Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

26 грудня 2014 року м. Ужгород

Колегія суддів палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі суддів: Чужі Ю.Г. (головуючий), Леска В.В., Кондора Р.Ю., при секретарі Марчишаку Ю.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3, що діє в інтересах ОСОБА_4 на рішення Воловецького районного суду від 24 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5, третя особа - Воловецька державна нотаріальна контора, про визнання недійсним договору дарування, -

в с т а н о в и л а :

У червні 2014 року ОСОБА_4 звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 18 червня 2005 року між нею та ОСОБА_5 (чоловіком онучки позивача) було укладено договір дарування, згідно якого вона подарувала відповідачеві житловий будинок № АДРЕСА_1.

Вказувала, що до укладення договору відповідач обіцяв доглядати позивачку й утримувати будинок.

Під час підписання договору його тексту не читала, копію договору не отримувала, вважала, що підписала не договір дарування, а договір довічного утримання, при цьому відповідач ввів її в оману щодо обставин, які мають істотне значення.

Зазначала, що дізналася про укладення договору дарування тільки в травні 2014 року з матеріалів позовної заяви у спорі між ОСОБА_5 та її онучкою ОСОБА_6 про визначення місця проживання дитини.

Посилаючись на дані обставини просила визнати поважними причини пропуску позовної давності, визнати недійсним договір дарування від 18.06.2005 року скасувати державну реєстрацію житлового будинку за ОСОБА_5

Рішенням Воловецького районного суду від 24 жовтня 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

В обґрунтування апеляційної скарги ОСОБА_3, що діє в інтересах ОСОБА_4, посилається на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, в зв'язку з чим ставить питання про скасування рішення місцевого суду та ухвалення нового рішення про задоволення позову ОСОБА_4

В порядку ч. 2 ст. 305 ЦПК України справа розглянута у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи.

Заслухавши представників апелянта: ОСОБА_7 і адвоката ОСОБА_3 та представника відповідача - адвоката ОСОБА_8, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з таких підстав.

Під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд, відповідно до вимог ч. 1 та ч. 3 ст. 303 ЦПК України, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції та не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що оспорюваний договір відповідав внутрішній волі позивачки, а її похилий вік і подальше проживання у відчуженому будинку не можуть вважатися помилкою в розумінні ст.ст. 203, 229, 717 ЦК України. Крім цього позивачка не довела, що уклала договір внаслідок обману зі сторони відповідача (ст. 230 ЦК України).

Проте з таким висновком суду погодитися в повній мірі не можна, оскільки суд дійшов його без повного та всебічного з'ясування дійсних обставин справи, прав сторін та з порушенням норм матеріального права.

Як на підставу свого позову ОСОБА_4 вказувала, що помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, зокрема, природи правочину (ст. 229 ЦК України), а також, що відповідач навмисно ввів її в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ст. 230 ЦК України).

Згідно із ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України).

З роз'яснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними", видно, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність.

Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди.

Матеріалами справи встановлено, що позивачці ОСОБА_4 належав на праві власності житловий будинок № АДРЕСА_1, Закарпатської області на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Лазівською сільською радою 10.02.2005 року.

З пояснень представників сторін в суді апеляційної інстанції встановлено, що Свідоцтво про право власності на будинок та технічна документація на підставі якого воно було видано виготовлено за сприяння відповідача.

18.06.2005 року між ОСОБА_4, яка є малограмотною (освіта - два класи) та ОСОБА_5 був укладений договір дарування, згідно якого позивачка подарувала відповідачеві вищезгаданий житловий будинок.

Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови.

Матеріалами справи встановлено, що після укладення договору дарування фактично передача житлового будинку не відбулась, а позивачка продовжує проживати в ньому та несе витрати на його утримання. Відповідач матеріальних затрат на утримання спірного житлового будинку ні до укладення договору дарування ні після його укладення не ніс.

Місцем проживання відповідача ОСОБА_5, як на момент укладення спірного договору, так і на час розгляду справи в суді є АДРЕСА_2 (а.с. 34, 10).

Колегія суддів вважає, що з урахуванням статей 203 та 229 ЦК України, зазначений договір порушує права ОСОБА_4, оскільки вона в силу похилого віку (1934 року народження) і за станом здоров'я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги. Укладаючи з ОСОБА_5 договір, позивачка мала на меті відчуження на користь відповідача будинку, який є її єдиним житлом, лише за умови довічного утримання, тобто інша сторона договору мала здійснювати постійний догляд та її утримання, а право розпорядження нерухомим майном перейшло б до відповідача лише після смерті позивачки.

При цьому якби не помилка в правовій природі правочину та його правових наслідках, спірний договір не був би нею укладений.

Суд першої інстанції залишив поза увагою факт відсутності волевиявлення ОСОБА_4 під час укладення нею договору на безоплатну передачу у власність відповідача єдиного її житла.

Відсутність у особи під час укладення договору дарування волевиявлення на безоплатну передачу майна у власність обдаровуваного й передача його за умови вчинення на користь дарувальника будь-якої дії майнового або немайнового характеру, усупереч вимогам ст. 717 ЦК України, є підставою для визнання договору дарування недійсним на підставі ч. 3 ст. 203 та ст. 229 ЦК України.

Аналогічна правова позиція наведена у постановах Верховного Суду України від 19.03.2014 року справа N 6-9цс13 та від 18.06.2014 року у справі N 6-69цс14.

Отже, місцевий суд безпідставно не застосував до спірних правовідносин положення статей 203, 229 ЦК України та у зв'язку із цим постановив незаконне рішення.

Так як вимога про визнання правочину недійсним за встановлених обставин підлягає до задоволення саме з цих підстав, посилання позивача на ст. 230 ЦК України щодо укладення договору під впливом обману - є недоведеним.

Оскільки про порушення свого права, тобто про факт укладення договору дарування, а не договору довічного утримання, а також про реєстрацію права власності за відповідачем (здійснену 19.03.2014 року), позивачка дізналася у 2014 році з матеріалів доданих до позовної заяви ОСОБА_5 до ОСОБА_6 про визначення місця проживання дитини, а тому порушене право ОСОБА_4 підлягає захисту.

Стосовно позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності за ОСОБА_5 слід вказати, що така підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на підставі оспореного договору дарування від 18.06.2005 року за ОСОБА_5 зареєстровано право власності на підставі рішення про державну реєстрацію від 19.03.2014 року.

Якщо запис у Державному реєстрі здійснено внаслідок укладення договору, дійсність якого оспорюється, належний спосіб захисту прав осіб встановлено п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України та ч. 2 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" - визнання договору недійсним і скасування рішення про державну реєстрацію прав у Державному реєстрі.

За таких обставин рішення суду відповідно до п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України, підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову ОСОБА_4

Керуючись ст.ст. 307 - 309, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу задовольнити.

Рішення Воловецького районного суду від 24 жовтня 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення.

Позов ОСОБА_4 - задовольнити.

Договір дарування житлового будинку № АДРЕСА_1 від 18 червня 2005 року, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5, посвідчений державним нотаріусом Воловецької державної нотаріальної контори ОСОБА_9 та зареєстрований в реєстрі за № 962 - визнати недійсним.

Скасувати рішення про державну реєстрацію права власності на житловий будинок № АДРЕСА_1 за ОСОБА_5 від 19.03.2014 року.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 365 (триста шістдесят п'ять) грн. 40 коп. судових витрат.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак протягом двадцяти днів може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді: