АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/3054/14 Справа № 205/7003/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - Остапенко Н. Г. Доповідач - Козлов С.П.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2014 року м. Дніпропетровськ Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого: Козлова С.П.,

суддів: Каратаєвої Л.О., Прозорової М.Л.,

при секретарі: Савеленко О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2014 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И Л А:

В серпні 2013 року позивач звернувся до суду з таким позовом, посилаючись на те, що 15 липня 2012 року він придбав за 8000 грн. в ОСОБА_4 металевий гараж біля будинку АДРЕСА_1, отримавши від нього власноруч написану ним розписку, але 11 червня 2013 року ОСОБА_2 самовільно зрізала замки та петлі воріт гаражу, розібрала його та вивезла в невідомому напрямку, чим спричинені йому матеріальні збитків у розмірі 8000 грн. та моральна шкода у розмірі 10000 грн., які він просив стягнути з відповідачки.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2014 року стягнуто з відповідачки на користь позивача матеріальну шкоду у розмірі 8000 грн. та моральну шкоду у розмірі 500 грн., судові витрати у розмірі 344 грн. 10 коп. та витрати на правову допомогу у розмірі 1000 грн., а в задоволенні позову в іншій частині відмовлено.

В апеляційній скарзі посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.

Розглянувши справу в межах доводів скарги, колегія суддів вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду таким вимогам закону не відповідає.

Стягуючи з відповідачки на користь позивача матеріальну шкоду у розмірі 8000 грн. та моральну шкоду у розмірі 500 грн. суд виходив з того, що 15 липня 2012 року позивач за розпискою придбав за 8000 грн. металевий гараж, розташований по АДРЕСА_1 у ОСОБА_4, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1, шлюб між ним і відповідачкою розірвано на підставі свідоцтва про розірвання шлюбу від 20 лютого 2008 року, але 11 червня 2013 року вона розпочала роботи по демонтуванню цього металевого гараж, чим спричинила позивачу зазначену шкоду.

З таким висновком суду повністю погодитися не можна.

Як вбачається з матеріалів справи, у 2001 році ОСОБА_4 під час шлюбу з відповідачкою встановив біля будинку АДРЕСА_1 металевий гараж, за купівлю якого йому згідно розписки від 15 липня 2012 року позивачем передано 8000 грн., а 11 червня 2013 року ОСОБА_2 розпочала роботи по демонтуванню зазначеного гаражу, що позивач вважає порушенням його законних прав на це майно.

За ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Відповідно до положень норм ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, в тому числі, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди.

Згідно зі ст. 24 Закону України від 20 квітня 2000 року «Про планування і забудову територій» фізичні та юридичні особи, які мають намір здійснити будівництво на земельних ділянках, що належать їм на праві власності чи користування, зобов'язані отримати дозвіл від виконавчих органів відповідних рад, Київської та Севастопольської державної адміністрації (у разі делегування їм таких повноважень відповідними радами) дозвіл на будівництво об'єкта містобудування (далі - дозвіл на будівництво). В разі прийняття сільською, селищною чи міською радою рішення про надання земельної ділянки з земель державної чи комунальної власності для розміщення об'єкта містобудування в порядку, визначеному земельним законодавством, дане рішення одночасно є дозволом на будівництво цього об'єкта. Дозвіл на будівництво дає право замовникам на отримання вихідних даних на проектування, здійснення проектно-вишукувальних робіт та отримання дозволу на виконання будівельних робіт у порядку, визначеному законом. Дозвіл на будівництво надається на підставі комплексного висновку щодо відповідності запропонованого будівництва містобудівній документації, державним будівельним нормам, місцевим правилам забудови.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 19 вересня 1975 року «Про практику застосування судами України статті 105 Цивільного кодексу України» (із наступними змінами) вирішуючи позови про право власності на самовільно споруджені жилі будинки або прибудови, в тому числі пов'язані з купівлею-продажем, міною, даруванням, спадкуванням останніх, а також вимоги про поділ цих будівель між учасниками будівництва і визначення порядку користування приміщеннями в них, про відшкодування витрат, понесених на самовільне будівництво, суди повинні враховувати, що щодо таких жилих будинків і прибудов не виникає прав і обов'язків власника ні в осіб, які їх спорудили, ні в осіб, які уклали щодо них угоди. Самовільно споруджені будинки чи прибудови не можуть бути об'єктом права приватної власності і на них не може бути звернено стягнення за виконавчими документами; вони не можуть бути продані з прилюдних торгів або передані у власність кредиторам.

Як роз'яснено в п. 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», розташовані на земельній ділянці поряд із житловим будинком господарсько-побутові будівлі й споруди: сараї, гаражі, літні кухні тощо відповідно до положень ст. ст. 186, 381 ЦК України є приналежністю головної речі (будинку). У зв'язку із цим положення частини п'ятої статті 376 ЦК не є підставою для визнання за власником такого житлового будинку самостійного права власності на самочинно побудовані господарсько-побутові будівлі й споруди, що були зведені після набуття ним права власності на будинок чи садибу. Прийняття в експлуатацію таких об'єктів нерухомості має здійснюватися відповідною інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у спосіб, визначений Порядком прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків I та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженим наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 24 червня 2011 року N 91.

Між тим, позивачем не надано належних доказів набуття ним у встановленому законом порядку права власності на спірний гараж чи користування ним (відповідного договору, будь-якого правовстановлюючого документу, рішення суду тощо), а також матеріали справи не містять даних про влаштування цього гаража за погодженням та з відома власника земельної ділянки міської ради, з дозволу районної адміністрації та інспекції державного архітектурно-будівельного контролю при наявності узгодженої з управлінням архітектури проектної документації, тобто такий гараж є самовільним будівництвом, що підтверджується приписом державної інспекції архітектурно-будівельного контролю від 20.11.2001 року (а.с. 19-22).

Суд, задовольняючи вказаний позов згідно ст. ст. 23, 1166, 1167 ЦК України про стягнення на користь позивача матеріальної та моральної шкоди, спричиненої внаслідок знесення відповідачкою гаражу, на зазначені вище положення закону та обставини справи уваги не звернув, належної оцінки їм не надав та ухвалив помилкове рішення через неправильне застосування норм матеріального права, що відповідно до ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування й ухвалення нового рішення про відмову в задоволенні таких позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 307-309 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 лютого 2014 року скасувати та постановити нове рішення, яким в задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді: