Справа № 474/1030/14-ц
П. №2/474/334/14
Р І Ш Е Н Н Я

І м е н е м У к р а ї н и

04.12.14року смт Врадіївка

Врадіївський районний суд Миколаївської області у складі :

головуючого судді Сорочан А. В.

секретар судового засідання Євтушок Є. В.

з участю позивача ОСОБА_1

розглянув у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення сплачених за ним коштів, -

в с т а н о в и в :

03 жовтня 2014 року ОСОБА_1 пред'явив до Товариства з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «АвтоФінанс» (далі ТОВ «ЛК «АвтоФінанс») зазначений позов, який обґрунтовував наступним.

10 вересня 2014 року він в простій письмовій формі уклав з ТОВ «ЛК «АвтоФінанс» договір фінансового лізингу № 010716, предметом якого є комбайн АКРОС 530 вартістю 700 000 гривень.За його умовами, відповідач зобов'язувався придбати у власність предмет лізингу та передати його у володіння та користування позивачу на строк у 60 календарних місяців з моменту підписання акту приймання - передачі предмета лізингу, а він, у свою чергу, сплатити 50% вартості комбайна до підписання зазначеного акту, та ще 50 % - згідно узгодженого сторонами графіку під час користування ним. Крім того, він повинен був сплатити комісійну винагороду за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору, в розмірі 10% вартості предмету лізингу, а також комісію за передачу предмета лізингу у розмірі 3% від його вартості.

Посилаючись на те, що зазначений договір не відповідає вимогам чинного законодавства щодо рівності прав сторін за ним та діями відповідача його було введено в оману щодо умов виконання договірних зобов'язань, що договір лізингу нотаріально не посвідчений, діяльність якою займається відповідач є нечесною підприємницькою практикою, такою, що вводить споживачів в оману, тому укладений договір не відповідає вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» і є нікчемним, та ту обставину, що ТОВ «ЛК «АвтоФінанс» немало на момент укладення договору ліцензії на виконання фінансових послуг та був укладений відповідачем без отримання Довідки на право надання послуг з фінансового лізингу, що є порушенням Положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, позивач просив визнати його недійсним та стягнути з відповідача сплачені ним реєстраційний платіж у розмірі 70 000 гривень та комісію за прийом платежів у розмірі 560 гривень.

Під час судового розгляду позивач позовні вимоги підтримав повністю та просив позов задовольнити зіславшись на встановлені судом обставини.

Відповідач позовні вимоги не визнав та надіслав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та письмові заперечення у яких у задоволені позову просив відмовити через його необгрунтованість та безпідставність.

Заслухав пояснення позивача, показання свідка ОСОБА_2, дослідив письмові докази, які надані сторонами та витребувані судом, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити на підставі наступного.

Так, судом встановлено, що 10 вересня 2014 року ОСОБА_1 в простій письмовій формі уклав з ТОВ «ЛК «АвтоФінанс» договір фінансового лізингу № 010716, предметом якого є комбайн АКРОС 530 вартістю 700 000 гривень. Вказаний договір містить 13 сторінок та 3 Додатки до нього, що є невід»ємною складовою договору, які підписані сторонами без будь-якого примусу, що підтвердив як позивач, так і свідок.

За його умовами, відповідач зобов'язувався придбати у власність предмет лізингу та передати його у володіння та користування позивачу на строк у 60 календарних місяців з моменту підписання акту приймання - передачі предмета лізингу, а він, у свою чергу, сплатити 50% вартості комбайна до підписання зазначеного акту, та ще 50 % - згідно узгодженого сторонами графіку під час користування ним.

Крім того, він повинен був сплатити комісійну винагороду за організаційні заходи, пов'язані з підготовкою та укладенням договору, в розмірі 10% вартості предмету лізингу, а також комісію за передачу предмета лізингу у розмірі 3% від його вартості.

Предмет лізингу є власністю лізингодавця (п. 1.5 договору) до моменту переоформлення права власності на нього на лізингоодержувача згідно з умовами даного договору та придбається ним на своє ім'я за договором купівлі - продажу у продавця транспортного засобу (п. 4.6 договору).

Пунктами 1.7, 1.8 договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення договору ( 10% від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж впродовж (але не більше)12 місяців з моменту підписання даного договору, платежами визначеними в додатку № 1 до договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію.

Відповідно до додатку № 1 до договору фінансового лізингу помісячний платіж становить 29166,67грн., комісія за організацію договору 70000 грн., комісія за передачу транспортного засобу - 21000 грн.

У день підписання договору, а саме 10 вересня 2014 року позивач сплатив ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" 70 000 грн., як комісію за організацію договору та 560 грн.00 коп. за послуги банку,що підтверджується квитанцією банку про сплату.

Досліджений договір фінансового лізингу укладений з ОСОБА_1, як з фізичною особою.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд керується положеннями Закону України „Про фінансовий лізинг ", та враховує ті обставини справи, що позивачем не надано доказів , що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами із застосуванням нечесної підприємницької практики, ввів позивача в оману, а також доказів на підтвердження підстав для визнання умов договору несправедливими в силу Закону України „Про захист прав споживача ".

Так, згідно ч.1 ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг - це вид цивільно - правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі) (ч.2 ст.2 Закону).

Крім того, відповідно до ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» від 16.12.1997 року із змінами та доповненнями, відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю - продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Правовідносини, що виникають із договору лізингу регулюються параграфом 6 глави 58 ЦК України, в якому відсутні положення щодо обов'язковості нотаріального посвідчення такого договору. Згідно ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Зміст позовної заяви свідчить про те, що в обґрунтування вимог про застосування наслідків недійсного (нікчемного) правочину позивач зазначав такі підстави, як здійснення відповідачем нечесної підприємницької практики, оскільки вводить споживача в оману при укладенні договору фінансового лізингу та недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу транспортного засобу відповідно до вимог ч.2 ст.799 ЦК України

Дійсно, частиною 2 статті 799 ЦК України передбачено, що договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню.

Проте, вказана стаття є складовою параграфа 5 глави 58 ЦК України, який регулює відносини, що виникають із найму (оренди) транспортного засобу, а тому до правовідносин, що виникають із договору лізингу, застосована бути не може, оскільки, незважаючи на схожість цих відносин, законодавством вони розділені як такі, що мають окреме регулювання. Крім того, ці правовідносини регулюються спеціальним законом - Законом України «Про фінансовий лізинг», яким як вже зазначалося вище не передбачено обов'язкового нотаріального посвідчення. Таким чином, нотаріальне посвідчення укладеного між сторонами договору фінансового лізингу в силу положень вказаного Закону та параграфа 6 глави 58 ЦК України не є обов'язковим.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Частиною 4 статті 203 ЦК України передбачено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Оскільки діючим законодавством не передбачено обов'язкового нотаріального посвідчення договорів фінансового лізингу, суд вважає, що відсутні підстави для визнання оскаржуваного договору фінансового лізингу недійсним.

Відповідно до положень, закріплених у ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів", забороняється здійснення нечесної підприємницької практики.

Нечесна підприємницька практика включає в себе будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Зокрема, відповідно до п. 7 ч. 3 ст. 19 цього Закону забороняються як такі, що вводять в оману, утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними.

Як вбачається з наведеного, законодавець розрізняє ознаки, що застосовуються до поняття "пірамідальна схема" та "придбання товарів у групах". Якщо перше є порушенням законодавства, то друге, за умови отримання відповідного дозволу та дотримання всіх встановлених вимог, є легітимною підприємницькою діяльністю.

Такий висновок ґрунтується на головній ознаці відсутності "пірамідальної схеми" згідно з п. 7 ч. 3 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" - це товарність схеми, тобто передбачення надання споживачу товару в обмін на внесені ним кошти.

Так, за схемою придбання товарів у групах придбання товарів для кожного споживача (крім останнього) відбувається, у тому числі й за рахунок внесків інших учасників. Різниця між споживачами-учасниками є тільки в часі одержання товару кожним із них, оскільки в кінцевому підсумку товар одержать усі учасники, навіть ті, які фінансово були найменш "активними", за умови виконання ними умов договору.

Отже, якщо укладений сторонами правочин передбачає одержання споживачем необхідного йому товару, визначає умови (схему фінансування тощо), за яких такий товар може бути одержаний (у тому числі закріплює відповідні права та обов'язки сторін), то до такого правочину не може бути застосовано визначення "пірамідальної схеми".

Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 11 вересня 2013 року № 6-40цс13 у справі за позовом про визнання угоди недійсною, відшкодування майнової та моральної шкоди, яка, відповідно до положень статті 360-7 ЦПК України, є обов'язковою для всіх судів України.

Крім того, у судовому засіданні було встановлено, що ОСОБА_1 сам, на власний розсуд, обирав лізингодавця через ознайомлення на сайті компанії з інформацією та тільки через деякий час виявив бажання придбати товар у лізинг за договором у вказаного суб»єкта лізингових операцій, що не є порушенням принципу справедливості, а лише підкреслює ст. ст. 6, 627 ЦК України щодо волі у виборі контрагента по договору.

Також лізингодавець вправі сам обирати на свій власний розсуд продавця обраного товару, так як на момент укладання такого договору не можна передбачити в якого саме продавця буде придбаний товар, оскільки саме від лізингоодержувача залежить коли саме товар буде придбано, де саме забажає отримати товар тощо.

Крім того, умовами договору, зокрема розділом 7, чітко передбачено, що лізингодавець зобов'язаний придбати обраний клієнтом товар та здійснити всі необхідні дії щодо його реєстрації та страхування, і лише тоді передати його у користування та розпорядження лізингоодержувачу.

Необґрунтованими є також посилання позивача у позові на ту обставину, що ТОВ «ЛК «АвтоФінанс» немало на момент укладення договору ліцензії на виконання фінансових послуг та договір був укладений відповідачем без отримання Довідки на право надання послуг з фінансового лізингу, що є порушенням Положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами. Доводи позивача спростовуються письмовими доказами, а саме інформацією Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг № 8812/11-9 від 07.11.2014 року, про те, що товариству 11.09.2012 року було видано Довідку про взяття на облік юридичної особи серії ФЛ №486, що має право надавати послуги фінансового лізингу. 30.09.2014 року розпорядженням Нацкомфінпослуг №2825 товариству переоформлено Довідку . Строк дії Довідки до 30.09.2016 року. Станом на 10.09.2014 року Товариство мало Довідку про взяття на облік юридичної особи та мало право здійснювати послуги з фінансового лізингу. Відповідно до п.2.1 Положення про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами -суб»єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затв. Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №21 від 22.01.2004 року із змінами, зареєстровано в МЮУ 16.04.2004 року №492/9091, юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, за наявності довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг. Отже, вказаний вид послуг не потребує ліцензування.

Таким чином, з огляду на встановлені обставини та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що оспорюваний договір лізингу відповідає вимогам закону, відповідач мав право на його укладення.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Окрім того, враховуючи, що у задоволені позову відмовлено, на підставі ст. 154 ЦК України, заходи забезпечення позову у виді накладення арешту на грошові кошти у розмірі 70 000 грн., що знаходяться на рахунку №3 товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс", ідентифікаційний код юридичної особи 38104479, в акціонерному товаристві « Райффайзен Банк Аваль», МФО 380805, застосовуються до набрання судовим рішенням законної сили.

Керуючись ст. ст. 10, 11, 60, 61, 212 - 215, 218 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в :

у задоволенні позову ОСОБА_1 до товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс" про захист прав споживача, визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення сплачених за ним коштів - відмовити.

Заходи забезпечення позову у виді накладення арешту на грошові кошти у розмірі 70 000 (сімдесят тисяч) грн., що знаходяться на рахунку №3 товариства з обмеженою відповідальністю "Лізингова компанія "Автофінанс", ідентифікаційний код юридичної особи 38104479, в акціонерному товаристві « Райффайзен Банк Аваль», МФО 380805 - скасувати .

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга на рішення Врадіївського районного суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя А. В. Сорочан