОБА_2 /Покотило/ Г.І. за що їй було виплачено страхове відшкодування, а.с. 48.

А довідкою від 14.04.2014 року стверджено також, що після пожежі в 1993 році було відновлено належний ОСОБА_2 житловий будинок. Який допомагала їй відновити громада Свято-Троїцького храму с. Вонігово надаючи матеріальну допомогу, а.с. 60.

Зазначені докази в їх сукупності стверджують ту обставину, що домоволодіння під № 50 по вул. Леніна в с. Вонігово, Тячівського району є побудованим ОСОБА_2 і після пожежі, такий відновлено за кошти отримані від страхової компанії та кошти отримані від громади села с. Вонігово.

У підтвердження цього є й Свідоцтво про право приватної власності на нерухоме майно за № 122 від 12.05.2004 року, яким підтверджено право власності ОСОБА_2 /Покотило/ Г.І. у цілому на домоволодіння під № 50 по вул. Леніна в с. Вонігово, Тячівського району, а.с. 49.

Сам факт укладення шлюбу не являється підставою для визнання майна одного з подружжя спільною сумісною власністю. Оскільки майно набуте до шлюбу або за особисті кошти одного з подружжя, належить такому на праві приватної власності, а не на праві спільної сумісної приватної власності.

У матеріалах справи відсутнє також рішення суду стосовно того, ОСОБА_1 звертався в суд із позовом про визнання спірного житлового будинку об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Так-як за час шлюбу такий істотно збільшився у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя.

Інших яких-небудь доказів ОСОБА_1 не надав суду, які б давали підстави стверджувати, що домоволодіння під № 50 по вул. Леніна в с. Вонігово, Тячівського району набуто подружжям протягом шлюбу за спільні кошти. А тому, у нього відсутнє право вимоги на визнання недійсним договору купівлі-продажу, так-як ОСОБА_2 розпорядилась своєю приватною власністю як повноправний власник на власний розсуд.

Наведене в сукупності, свідчить про те, що укладення ОСОБА_2 правочину стосовно розпорядження власністю, мало місце з боку власника, а не співвласника нерухомого майна.

Аналізуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що рішення суду першої інстанції не можна визнати законним й обґрунтованим, а це у відповідності до вимог ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування та ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Згідно вимог ст. 88 ЦПК України на користь ПАТ КБ ПриватБанк підлягає стягненню з ОСОБА_1 сума 111,80 гривень, судового збору, а.с. 77.

Ураховуючи вищенаведене та керуючись вимогами статей 307, 309, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

р і ш и в :

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк задоволити.

Рішення Тячівського районного суду від 17 квітня 2014 року, скасувати, ухваливши нове рішення.

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 й Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк, де третьою особою без самостійних вимог є : приватний нотаріус - ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та договору про іпотеку, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Публічного акціонерного товариства комерційний банк ПриватБанк 121,80 гривню судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Головуючий : ___________________ Судді : ___________________

___________________