Справа № 755/2016/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"23" грудня 2014 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді - Катющенко В.П.

при секретарях - Філімоновій Ю.О., Нестеровському Б.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва, цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання недійсним шлюбного договору, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач, ОСОБА_1, звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з позовом, в якому просить суд: визнати недійсним укладений між ОСОБА_2 та нею шлюбний договір від 26 червня 2013 року, зареєстрований в реєстрі за № 2205, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 26 червня 2013 року між нею та відповідачем був укладений шлюбний договір, за яким було встановлено особливості правового режиму окремих видів майна. Вважає, що до вказаного договору має бути застосовані положення ст. 103 Сімейного кодексу України. В оспорюваному шлюбному договорі, всупереч законодавству, не зазначена ціна договору та відсутні дані оцінки нерухомого майна, щодо якого укладений спірний договір. Шлюбним договором порушені не тільки її майнові права, а також житлові інтереси їхніх неповнолітніх дітей. Спірний договір порушує ч. 5 ст. 203 Цивільного кодексу України: в п. 3.3. договору визначені права та обов'язки сторін договору по веденню домашнього господарства в рівних обов'язках. Між тим, вже 19 вересня 2013 року Оболонським районним судом м. Києва у справі № 756/9797/13 про розірвання шлюбу між нею та відповідачем достовірно встановлений факт того, що сторони не ведуть спільного господарства на протязі останнього року. Спірний договір порушує і норми ч. 6 ст. 203 ЦК України. При визначеному проживанні з нею, їхні неповнолітні діти втрачають свої житлові права на квартиру свого батька - відповідача, в якій зареєстровано місце проживання дітей і поруч, з якою діти відвідують навчальні заклади, при тому, що ця квартира, куплена відповідачем в шлюбі, є їхньою спільною власністю, на яку вона має рівні з відповідачем права і своє власне житло вона вправі використовувати для проживання з нею дітей - на підставі ст. 61 ч. 1 Сімейного кодексу України, ст. 368 ч. 3 Цивільного кодексу України, ст. 150 Житлового кодексу. Шлюбний договір про поділ нерухомого майна (квартира - відповідачу, а їй грошові кошти за ? частину квартири) був оформлений без експертної грошової оцінки квартири, чим відповідач та нотаріус умисно сприяли її помилці щодо дійсної вартості ? частини квартири, яка становить більш 65000 доларів США, а за умовами договору тільки 18000 доларів США - це істотна помилка щодо якостей речі - ? частини квартири та грошової компенсації за неї. Ця помилка значено знижує цінність предмету договору з 65000 до 18000 доларів США в гривневому еквіваленті, що впливає на можливість використати грошову компенсацію за житло дітей для придбання іншого житла, оскільки за 18000 квартиру в Києві не купити, а за 65 000 можна купити одно-, дво- кімнатну квартиру. До того, ж всупереч умовам розрахунку, встановлених в п. 2.10. договору, грошові кошти вона не отримала, хоч в договорі встановлено сплатити їй ці кошти ще до підписання цього договору. Мала місце і її помилка щодо природи грошей, винних їй відповідачем як грошова компенсація. Адже всі гроші в шлюбі є спільною власністю подружжя. Виходить, що за її нерухомість відповідач їй начебто сплатив її ж власні гроші, оскільки, принаймні, половина цих грошей і так була її на підставі ст. 61 ч. 2 Сімейного кодексу України.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві, просила позов задовольнити. Додатково пояснила, що оспорюваний шлюбний договір суперечить чинному законодавству. Так, в шлюбному договорі передбачена сплата відповідачем позивачу грошової компенсації за її частку в спільному майні подружжя - квартири. В той же час, така компенсація може бути надана співвласнику лише за рішенням суду, а не за договором. Нотаріус при посвідчення вказаного договору перевищила свої повноваження та неправомірно посвідчила шлюбний договір. Крім того, всі грошові кошти отримані подружжям за час їх шлюбу, є спільною сумісною власністю. На час придбання квартири АДРЕСА_1, сторони перебували у шлюб, та відсутнє рішення суду, яке б підтверджувало той факт, що вказана квартира придбана за власні кошти відповідача.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечувала, просила відмовити у задоволенні позову, з підстав викладених у запереченнях на позов та в письмових поясненнях. Додатково пояснила, що згідно чинного законодавства сторони мають право змінювати правовий режим спільного майна, що і було зроблено шляхом укладення шлюбного договору. Позивач під час укладення шлюбного договору розуміла значення та зміст договору. Частину коштів позивач отримала від відповідача під час укладення договору, іншу - мала отримати протягом року. Під час укладання шлюбного договору, позивачу було відомо, що квартира АДРЕСА_1, частково була придбана за кошти відповідача, які він отримав від продажу своєї квартири, яка перейшла йому у спадок, у зв`язку з чим, у шлюбному договорі були визначені частки квартири як особиста приватна власність відповідача, так і спільна сумісна власність сторін. Крім того, Сімейним кодексом України встановлено роздільність майна батьків та дітей, у зв`язку з чим посилання позивача на порушення прав дітей при розподілі майна між батьками, є необґрунтованим.

Третя особа в судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву, в якій просила справу розглядати у її відсутність, прияти рішення згідно чинного законодавства України.

За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність третьої особи.

Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 серпня 1998 року.

У шлюбі у сторін народилося двоє дітей: донька ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 та син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2.

26 червня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено шлюбний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрований за реєстровим №2205. За умов шлюбного договору, подружжя врегульовують майнові відносини між ними, включаючи визначення правового режиму майна, набутого в період перебування в зареєстрованому шлюбі, визначення майнових прав та обов'язків кожного з подружжя тощо.

Також, 26 червня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір про участь батьків у забезпеченні умов життя дитини та виховання дитини, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3, зареєстрований за реєстровим №2206. Предметом вказаного договору є визначення місця проживання ОСОБА_5 та ОСОБА_4, порядок участі батьків в забезпеченні умов життя дітей, умов здійснення батьками права на особисте виховання дітей. Цим договором регулюються умови утримання дітей. Згідно п.п. 5.7. п. 7 вказаного договору, діти відповідно до умов цього договору

Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 19 вересня 2013 року, шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було розірвано.

Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Частиною 1 ст. 9 Сімейного кодексу України, передбачено, що подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім'ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства.

Статтею 93 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюбним договором регулюються майнові відносини між подружжям, визначаються їхні майнові права та обов'язки. Шлюбним договором можуть бути визначені майнові права та обов'язки подружжя як батьків. Шлюбний договір не може регулювати особисті відносини подружжя, а також особисті відносини між ними та дітьми. Шлюбний договір не може зменшувати обсягу прав дитини, які встановлені цим Кодексом, а також ставити одного з подружжя у надзвичайно невигідне матеріальне становище. За шлюбним договором не може передаватися у власність одному з подружжя нерухоме майно та інше майно, право на яке підлягає державній реєстрації.

Відповідно до ст. 97 Сімейного кодексу України, у шлюбному договорі може бути визначене майно, яке дружина, чоловік передає для використання на спільні потреби сім'ї, а також правовий режим майна, подарованого подружжю у зв'язку з реєстрацією шлюбу. Сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Сторони можуть домовитися про можливий порядок поділу майна, у тому числі і в разі розірвання шлюбу.

Відповідно до п.п. 2.8. - 2.10. шлюбного договору, майно, яке придбане в шлюбі на ім'я ОСОБА_2 на момент укладення цього договору, а саме: квартира АДРЕСА_1 належить у відповідності до умов цього договору на праві приватної власності ОСОБА_2 Сторони підтверджують, що ? частина квартири придбавалася за рахунок особистих грошових коштів ОСОБА_2, отриманих від продажу трикімнатної квартири АДРЕСА_2, яка належала ОСОБА_2 на праві приватної власності до укладення шлюбу із ОСОБА_1 Домоволодіння 1950 року будівництва, загальною площею 55,1 кв.м., житловою площею 26,3 кв.м., що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 Земельна ділянка площею - 0,25 га, надана для: будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських споруд, розташована за адресою: АДРЕСА_3, кадастровий номер :01:039:0001 належить у відповідності до умов цього договору на праві приватної власності ОСОБА_2 Земельна ділянка - 0,1498, надана для: для ведення особистого селянського господарства, розташована за адресою: АДРЕСА_3, кадастровий номер :01:039:0002 належить у відповідності до умов цього договору на праві приватної власності ОСОБА_2 Майно, яке придбано у шлюбі, а саме: будівельні матеріали, що знаходяться на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_3 за домовленістю сторін за даним договором переходить в особисту власність ОСОБА_2

За домовленістю сторін за даним договором в особисту приватну власність ОСОБА_1 переходять:

грошові кошти в розмірі 143 874 гривень 00 копійок, що на момент укладення даного договору за курсом Національного банку України становить 18 000 доларів США, які сплачуються ОСОБА_2 в якості компенсації вартості ? частини квартири АДРЕСА_1, наступним чином:

· грошові кошти в розмірі 63 944 гривень 00 копійок, що на момент укладення даного договору за курсом Національного банку України становить 8000 доларів США, сплачуються ОСОБА_2 до підписання цього договору;

· грошові кошти в розмірі 79 930 гривень 00 копійок, що на момент укладення даного договору за курсом Національного банку України становить 10 000 доларів США, сплачуються ОСОБА_2 протягом 12 місяців з дня підписання цього договору;

грошові кошти в розмірі 15 986 гривень 00 копійок, що на момент укладення даного договору за курсом Національного банку України становить 2000 доларів США, які сплачуються ОСОБА_2 до підписання цього договору в якості компенсації вартості ? частини будівельних матеріалів, що знаходяться на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_3.

Статтею 103 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України.

Згідно ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, сторона позивача посилається на те, що в момент укладення шлюбного договору між сторонами, зокрема, не були дотримані умови його укладення: не визначена ціна договору, не проведена оцінка майна.

Згідно ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

З огляду на вищевикладені норми, законодавцем визначена свобода договору в розумінні ст. 627 Цивільного кодексу України, що визначає що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається з п. п. 5.1. п. 5 шлюбного договору, зміст статей 355, 362, 364 Цивільного кодексу України та статей 92-103 Сімейного кодексу України сторонам з боку нотаріуса було роз'яснено.

Таким чином, під час укладення шлюбного договору між сторонами були обумовлені істотні умови договору, в тому числі і розмір грошової компенсації, визначена сума компенсації, при цьому договір був підписаний власноручно позивачем.

З огляду на вищевикладене, підстав для визнання шлюбного договору недійсним у зв'язку з не визначенням у нього ціни договору та визначення оцінки майна, не має.

Крім того, однією з підстав для визнання шлюбного договору недійсним, заявлена в позовній заяві, є укладення договору під впливом помилки.

Так, статтею 229 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Як роз'яснено в п. 19 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року, обставини, що до яких помилялася сторона правочину (ст. 229 ЦК), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також, що вона має істотне значення.

Не є помилкою щодо якості речі, неможливість її використання або виникнення труднощів у її використанні, що сталося після виконання хоча б однією зі сторін зобов'язань, які виникли з правочину, і не пов'язане з поведінкою іншої сторони правочину. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину.

Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним.

Посилання сторони позивача на помилку щодо суми грошової компенсації, що призвела до помилкового розуміння нею умов шлюбного договору, не отримання нею суми грошової компенсації, судом не може вважатися підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів того, що помилка мала місце під час укладення договору, стороною позивача суду надано не було.

Крім того, судом також як підстава для визнання шлюбного договору недійсним не може бути взято до уваги невідповідність п.п. 3.3. шлюбного договору рішенню суду про розірвання шлюбу, оскільки рішенням суду встановлено, що сторони не проживають разом та не ведуть спільного господарства на протязі останнього року, в той час як в шлюбному договорі обумовлено ведення домашнього господарства в рівних обов'язках. Разом з тим, шлюбний договір не містить зобов'язального характеру ведення домашнього господарства з боку позивача та відповідача, при цьому стороною позивача не було доведеного того факту, що під час укладення договору сторони вели спільно господарство. .

Відповідно до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Аналізуючи вищевикладене, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що шлюбний договір, укладений між сторонами, не суперечить вимогам закону, оскільки Сімейним кодексом України передбачена можливість врегулювання, в такого виду договорах, крім інших взаємовідносин сторін договору, майнових прав та обов'язків подружжя як батьків, встановлення правового режиму майна, в тому числі непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частковою власністю або особистою приватною власністю кожного з них. Крім того, за шлюбним договором не передавалось у власність майно одному з подружжя, право на яке підлягало державні реєстрації, оскільки усе майно, визначене у шлюбному договорі, правовий режим якого визначався за договором та про розподіл якого домовились сторони договору, було зареєстровано за відповідачем ОСОБА_2

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 9, 60, 93, 97, 103 Сімейного кодексу України, ст. ст. 6, 215, 229, 627 Цивільного кодексу України, ст.ст. 10, 58, 60, 208, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання недійсним шлюбного договору - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: