Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" березня 2014 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого судді САВЛУК Т.В.

при секретарях Зінківської Ю.М., Гноілек М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, треті особи: Орган опіки та піклування Дніпровського району міста Києва, Дніпровський районний відділ Головного управління в м. Києві Державної міграційної служби України про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщення,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, звертаючись з позовом до суду, просив визнати ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_5 в місті Києва; зобов'язати ВПРаМР м. Києва зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_6, що є предметом позову. (а.с.3-5)

10 липня 2007 року Дніпровським районним судом міста Києва ухвалене заочне рішення, яким задоволено позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, в особі матері ОСОБА_2, ОСОБА_5, в особі ОСОБА_4, треті особи: Орган опіки та піклування Дніпровського району міста Києва, ВПРаМР Дніпровського району м. Києва про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщення.

Визнано ОСОБА_2, ОСОБА_3 в особі матері ОСОБА_2, ОСОБА_5, в особі ОСОБА_4, такими, що втратили право користування житловою площею у квартирі АДРЕСА_2.

Зобов'язано Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського району м.Києва зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_7. (а.с.43-44)

Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 11 листопада 2013 року, заяву Прокуратури Дніпровського району міста Києва, яка подана в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 липня 2007 року задоволено. Заочне рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 липня 2007 року, ухвалене у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 в особі матері ОСОБА_2, ОСОБА_5 в особі матері ОСОБА_4, треті особи: Орган опіки та піклування Дніпровського району міста Києва, ВПРаМР Дніпровського району міста Києва про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщення, скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку. (а.с.128-130)

Позивач ОСОБА_5 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, пояснив, що з липня 1990 року до 13 серпня 1996 року позивач перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2., під час шлюбу народилась дитина - ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1. 22 жовтня 1992 року відповідач ОСОБА_2 разом з сином ОСОБА_6, за згодою позивача, були зареєстровані в АДРЕСА_8. Після припинення сімейно-шлюбних стосунків та розірвання шлюбу, відповідач ОСОБА_2 разом з сином добровільно звільнила квартиру, забравши особисті речі, спірних питань щодо користування квартирою між ними не виникало, до цього часу відповідач ОСОБА_2 разом з сином постійно проживають за іншою адресою, яка позивачу невідома. 05 вересня 1997 року позивач одружився з ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_8 року у подружжя народився син - ОСОБА_5. 08 червня 2000 року шлюб між позивачем та ОСОБА_4 було розірвано, після припинення сімейно-шлюбних стосунків ОСОБА_4 разом з сином ОСОБА_5 добровільно звільнили квартиру, забравши свої особисті речі та виїхали проживати до міста Запоріжжя, де проживають батьки ОСОБА_4 Позивач вважає, що оскільки відповідачі добровільно звільнили спірну квартиру, протягом тривалого часу квартирою не цікавляться, за житлово-комунальні послуги не сплачують, мають інше житло, де постійно проживають, тому є всі законні підстави визнати відповідачів такими, що втратили право користування спірною квартирою та зняти їх з реєстраційного обліку.

Представник позивача ОСОБА_7 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, та пояснень, наданих позивачем в судовому засіданні.

Відповідач ОСОБА_4, як законний представник малолітнього ОСОБА_5, в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила в позові відмовити, пояснила, що дійсно з 05 вересня 1997 року ОСОБА_4 перебувала з позивачем у зареєстрованому шлюбі, під час шлюбу народилась дитина - син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3. 08 червня 2000 року шлюб між ними було розірвано, після розірвання шлюбу, ОСОБА_4 разом з малолітнім сином ОСОБА_5 поїхала до міста Запоріжжя, де проживають її батьки. Відповідач визнає той факт, що після припинення сімейно-шлюбних відносин з позивачем, відповідач разом з сином не проживали у спірній квартирі, наміру вселятись до квартири не мали, однак родинні відносини між позивачем, як батьком дитини, та його сином ОСОБА_5 не припинились, тому неповнолітня дитина не втратила права користування житловим приміщення, як член сім'ї наймача квартири, тому цей позов не підлягає задоволенню, оскільки позбавлення неповнолітньої дитини права користування житловим приміщенням заборонено чинним законодавством, а також зважаючи на відсутність у дитини на праві власності іншого житла придатного для проживання .

Представник Прокуратури Дніпровського району міста Києва Дашкевич К.В., як представник неповнолітньої дитини ОСОБА_5, в судовому засіданні просила в позові відмовити, оскільки звернення позивача до суду з позовом про визнання неповнолітньої дитини ОСОБА_5 таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суперечить нормам чинного законодавства, що забороняє позбавляти малолітню дитину права користування житлом, яка в силу свого віку обмежена у праві вільно обирати своє місце проживання, а також відсутності у дитини іншого житла на праві приватної власності, придатного для проживання дитини.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання не з'явилась, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, процесуальним правом подати письмові пояснення (заперечення) не скористалась.

Відповідач ОСОБА_3 в судовому засіданні позов підтримав, просив позов задовольнити, пояснив, що позивач ОСОБА_1, його рідний батько, який перебував у зареєстрованому шлюбу з його матір'ю ОСОБА_2, за згодою позивача, відповідач та його мати були зареєстровані та проживали за адресою спірної квартири. Однак, після розірвання шлюбу між батьками, відповідач, на той час неповнолітня дитина, разом з матір'ю, виселились з квартири, забравши свої особисті речі, з того часу постійно проживають за адресою: АДРЕСА_9, тому відповідач не заперечує щодо задоволення позову, оскільки тривалий час у спірній квартирі не проживає, зареєстрований та проживає за іншою адресою, наміру вселятись та проживати у спірній квартирі не має, підтримує з батьком доброзичливі стосунки.

Представник третьої особи - Служби у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації Ісаєва І.М., в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення позову в частині вимог, які стосуються визнання такими, що втратили право користування житловим приміщенням, неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 та ОСОБА_5, оскільки відповідно до ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє та захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна, неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо житлових приміщень, тому у разі задоволення позову неповнолітні діти можуть втратити своє єдине житло, також наголосила, що сторонами не надано доказів, що діти забезпечені іншим придатним для проживання житлом та/або мають інше нерухоме майно на праві приватної власності.

Уповноважений представник третьої особи - Відділу громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві, в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, третя особа звернулась до суду з клопотання про розгляд справи у відсутність їх уповноваженого представника, яке залучено до матеріалів справи. (а.с. 138)

Заслухавши пояснення позивача, представника позивача ОСОБА_7, відповідача ОСОБА_4, представника Прокуратури Дніпровського району міста Києва Дашкевич К.В., відповідача ОСОБА_3, представника третьої особи Ісаєвої І.М., свідків ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, ОСОБА_1 отримав ордер №332 від 11 листопада 1989 року на право зайняття в порядку обміну жилого приміщення, яке складається з однієї кімнати в ізольованій квартирі за адресою: м. Київ, АДРЕСА_2, який видано Виконавчим комітетом районної ради народних депутатів в місті Києві. (а.с.8)

Згідно довідки Житлової ремонтно-експлуатаційної організації №419 від 24 січня 2007 року (форма №3) у квартирі АДРЕСА_4 зареєстровані: ОСОБА_1 ( з 1989 року); ОСОБА_2 ( з 1992 року); ОСОБА_3 (з 1992 року); ОСОБА_5 (з 1999 року). (а.с.7)

Відповідно до положень ст. ст. 64, 65 Житлового кодексу України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

Як з'ясовано судом, з липня 1990 року по серпень 1996 року ОСОБА_1 та ОСОБА_16 перебували у зареєстрованому шлюбі, факт розірвання шлюбу підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, яке видане 13 серпня 1996 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Дарницького району м.Києва (актовий запис №516).(а.с.11)

Під час шлюбу народилась дитина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_5.

З 05 вересня 1997 року ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, факт розірвання шлюбу підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу, яке видане 08 червня 2000 року Жовтневим Відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції (актовий запис №150).(а.с.12)

Під час шлюбу народилась дитина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3. (а.с.92)

Відповідно до положень статей 71, 72 Житлового кодексу України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Положення статі 71 Житлового кодексу України, регулюють правовідносини користування жилими приміщенням в будинках державного та громадського житлового фонду.

На час звернення з цим позовом до суду, квартира АДРЕСА_4 не була приватизована, та відносилась до комунальної власності Дніпровського району міста Києва.

Після ухвалення заочного рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 10 липня 2007 року, позивач ОСОБА_1 набув права власності на квартиру АДРЕСА_4 в процесі приватизації на підставі розпорядження органу приватизації житла Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації від 30 жовтня 2007 року за №72-281. (а.с.95)

Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Виходячи зі змісту ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України, згідно якої обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Як роз'яснено у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року за № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк.

Разом з тим, при зверненні з позовом до суду, позивачем ОСОБА_1 , на підтвердження заявлених позовних вимог, письмових доказів щодо не проживання відповідачів ОСОБА_2 та неповнолітніх дітей - ОСОБА_3 та ОСОБА_5 , в квартирі АДРЕСА_4, суду надано не було, як і не заявлялось з цього приводу клопотань про їх витребування.

На підтвердження заявлених позовних вимог позивач посилається на покази свідків ОСОБА_15, ОСОБА_10, ОСОБА_14, ОСОБА_17, ОСОБА_12, які були допитані в судовому засіданні.

Так, свідок ОСОБА_10 пояснила, що перебуває з позивачем у дружніх відносинах, у період з вересня 2005 року по травень 2006 року, за домовленістю з позивачем, свідок проживала в АДРЕСА_2, підтвердила, що за весь період проживання у квартирі інші особи, в тому числі члени сім'ї позивача, до квартири не навідувались.

Свідок ОСОБА_15 підтвердив, що перебуває з позивачем у дружніх стосунках , за домовленістю з позивачем, в період з травня по серпень 2004 року, та деякий період часу в 2007 році, свідок проживав у АДРЕСА_2 разом зі своєю сім'єю , при заселенні квартира була вільною, за весь період проживання до квартири ніхто не намагався вселитись.

Свідок ОСОБА_12, перебуває у дружніх стосунках з позивачем, та знайомий з відповідачем ОСОБА_4, підтвердив, що з 2000 року, після розірвання шлюбу, дружина позивача ОСОБА_4 разом з дитиною добровільно виселилась з квартири, з того часу до квартири не навідується, місце її проживання свідку невідоме, на даний час позивач має іншу сім'ю, разом з дружиною та їх спільною дитиною проживають у спірній квартирі.

Свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_17, проживають по сусідству з позивачем, підтвердили, що особисто не знайомі з відповідачами, не обізнані про сімейний стан позивача, не володіють інформацією щодо наявності зареєстрованих осіб у спірній квартирі, наглядно знають дружину позивача на ім'я Тетяна, з якою на даний час позивач проживає у спірній квартирі.

В той же час, допитана у якості свідка ОСОБА_11, яка перебуває у дружніх стосунках з відповідачем ОСОБА_4, знайома з позивачем ОСОБА_1, пояснила, що обізнана, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі, мають спільну дитину ОСОБА_5. З 2000 року, після розірвання шлюбу, ОСОБА_4 разом з дитиною поїхала до своїх батьків у місто Запоріжжя, де проживає до цього часу.

Так, згідно зі ст. 29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Частиною третьою та четвертою цієї статі, визначено, що місцем проживання фізичної особи у віці від 10 до 14 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна.

Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає.

Стаття 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає право дитини на житло. Відповідно до вимог цього закону держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку.

Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем.

Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла.

Згідно положень ч.3 та ч.4 ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав і охоронюваних законом інтересів дітей при наданні згоди на вчинення правочинів щодо належного дітям нерухомого майна (ч. 3, 4 ст. 12 цього Закону).

Виходячи з системного аналізу правових норм ст. 32 Цивільного кодексу України, ст. 177 Сімейного кодексу України та ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», батьки не мають права без дозволу органу опіки і піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

В межах даного спору, з урахуванням положень ч.3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства», представник третьої особи - Служби у справах дітей Дніпровської районної у місті Києві державної адміністрації Ісаєва І.М., наголосила в судовому засіданні, що у разі задоволення позову неповнолітній діти можуть втратити своє право на житло, за відсутності достовірних даних про забезпечення дітей іншим житловим приміщенням придатним для проживання дитини.

Разом з тим, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться згідно з ст.72 ЖК УРСР в судовому порядку і суд має вирішити це питання таким чином, щоб не були порушені права та законні інтереси неповнолітнього. При цьому слід мати на увазі, що жила площа у будинках державного та громадського житлового фонду зберігається за неповнолітніми незалежно від обставин, які слугують підставою їх відсутності.

Згідно з ч. 2 ст. 107 Житлового кодексу України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту, або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті, договір найму жилого приміщення вважається розірвання з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття.

Як роз'яснено у п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року за №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» (із змінами та доповненнями), суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст. 71 або ст. 107 ЖК України. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача.

Виходячи зі змісту позовних вимог та предмету позову, позивач ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про визнання ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_5 в місті Києва, з посиланням на положення ст.ст. 71, 72 Житлового кодексу України, до початку розгляду справи по суті позивач не скористався правом змінити підставу або предмет позову, як це передбачено ч.2 ст.31 Цивільного процесуального кодексу України.

Під час розгляду судової справи, відповідач ОСОБА_4, як законний представник неповнолітнього ОСОБА_5, визнала наведені позивачем обставини в тій частині, що стосується не проживання неповнолітньої дитини - ОСОБА_5 за адресою спірною квартири, оскільки після припинення шлюбу з позивачем, ОСОБА_4 переїхала проживати на постійне місце проживання до своїх батьків в місто Запоріжжя, оскільки малолітня дитина залишилась проживати разом з матір'ю, та в силу віку не мала права за своїм бажанням обирати місце проживання , до цього часу дитина проживає в місті Запоріжжя, тому ці обставини суд вважає доведеними та такими, що не підлягають доказуванню в силу ч.1 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України.

Однак, в межах даного спору суд не приймає визнання відповідачем ОСОБА_3 позову, оскільки визнання позову відповідачем носить формальний характер, на момент звернення з цим позовом до суду відповідач мав обмежений обсяг цивільної дієздатності, оскільки не досяг повноліття, тому представництво його інтересів в суді здійснював законний представник - мати ОСОБА_2, відповідач по справі, яка в межах даної справи не висловила своєї правової позиції щодо предмету позову, а у відповідності до положень ч.4 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 в частині вимог про визнання ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_5 такими, що втратили право користування житловим приміщення є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки обставини наведені позивачем щодо підстав для позбавлення права користування спірною квартирою неповнолітніх дітей позивача - синів ОСОБА_3 та ОСОБА_5, не ґрунтуються на нормам чинного законодавства, яке регулює питання захисту житлових прав дітей, також сторонами не надано достовірних даних про забезпечення дітей іншим житловим приміщенням придатним для проживання дитини.

Крім того, в судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 разом з неповнолітнім сином ОСОБА_3 вибула на інше місце проживання в тому ж населеному пункті, проживають за адресою: АДРЕСА_2, ці обставини підтвердив відповідач ОСОБА_3, а ОСОБА_4 разом з неповнолітнім сином ОСОБА_5 вибули на постійне проживання до іншого населеного пункту та проживають за адресою: АДРЕСА_10, що зумовлює застосування до склавшихся відносин, у разі їх доведення, положень ст.107 Житлового кодексу України, що є окремим предметом доказування, в той же час суд має право застосування норм права залежно від підстав (обґрунтувань) позову, проте позивач обґрунтовує свій позов саме обставинами, які належить доведенню на підставі ст.71 Житлового кодексу України.

Згідно положень частини першої ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісного відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином вирішення питання про зняття з реєстраційного обліку залежить, зокрема від вирішення питання про користування особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71, 72, 116, 156 ЖК України, ст.405 ЦК України).

Разом з тим, вимоги позивача ОСОБА_1 щодо зобов'язання Дніпровського районного відділу Головного управління в м. Києві Державної міграційної служби України зняти ОСОБА_2 та неповнолітніх ОСОБА_3 та ОСОБА_5 з реєстраційного обліку за адресою: АДРЕСА_6, є похідними та можуть бути вирішенні судом у разі наявності підстав для припинення права користування житловим приміщенням з підстав, передбачених ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", крім того відповідно до вимог цивільного процесуального законодавства за своїм процесуальним статусом третя особа не є суб'єктом спірного матеріального правовідношення між позивачем та відповідачем, тому лише сторони можуть бути зобов'язані чи уповноважені судовим рішенням на здійснення конкретних дій щодо передачі (отримання матеріальних благ, інший дій матеріально-правового характеру.)

Конституцією України у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом.

Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави.

За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, треті особи: Орган опіки та піклування Дніпровського району міста Києва, Дніпровський районний відділ Головного управління в м. Києві Державної міграційної служби України про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщення є не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог у повному обсязі.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 47 Конституції України, ст.ст. 9, 64, 65, 71, 72, 107 Житлового кодексу України, ст.ст. 29, 32 Цивільного кодексу України, ст.177 Сімейного кодексу України, ст.18 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст.12, 17 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей», ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Постановою Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року за №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», ст.ст. 1, 4, 10, 11, 57, 59, 60, 61, 88, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України ,суд

в и р і ш и в :

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, ОСОБА_4, яка діє в інтересах неповнолітнього ОСОБА_5, треті особи: Орган опіки та піклування Дніпровського району міста Києва, Дніпровський районний відділ Головного управління в м. Києві Державної міграційної служби України про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщення відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду міста Києва, яка подається через Дніпровський районний суд міста Києва, протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я