Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

"17" березня 2014 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого - судді САВЛУК Т.В.

при секретарі Гноілек М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду міста Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Житлово-будівельний кооператив «Вагоноремонтник» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, звертаючись з позовом до суду, просила визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1, мотивуючи тим, що відповідач тривалий час в квартирі не проживає, його особистих речей в квартирі не має, вселятись до квартири наміру не має, комунальні послуги не сплачує.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити з підстав викладених у позовній заяв, пояснила, що з 23 лютого 1972 року по 26 травня 1982 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. На підставі ордеру №017392 серія Ж від 22 листопада 1979 року, їх сім'я у складі трьох осіб: ОСОБА_2, відповідач, позивач разом з донькою ОСОБА_3, отримали двокімнатну квартиру АДРЕСА_1. В 1990 році позивач була прийнята в члени ЖБК «Вагоноремонтник», у зв'язку з передачею паєнакопичень, та стала власником цієї квартири. Відповідач, ще до офіційного припинення шлюбу, а саме 23 лютого 1981 року, добровільно залишив спірну квартиру, повідомив позивачу, що має іншу жінку, тому має намір створити нову сім'ю, з того часу до квартири не навідується, особистих речей відповідача в квартирі не має, за житлово-комунальні послуги не сплачує, тому тягар утримання житла несе особисто позивача. Факт не проживання відповідача в квартирі підтверджується актом про відсутність останнього за адресою його реєстрації, з відповідними заявами про неможливе проживання чи збереження реєстрації за адресою спірної квартири відповідач до компетентних органів не звертався. Незважаючи на те, що відповідач не проживає в квартирі, однак знятись з реєстраційного обліку добровільно наміру не має, тому позивач вимушена звернутись з цим позовом до суду з вимогою визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням.

Представник позивача - адвокат Старов В.Ю. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та пояснень, наданих позивачем в судовому засіданні.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, про поважні причини неявки суд не повідомив, процесуальним правом надати письмові пояснення (заперечення) по суті предмету спору не скористався.

Представник третьої особи ОСОБА_5, голова правління Житлово-будівельний кооператив «Вагоноремонтник», в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, пояснила, що позивач зареєстрована та постійно проживає в АДРЕСА_1 з моменту заселення. Відповідач, колишній чоловік позивача, після розірвання шлюбу добровільно залишив квартири, забравши всі свої особисті речі, з того часу до квартири не навідується, за комунальні послуги не сплачує, як і не несе інших витрат на утримання квартири, в той же час інші мешканці квартири вимушені сплачувати за житлово-комунальні послуги з урахуванням відповідача, що ставить їх сім'ю в тяжке матеріальне становище, оскільки на даний час тарифи на житлово-комунальні послуги значно зросли.

На підставі ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України.

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника третьої особи ОСОБА_5, свідка ОСОБА_6, свідка ОСОБА_7, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного.

Відповідно до положень ст. ст. 64, 65 Житлового кодексу України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.

Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Судом встановлено, що на підставі Ордеру за №017392 серія Ж від 22 листопада 1979 року, який видано Виконавчим комітетом Київської міської ради народних депутатів, ОСОБА_2 разом з членами сім'ї: ОСОБА_1 (дружина) та ОСОБА_3 (донька дружини), була надана двокімнатна квартира АДРЕСА_1. (а.с.6)

26 травня 1982 року шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу. (а.с.9)

Відповідно до положень ст.7 Закону СРСР „Про власність в СРСР", що набрав чинності з 1 липня 1990 року, ст.ст. 15, 16 Закону України „Про власність", що набрав чинності з 15 квітня 1991 року та втратив чинність з 20 червня 2007 року, член житлового, житлово-будівельного, дачного, гаражного чи іншого кооперативу або товариства, який повністю вніс свій пайовий внесок за квартиру, дачу, гараж, іншу будівлю або приміщення, надані йому в користування, набуває права власності на це майно.

Згідно ст. 384 Цивільного кодексу України, який набрав чинності з 01.01.2004 року, будинок, споруджений або придбаний житлово-будівельним (житловим) кооперативом, є його власністю. Член житлово-будівельного (житлового) кооперативу має право володіння і користування, а за згодою кооперативу - і розпоряджання квартирою, яку він займає в будинку кооперативу, якщо він не викупив її. У разі викупу квартири член житлово-будівельного (житлового) кооперативу стає її власником.

03 березня 2014 року Реєстраційна служба Головного управління юстиції у м.Києві видала Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, яким підтверджується реєстрація права приватної власності на квартиру АДРЕСА_1 за ОСОБА_1.

Відповідно до ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення на протязі шести місяців, а відповідно до ст.72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки проводиться в судовому порядку.

Положення даної статі кореспондуються з положеннями частини другої статті 405 Цивільного кодексу України (в редакції чинній з 01 січня 2004 року), якою передбачено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними власником житла або законом.

Відповідно до положень ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Згідно відомостей викладених у довідці Житлово-будівельного кооперативу «Вагоноремонтник» (форма №3) від 01 серпня 2013 р. за №49, в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 (з 1979 року); ОСОБА_2 (з 1979 року); ОСОБА_8 (з 1980 року); ОСОБА_9 ( з 1987 року): ОСОБА_10 (з 1989 року). (а.с.8)

Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як убачається з пояснень позивача ОСОБА_1, після розірвання шлюбу відповідач ОСОБА_2 добровільно виселився зі спірної квартири, забравши свої особисті речі, з цього часу в квартирі АДРЕСА_1 не проживає, має інше місце проживання, особисті речі відповідача в квартирі відсутні, квартирну плату та інші комунальні платежі не сплачує.

На підтвердження факту відсутності відповідача у спірній квартирі, позивачем надано Акт від 09 червня 2013 року, який складено мешканцями будинку АДРЕСА_1 ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_11, посвідчений головою правління ЖБК «Вагоноремонтник» ОСОБА_5, яким встановлено, що з 1981 року по теперішній час колишній член ЖБК «Вагоноремонтник» ОСОБА_2 не проживає в АДРЕСА_1, його особистих речей в квартирі немає. (а.с.10)

Згідно довідки Виконавчого комітету Рудьківської сільської ради Боровицького району Чернігівської області від 08 жовтня 2013 року за №03-25/370, гр. ОСОБА_2 фактично проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2, протягом п'яти років. (а.с.14)

Будучи допитаним в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснила, що тривалий час проживає в АДРЕСА_1, добре знає сім'ю позивача, підтвердила, що ОСОБА_2, колишній чоловік позивача, не проживає в квартирі №87 цього будинку, ці обставини свідок підтвердив як член комісії, коли була запрошена для оформлення акту про не проживання відповідача у квартирі, зазначила, що під час проведення обстеження квартири свідок разом з іншими членами комісії заходили до квартири позивача та особисто підписала акт про відсутність відповідача в цій квартирі.

Аналогічні покази надані в судовому засіданні свідком ОСОБА_6 , який проживає в АДРЕСА_1, як член комісії був запрошений для оформлення акту про не проживання відповідача у квартирі, підтвердив обставини викладені в Акті від 09 червня 2013 року .

З огляду на викладене, судом не встановлено обставин, які б свідчили про те, що позивачем чиняться перешкоди відповідачу у користуванні житловим приміщенням, після припинення сімейно-шлюбних відносин відповідач добровільно звільнив житлове приміщення, наміру вселятись до квартири не має, не несе витрати по утриманню житла, зібрані по справі докази підтверджують факт припинення відповідачем користування житловим приміщенням поза межами визначених законодавством строків, як це передбачено ст.405 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Як роз'яснено у п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають».

За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень його прав, в даному випадку у спосіб визначений чинним законодавством шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи зібрані по справі докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Житлово-будівельний кооператив «Вагоноремонтник» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, підлягає задоволенню, ухвалюючи рішення суд визнає ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст.64, 65 Житлового кодексу України, ст.ст. 391, 405 Цивільного кодексу України, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ст.ст.1, 4, 10, 11, 58, 60, 208, 209, 212-215, 218, 224-226 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Житлово-будівельний кооператив «Вагоноремонтник» про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_2 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга, яка подається до Апеляційного суду міста Києва через Дніпровський районний суд міста Києва , протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10-ти днів з дня отримання її копії.

С у д д я