Справа № 226/3878/13-ц
Справа № 2/226/32/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 лютого 2014 року Димитровський міський суд Донецької області в складі:

головуючого - судді Петуніна І.В.,

при секретарі Альберті О.В.,

за участю позивачів ОСОБА_1, ОСОБА_2

відповідачів Димитровської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7

розглянувши у заочному відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Димитров справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Димитровської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачі ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулися до суду з позовом до Димитровської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю в обґрунтування якого вказали, що з відповідачами знайомі з 1980 року. Десь з 2001р. відповідачі почали збиратися виїхати на постійне місце проживання до Ізраїлю. Вони, то дзвонили з Росії, то з'являлися у Димитрові, то зникали, але у 2003 році повідомили їх, що вже їдуть на постійне місце проживання до Ізраїлю остаточно. Перед їх виїздом, наприкінці літа 2003р., вони домовилися про придбання у відповідачів квартири за адресою: АДРЕСА_1 за 1500 доларів США. Вони віддали відповідача 1500 доларів США, а ті віддали їм документи на квартиру. Обставини склалися так, що відповідачам було термінова виїхати і вони не встигли оформити угоду у встановленому законодавством порядку. Перед їх від'їздом вони дійшли згоди, що відповідачі обживуться в іншій країні, оформлять довіреність і передадуть її їм, щоб вони змогли правомірно оформити всі необхідні документи на вищезазначену квартиру. Перед від'їздом відповідачі встигли тільки зареєструвати їх у квартирі. Десь протягом 2003-2004 років вони підтримували зв'язок з відповідачами через знайомих і зверталися до них з питання оформлення довіреності, однак з часом відповідачі сказали, що консультувалися у фахівців і їм сказали, що відповідно до законодавства правочин між ними є дійсним у зв'язку з тим, що вони фактично отримали гроші, а їм передали всі документи на вищезазначену квартиру, тож вони є повноцінними власниками вищезазначеної квартири. Приблизно у 2006р. вони звернулися до юриста з питання надання консультації щодо наявності у них права власності на вищезазначену квартиру, який їм пояснив, що вони не є власниками цієї квартири. Після цього, вони намагалися зв'язатися з відповідачами любими способами, однак вони на зв'язок не виходять, від знайомих знають, що хтось з них вже переїхав жити до Німеччини. Вважають, що мають право приватної власності на цю квартиру з наступних підстав. З 11.11.2013р. вони володіють квартирою за адресою: АДРЕСА_1. Заселилися вони в зазначену квартиру правомірно, з відома відповідачів, після передання їм 1500 доларів США і отримання всіх правовстановлюючих документів на зазначену квартиру. Протягом періоду з 11.11.2003р. і по теперішній час вони відкрито і безперервно володіють вищезазначеною квартирою. У зв'язку з вищевикладеним просять визнати за ними право власності по 1/2 частці кожному на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, яка зареєстрована на відповідачів.

Позивачі у судовому засіданні підтримали заявлені позовні вимоги.

Відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 до судового засідання не з'явилися, про час та дату розгляду справи повідомлені відповідно до цивільно-процесуального законодавства України, зокрема через оголошення у газеті «Урядовий кур'єр» від 15.01.2014р. № 7 та у газеті «Донбас тиждень» від 16.01.2014р. № 6.

Представник Димитровської міської ради до судового засідання не з'явився, про час та дату розгляду справи повідомлений відповідно до цивільно-процесуального законодавства України.

Судом встановлено, що згідно Свідоцтва про право власності на житло НОМЕР_1 від 12.07.2001р., технічного паспорту на квартиру, розпорядження органу приватизації № 1/13-326 від 11.07.2001р., відповідачам ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 на праві спільної сумісної власності належить квартира за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.12-15).

Позивачами надані квитанції про сплату ними комунальних послуг за період 2010-2013р.р. (а.с.08-11).

Згідно листа узгодження, боргів по житлово-комунальним послугам по квартирі за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.7).

Згідно довідки ПП «ПЖФ Гарант-Сервіс» від 27.08.2013р. та паспортів позивачів, позивачі за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані тимчасово з 13.11.2003р. на 1 рік, реєстрація подовжена з 06.10.2005р. (а.с.4-6).

Свідок ОСОБА_8 пояснила суду, що позивачів знає як сусідів, вони вже живуть 11 років за адресою: АДРЕСА_1, під її квартирою. Відповідачів - фізичних осіб також знає, вони уїхали в Ізраїль. Їй не відомо, щоб хтось заперечував, щоб позивачі мешкали у цій квартирі, квартира, перед тим, як заселилися позивачі, була покинута та зруйнована.

Свідок ОСОБА_9 пояснила суду, що вона є матір'ю ОСОБА_1, мешкала за адресою: АДРЕСА_2, відповідачі були її сусідами, у них були дружні відносини і коли вони уїжджали, то їй дали довіреність на прописку, уїхали вони у 2000р. Їй не відомо, щоб хтось заперечував щодо проживання позивачів у цій квартирі, позивачі мешкають у спірній квартирі з 2003р.

Вислухавши пояснення позивачів, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Згідно ч.2 ст.41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом.

Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років або рухомим майном - протягом 5 років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

За змістом п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила ст.344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за 3 роки до набрання чинності цим Кодексом.

Оскільки ЦК України набув чинності з 01.01.2004р., то у 10 років володіння нерухомим майном, як це вказано у ч.1 ст.344 ЦК України, входить і період, який просять зарахувати позивачі, з 13.11.2003р.

Суд вважає, що позивачі добросовісно заволоділи чужим майном, так як вони не набули це майно злочинним шляхом чи способом, який завідомо суперечить основам правопорядку чи моралі, а також позивачі діяли без умислу причинити шкоду іншій особі, а також не допускають легковажності або самонадійності чи необережності по відношенню до можливого завдання шкоди.

Крім цього, суд вважає, що позивачі відкрито та безперервно володіли спірним майном, оскільки мешкали у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 та платили за житлово-комунальні послуги. З 13.11. 2003р. на час подання позову, вже минуло 10 років.

Таким чином суд вважає, що позивачі добросовісно заволоділи квартирою за адресою: АДРЕСА_1 13.11.2003р. та продовжують відкрито, безперервно нею володіти до теперішнього часу.

На підставі вищенаведеного, керуючись ч.2 ст.41 Конституції України, ст.344 ч.1, п.8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, ст.ст.10, 11, 15, 60, 209, 212, 213, 215, 226, 294 ЦПК України, суд-

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1, ОСОБА_2 до Димитровської міської ради, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_2 ІНФОРМАЦІЯ_2 право власності по 1/2 частці на квартиру за адресою: АДРЕСА_1, яка належала ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7.

Заочне рiшення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою вiдповiдача.

Заяву про перегляд заочного рiшення може бути подано протягом десяти днiв з дня отримання його копii.

Позивач може оскаржити рішення в загальному порядку. Рішення суду вступає в законну силу після закінчення терміну подачі апеляційної скарги, яка може бути подана до Апеляційного суду Донецької області через Димитровський міський суд Донецької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя