АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/1191/14 Справа № 412/594/2012 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Максюта Ж.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 січня 2014 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого: Максюти Ж.І.,

суддів : Кочкової Н.О., Слоквенка Г.П.

при секретарі: Кулику О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_2 Муртуз Огли

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2013 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 Муртуз Огли до Відкритого акціонерного товариства «ВТБ Банк» в особі відділення «Дніпропетровська регіональна дирекція» Відкритого акціонерного товариства «ВТБ Банк» про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору,-

ВСТАНОВИВ:

В січні 2012 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ВАТ «ВТБ Банк» в особі відділення «Дніпропетровська регіональна дирекція» ВАТ «ВТБ Банк» про захист прав споживача та визнання недійсними кредитних договорів.

В обґрунтування своїх вимог, позивач у позовній заяві посилався на те, що 24.05.2007 року між ним та відповідачем був укладений кредитний договір, згідно якого він отримав від відповідача 90000 доларів США на умовах у ньому викладених, також 28.05.2008 року між позивачем та відповідачем було додатково укладено кредитний договір №48/08В-R511, згідно якого позивач отримав 31500 доларів США.

Позивач вважає договори такими, що підлягають визнанню недійсними, оскільки відповідач не мав права надавати кошти в валюті, договір, на думку позивача, порушує чинне законодавство. На підставі цього, позивач просив суд визнати вказані договори недійсними.

30.04.2013 року в судовому засіданні представник позивача подав заяву про залишення позову без розгляду в частині вимог про визнання недійсним кредитного договору № 48/08В-R511 від 28 травня 2008 року.

Ухвалою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська позовні вимоги в частині визнання недійсним кредитного договору № 48/08В-R511 від 28 травня 2008 року залишено без розгляду.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2013 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено у повному обсязі.

Не погодившись з рішенням ОСОБА_2 звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як було встановлено судом 1 інстанції і вбачається із матеріалів справи 24.05.2007 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір №30/07, відповідно до умов якого банк надав боржнику кредитні кошти у сумі 90000 доларів США (кредит отримано в іноземній валюті) зі сплатою процентної ставки за користування даним кредитом у розмірі визначеному у договорі. Ці обставини підтверджуються копією вказаного договору (а.с.7).

Судом першої інстанції було також встановлено, що у відповідача наявна банківська ліцензія №79 від 03.12.2001 року, письмовий дозвіл НБУ №79-1 від 03.12.2001 року та банківська ліцензія №79 від 20.04.2007 року, письмовий дозвіл НБУ №70-1 від 20.04.2007 року на здійснення операції з валютними цінностями з додатками. Додатками до дозволів НБУ встановлений перелік операцій з валютними цінностями, які має право здійснювати відповідач, а саме: залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Публічному акціонерному товариству «ВТБ Банк» Національним банком України також надана банківська ліцензія та письмовий дозвіл №79-4 від 03.08.2010 року на здійснення операцій з валютними цінностями.

Відмовляючи у задоволені позовних вимог суд першої інстанції виходив із того, що отримуючи кредит в іноземній валюті, позивач не пред'явив до відповідача вимог щодо зміни умов кредитування, порядку та строків сплати кредиту чи недійсності укладення договору. Зазначені умови кредитного договору є суттєвими і оговорені (погоджені сторонами) в самому договорі. У спірній угоді передбачено, що погашення заборгованості здійснюється в сумах та в строки, передбачені договором, та згідно з графіком погашення, в яких чітко зазначена у валюті сума погашення кредитної заборгованості. Крім того, судом встановлено, що при підписанні кредитного договору, сторонам було відомо яку суму і у якій грошовій одиниці позивач повинен внести щомісяця в рахунок повернення кредиту. Тобто, при підписанні кредитного договору позивач усвідомлював всі наслідки його укладання. Отже позивачем не було надано, а судом не встановлено належних та достатніх доказів наявності підстав для визнання спірного договору недійсними.

Такі висновки суду відповідають нормам цивільного законодавства, та фактичним обставинам справи.

Суд першої інстанції вірно керувався ст. 215 та ст.217 ЦК України, згідно яких підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною 1-3, 5 ст.203 ЦК (а саме зміст правочину не може суперечити вказаному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати внутрішній волі, а також правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені). Як вбачається із матеріалів справи при укладанні та підписанні спірного договору вимоги законодавства було додержано та виконано, його форма та зміст відповідають положенням ст. 203 ЦК України.

Окрім того, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо можливості на час надання кредиту як у гривні, так і у іноземній валюті, та існування у позивача можливості передбачати в момент укладання договору зміни курсу гривні по відношенню до долара США, виходячи з динаміки зміни курсів валют з моменту введення в обіг національної валюти гривні та її девальвації й можливість отримання кредиту в національній валюті, вірно керуючись ст. 192 ЦК України, згідно якої, до грошових коштів платіжних засобів, які використовуються на території України, окрім грошової одиниці України - гривні, віднесено також іноземну валюту. Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, у кредит можуть бути надані, згідно вимог Цивільного кодексу України, грошові кошти як в національній одиниці України гривні, так і в іноземній валюті, що виступатиме предметом зобов'язання.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк, крім перелічених у частині першій цієї статті операцій, має право здійснювати операції з валютними цінностями. Крім того, з урахуванням частини 1 ст. 524 ЦК України, відповідно до якої зобов'язання має бути виражене в гривні, позивач не прийняв до уваги наявність положень ч. 2 ст. 524 ЦК України, відповідно до яких сторони в договорі мають право визначати грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті.

Вищенаведеним також спростовуються доводи апеляційної скарги ОСОБА_2, що єдиним засобом платежу, який використовується при проведенні розрахунків є гривня, а умови кредитного договору стосовно використання долару США у якості валюти платежу є дискримінаційною та несправедливою тому, що начебто має наслідком істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позичальника.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Решта приведених в апеляційній скарзі доводів позивача, не може бути прийняті до уваги, оскільки вони зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм права.

Відповідно ж до ст.212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Судом 1 інстанції у досить повному обсязі зясовані права та обов'язки сторін, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі наданих доказів, підстав для виходу за межі апеляційної скарги не вбачається, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 303, 307, 308, 313 ЦПК України, апеляційний суд,

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 Муртуз Огли - відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 12 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: