Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(заочне)

"24" липня 2014 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого - судді САВЛУК Т.В.

при секретарі Гноілек М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3, звертаючись до суду, просили визнати ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1, що є предметом позову.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, пояснила, що позивач разом з членами сім'ї - ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласниками в рівних частках квартири АДРЕСА_1, яка набута у власність в процесі приватизації. 18 лютого 2011 року позивач ОСОБА_3 уклав шлюб з відповідачем ОСОБА_4, громадянкою Російської Федерації. На прохання позивача ОСОБА_3, інші власники квартири надали згоду на реєстрацію відповідача в цій квартирі, що було необхідно для останньої для отримання посвідки на тимчасове проживання в України. Однак сімейне життя подружжя не склалось, що сталою підставою для звернення позивача до суду з позовом про розірвання шлюбу. На підставі рішення мирового судді судової дільниці №14 Самарської області від 14 травня 2013 року шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 розірвано. 30 березня 2013 року відповідач до Києва, зібрала всі свої особисті речі та добровільно покинула квартиру, в цей же день відповідач склала та підписала заяву про зняття її з місця реєстрації, однак до в органах реєстрації її не подала. З цього часу, відповідач до квартири не навідується, наміри вселить та проживати в квартирі не має, за житлово-комунальні послуги не сплачує, всі обов'язки по утриманню житла вимушені нести позивачі, як власники житла, які продовжують сплачувати за житлово-комунальні послуги з урахуванням відповідача, оскільки відповідач відмовляється добровільно знятись з реєстраційного обліку, тому позивачі вимушені звернутись за захистом своїх інтересів до суду шляхом пред'явлення позову про визнання ОСОБА_4 такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою АДРЕСА_1, що є предметом позову.

Позивачі ОСОБА_2 та ОСОБА_3 в судове засідання не з'явились, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином, позивачі скористались процесуальним правом подати заяву про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримують, та просять задовольнити позов.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилась, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином шляхом направлення судових повісток за адресою вказаною у позовній заяві, про причини неявки суд не повідомила, процесуальним правом надати письмові пояснення по суті предмету спору не скористалась.

Уповноважений представник відповідача - Дніпровського районного відділу Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві, в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, третя особа подала до суду письмове клопотання про розгляд справи у відсутність їх уповноваженого представника, яке залучено до матеріалів справи. (а.с. 35)

На підставі ч.1 ст.224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.

За згодою позивачів суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 Цивільного процесуального кодексу України.

Заслухавши пояснення позивача ОСОБА_1, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Відповідно до частини першої ст.383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва.

Судом встановлено, що ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є співвласниками квартири АДРЕСА_1, що підтверджується Свідоцтвом про право важності на житло, яке видане Дніпровською районною у міст Києві державною адміністрацією 25 листопада 2003 року. (а.с.4)

3гідно довідки Житлової ремонтно - експлуатаційної організації № 403 (форма №3) за №481 від 14 травня 2014 року в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_1 ( з 26.04.1990 року); ОСОБА_6 (з 26.04.1990 року) та ОСОБА_4 (з 06.12.2012 року). (а.с.7)

3гідно ст. 64 Житлового кодексу України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуватись нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

Відповідно ст. 65 Житлового кодексу України наймач вправі у встановленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб.

За нормою статті 156 Житлового кодексу УРСР надано право членам сім'ї власника житлового будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, право користуватися цим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їхньому вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Якщо немає угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування житловим приміщенням плата, за користування житловим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін.

Як з'ясовано судом, підтверджується наявними у справі доказами, з 18 лютого 2011 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі.

На підставі рішення мирового судді судової дільниці №14 Самарської області ОСОБА_7 від 14 травня 2013 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 (а.с.11)

Відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Відповідно до ст.405 Цивільного кодексу України , члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом.

Як роз'яснено п.39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07.02.2014 за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК.

З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК.

Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають.

Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Як вбачається з наявних у справі доказів, відповідач ОСОБА_4 не проживає в квартирі АДРЕСА_1, особисті речі відповідача у зазначеній квартирі відсутні, наміру проживати в спірній квартирі відповідач не має, за комунальні послуги не сплачує та не несе інших витрат по утриманню житла, ці обставини підтверджуються Актом датованим 16 квітня 2014 року, який складено сусідами ОСОБА_9, ОСОБА_8, ОСОБА_10, які засвідчили факт відсутності відповідача та її особистих речей в квартирі.

Згідно положень частин другої ст.386 Цивільного кодексу України власник, який має право передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинене нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивачі правомірно вимагають усунення будь-яких порушень їх прав, в даному випадку шляхом визнання відповідача такою, що втратила користування житловим приміщенням, оскільки як доведено в суді відповідач більше року у спірній квартирі не проживає, за комунальні послуги не сплачує, наміру вселятись до спірної квартири не має.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню, ухвалюючи рішення суд визнає ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянку Російської Федерації, такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 64, 65, 156 Житлового кодексу України, ст.ст. 383, 391, 405 Цивільного кодексу України, ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" , ст.ст. 1, 4, 10, 11, 58, 60, 88, 208, 209, 212-215, 218, 224-226 Цивільного процесуального кодексу України ,суд

в и р і ш и в:

Позов ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа Дніпровський районний відділ Головного управління Державної міграційної служби України в місті Києві про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням задовольнити.

Визнати ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_2, громадянку Російської Федерації, такою, що втратила право користування квартирою АДРЕСА_1.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги через Дніпровський районний суд міста Києва, яка подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Заочне рішення може бути переглянуто судом що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом 10-ти днів з дня отримання її копії.

С у д д я