Р І Ш Е Н Н Я
Іменем України

30 січня 2014 року м. Ужгород
Судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючого - Власова С.0.,
суддів- Дроботі В.В., Бисаги Т.Ю.
при секретарі - Чучка Н.В.,

з участю: представників позивача (апелянта)- ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,

представника відповідачки ОСОБА_3 - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою Квартирно-експлуатаційного відділу м.Мукачева в особі т.в.о. начальника С.О.Домолега на рішення Виноградівського районного суду від 01 листопада 2013 року у справі за позовом квартирно-експлуатаційного відділу м.Мукачева до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право на проживання в службовому приміщенні та виселення без надання іншого житлового приміщення, -

ВСТАНОВИЛА:
У вересні 2013 року квартирно-експлуатаційний відділ м.Мукачева звернувся до суду з позовом до ОСОБА_6 , ОСОБА_5 , в якому зазначає, що позивач являється органом державної військової влади на місцях в системі Збройних Сил України. Наказом командира військової частини НОМЕР_1 за №82 від 22.03.2007 року була розподілена службова однокімнатна квартира житловою площею 18,4 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , діловоду стройової частини штабу старшому солдату ОСОБА_3 на склад сім`ї 2 особи, а саме: ОСОБА_3 та її дочці - ОСОБА_5 , 1998 року народження. Дана службова квартира відноситься до службового житлового фонду Міністерства оборони України, в яку відповідач та її донька заселилися на підставі ордеру №781 від 27.03.2007 року, серія СЖ, який було оформлено та видано виконавчим комітетом Виноградівської міської ради. Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 06.08.2009 року №20-К, старшого солдата військової служби за контрактом ОСОБА_3 було звільнено з військової служби у запас через службову невідповідність та виключено зі списків особового складу. На вимогу п.2.19 наказу Міністра оборони України №577-2006 р.; п.3.14 наказу Міністра оборони України №737 від 11.12.2011 року та даного відповідачкою письмового зобов`язання, ОСОБА_3 повинна була в двомісячний термін звільнити службове житлове приміщення, однак не зробила цього. З цих підстав позивач просив суд визнати ОСОБА_3 та ОСОБА_5 такими, що втратили право на користування службовим житловим приміщенням-квартирою АДРЕСА_2 та виселити ОСОБА_3 , ОСОБА_5 з службового житлового приміщення за вказаною адресою без надання іншого житлового приміщення.

Рішенням Виноградівського районного суду від 01.11.2013 року у задоволенні позовних вимог квартирно-експлуатаційного відділу м. Мукачева до ОСОБА_3 , ОСОБА_5 про визнання особи такою, що втратила право на проживання в службовому приміщенні та виселення її без надання іншого житлового приміщення-відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просять скасувати оскаржуване судове рішення та ухвали нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позові.

В свою чергу, представник відповідача подав заперечення на апеляційну скаргу, в яких зазначає, що в ході розгляду справи позивачем не було надано жодного доказу на підтвердження того, що ОСОБА_3 та ОСОБА_5 втратили право на користування жилим приміщенням; відповідачі безперервно проживали у службовому приміщенні, тому не є такими, що втратили право користування ним. Крім того, посилаючись на ст.125 ЖК України, вказує, що ОСОБА_3 не може бути виселена із службового приміщення без надання іншого жилого приміщення, так як перебувала у трудових відносинах з Міністерством оборони України більше 10 років. А від так, рішення Виноградівського районного суду від 01.11.2013 року є законним, а апеляційна скарга позивача підлягає відхиленню.

У судовому засіданні представники апелянта скаргу підтримали, просили задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні доводи апеляції не визнав, просив суд її відхилити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді - доповідача, пояснення сторін та їх представників, які з`явилися, перевіривши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Встановлено, що позивач: квартирно-експлуатаційний відділ м.Мукачева є юридичною особою, створеною з метою: 1) керівництва квартирно-експлуатаційними службами військових частин та установ, які дислокуються на територіях Виноградівського, Мукачівського, Ужгородського гарнізонів, НСБ «Тисовець», Сколівського району Львівської області; 2) забезпечення військових частин та установ казарменно-житловим фондом, обладнанням, інвентарем та комунальними послугами та ін., що стверджується Положенням квартирно-експлуатаційного відділу м. Мукачево (а.с.8-13).

Станом на січень 2007 року відповідач- ОСОБА_3 перебувала на військовій службі у військовій частина НОМЕР_1 , згідно довідки №19 (а.с.22); з чоловіком- ОСОБА_7 розлучена (тобто не була одинокою особою з неповнолітніми дітьми) -свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 , актовий запис №121 від04.10.2001 року (а.с.21); на утриманні відповідачки є неповнолітня донька - ОСОБА_5 , 1998 р. н.-свідоцтво про народження серії НОМЕР_4 , актовий запис №50 (а.с.22).

Наказом командира військової частини НОМЕР_1 за №82 від 22.03.2007 року була розподілена 1-кімнатна службова квартира, житловою площею 18,4 кв.м за адресою: АДРЕСА_1 , діловоду стройової частини штабу старшому солдату ОСОБА_3 на склад сім`ї дві особи, а саме: ОСОБА_3 , ОСОБА_5 -дочка 1998 р. н. та згідно виписки з рішення №149 від 27.03.2007 року їй видано ордер на вказану квартиру (а.с. 18, 19).

В свою чергу, 18.01.2007 року ОСОБА_3 надала письмове зобов`язання звільнити надану військовою частиною службову жилу площу за адресою: АДРЕСА_1 в разі переводу її по службі в іншу військову частину, звільнення з військової служби без права на пенсію, після закінчення строку контракту і його не продовження або достроковим розірванням, за службовою невідповідністю, а також з отриманням іншого жилого приміщення для постійного проживання та в інших випадках визначених законодавством, та що вона ознайомлена з наказом МО України № 577 від 06.10.2006 р. про порядок надання службових жилих приміщень та користування ними в Україні, особливостями договору найму службового приміщення (а.с.20).

Сторони по справі у суді апеляційної інстанції визнали той факт, що надана ОСОБА_3 квартира АДРЕСА_2 є службовим жилим приміщенням.

Відповідно до положень ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Згідно ст.118 ЖК України службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв`язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири.

Відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_2 від 06.08.2009 року №20-К, старшого солдата військової служби за контрактом ОСОБА_3 було звільнено з військової служби у запас через службову невідповідність та виключено зі списків особового складу. Тобто з часу видачі 27.03. 2007 р. ордера на право зайняття службової квартири і до часу звільнення ОСОБА_3 . днем 13.08.2009 р. остання перебувала на військовій службі у військовій частині НОМЕР_1 менше 3 х років а.с. 18,19,20, хоча її загальний термін перебування на військовій службі за контрактом складає більше 10 років (з 09.03.1995 р. по 13.08.2009 р.) і вона припинила трудові відносини з військовою частиною (а.с.42).

Згідно положень ст.125 ч.3 ЖК України не може бути виселено з службових жилих приміщень без надання іншого житлового приміщення осіб, що звільнені з посади, у зв`язку з якою їм було надано жиле приміщення, але не припинили трудових відносин з підприємством, установою, організацією, які надали це приміщення.

Апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_3 припинила трудові відносини за контрактом, а після неодноразових попереджень щодо здачі квартири, службову квартиру вона так і не здала, продовжує проживати в ній, що не заперечувалося стороною відповідача у суді в ході розгляду справи.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів того, що відповідачі втратили право на користування жилим приміщенням, оскільки вони безперервно проживали у спірному приміщенні. Крім того, заперечуючи позов відповідач послався на ст.125 ч.2 ЖК України в силу приписів якої ОСОБА_3 не може бути виселена із службового приміщення без надання іншого житлового приміщення так як перебувала у трудових відносинах з Міноборони України більше 10 років.

Але з таким висновком суду першої інстанції повністю погодитися не можна, виходячи з наступного.

Матеріалами справи стверджено, що квартира АДРЕСА_2 відноситься до службових квартир Міністерства оборони України, що також визнано сторонами у судовому засіданні, тому згідно положень ч.1 ст.60 ЦПК України ця обставина, не підлягає доказуванню.

Вказану службову квартиру від Міністерства оборони України, ОСОБА_3 було надано як військовослужбовцю Збройних Сил України, на період проходження нею військової служби у військовій частині Виноградівського гарнізону.

Після звільнення ОСОБА_3 з військової служби у запас через службову невідповідність та виключення її із списків особового складу, остання втратила зв`язки із Збройними Силами України.

Згідно постанови ради Міністрів №37 від 04.02.1988 року із наступними змінами і доповненнями, перед винесенням рішення про надання службового житлового приміщення адміністрація підприємства, установи, організації зобов`язана роз`яснити працівникові особливості договору найма зазначеного приміщення.

При отриманні житла ОСОБА_3 дала письмове зобов`язання про звільнення займаного службового жилого приміщення за адресою: АДРЕСА_1 в разі звільнення її з військової служби за службовою не відповідністю а.с. 20.

Відповідач на квартирному обліку осіб, які потребують поліпшення житлових умов не перебуває та, відповідно, рахується такою, що не потребує поліпшення житлових умов та не має права на отримання житла від Міністерства оборони України.

Статтею 124 ЖК України встановлено, що робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого житлового приміщення.

Матеріалами справи стверджено, що 27.03.2007 р. відповідачці видано ордер на право зайняття службової квартири на час проходження військової служби в конкретній військовій частині, та що останню було звільнено з військової служби у запас через службову невідповідність та виключено зі списків особового складу, тому вона та члени її сім`ї не мають права утримувати службове приміщення, яке надавалося із службового житлового фонду, на час виконання ОСОБА_3 службових обов`язків.

До одержання службового житла ОСОБА_3 була забезпечена іншим житлом в АДРЕСА_3 , що стверджується паспортом про її реєстрацію ( прописку) за вказаною адресою (а.с. 22).

Разом з тим, колегія погоджується з рішенням суду першої інстанції в частині того, що не підлягає до задоволення вимога позивача про визнання ОСОБА_6 та ОСОБА_5 такими, що втратили право на користування жилим приміщенням на підставі ст.72 ЖК України, оскільки зазначена норма закону відноситься до Розділу 2 ЖК України і регулює відносини щодо користування жилими приміщенням в будинках державного і громадського житлового фонду, а не службовими приміщеннями. Даних про те, що відповідачі втратили право користування житловими приміщеннями внаслідок їх відсутності понад встановлені Житловим кодексом України строки матеріали справи не містять. Тому оскаржуване рішення в цій частині слід залишити в силі, а в частині відмови у виселенні слід скасувати та ухвалити нове рішення, яким виселити відповідачів із службового житлового приміщення без надання іншого житлового приміщення.

По справі в позивача виникли судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 114,70 грн., які відповідності до ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до положень п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України неправильне застосування норм матеріального права є підставою для зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.3, 309 ч.1 пп.3 і 4, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія судової палати, -

РІШИЛА:

Апеляційну скаргу квартирно-експлуатаційного відділу м.Мукачева в особі т.в.о. начальника С.О.Домолега задовольнити частково.

Рішення Виноградівського районного суду від 01 листопада 2013 року змінити, вимоги квартирно-експлуатаційного відділу м. Мукачева в особі т.в.о. начальника С.О.Домолега задовольнити частково.

Виселити ОСОБА_3 разом з її неповнолітньою дитиною ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з квартири АДРЕСА_2 , без надання іншого житлового приміщення.

В решті рішення суду залишити без змін.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь квартирно-експлуатаційного відділу м.Мукачева сплачений судовий збір у розмірі 114,70 грн.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий :

Судді: