Справа № 415/7703/13-ц
Провадження № 2/415/291/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.06.2014 року м. Лисичанськ

Лисичанський міський суд Луганської області у складі:

головуючого судді Калмикова Ю.О.,

при секретарі Мягкій І.В.,

представника позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Лисичанська цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3 звернулась до Лисичанського міського суду з позовною заявою до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним посилаючись на наступне.

22 березня 2010 року між нею та відповідачем ОСОБА_4 був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу Луганської області ОСОБА_16., в реєстрі за № 504. Договір вчинено під впливом обману. Позивач ніколи не мала наміру продавати квартиру. Вона мешкає в квартирі з 1980 року, іншого житла у неї немає. Її чоловік, ОСОБА_6, помер ІНФОРМАЦІЯ_1. Її сусідка, мати відповідачки, ОСОБА_7, почала надавати позивачу допомогу по господарству, здійснювала платежі за комунальні послуги. Вона забрала всі документи, в тому числі паспорт, документи на квартиру, домову книжку. Тільки після звернення до міліції влітку 2013 року вона повернула позивачу паспорт. Скориставшись похилим віком позивача, станом її здоров'я, довірою до ОСОБА_7, остання, разом із ОСОБА_4 умовили її поїхати до нотаріуса, пояснивши, що для отримання ОСОБА_4 допомоги на дитину, як матері-одиначки, необхідно підтвердження про те, що дитина мешкає з нею. Позивач за станом здоров'я перебуває на диспансерному обліку в центральній поліклініці ЦМЛ ім. Тітов. З лютого 2010 року вона знаходилась на лікуванні, відкрито стаціонар на дому. В цей час, коли вона не розуміла своїх дій, була впевнена, що підписує документи для отримання допомоги на дитину, було підписано договір купівлі-продажу квартири. Позивач не мала наміру продавати квартиру, іншого житла у неї немає, немає близьких родичів, до яких би вона мала перейти проживати. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Наслідки передбачені договором купівлі продажу не настали. Вона продовжує мешкати в вищевказаній квартирі, зареєстрована за вищевказаною адресою. ОСОБА_4 не прийняла від неї майно і не сплатила за нього. В договорі купівлі-продажу квартири зазначено, що продаж квартири за домовленістю сторін вчинюється за 30001 грн. 00 коп., які на час посвідчення цього договору одержані продавцем від покупця. Вона ніколи не отримувала коштів від ОСОБА_4 або ОСОБА_7, крім того двокімнатна квартира, яка розташована на першому поверсі у центрі міста Лисичанська не може коштувати 30001 грн. 00 коп., а коштує щонайменше 100000 грн. Вона продовжує проживати в квартирі, сплачує комунальні послуги, всі рахунки відкриті на її ім'я, вона користується пільгами на оплату за комунальні послуги. Про те, що її квартира продана їй стало відомо в липні 2013 року, у зв'язку з чим вона звернулась до Лисичанського МВ ГУМВС України. На даний час проводиться перевірка за фактом шахрайства. У зв'язку з викладеним, просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений 22 березня 2010 року приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу ОСОБА_16., реєстр № 504 між ОСОБА_3 та ОСОБА_8, а також стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 229 грн. 40 коп.

До початку розгляду справи по суті, відповідач ОСОБА_4 надала до суду письмові заперечення проти позовної заяви про визнання договору купівлі-продажу недійсним, в яких зазначила, що 22 березня 2010 року між нею та позивачем був укладений договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1. Вважає, що договір відповідає волевиявленню позивача, яке було вільним. Приблизно на початку березня 2010 року позивач запропонувала купити у неї вищевказану квартиру. Позивач підготувала всі необхідні документи для оформлення угоди у нотаріуса. Після оформлення угоди, вона, в присутності нотаріуса, передала позивачу гроші у сумі 30001 грн. Зазначена сума була обговорена до угоди та влаштовувала як позивача так і її. Після чого, на початку травня 2010 року, вона переоформила всі документи, в тому числі і право власності на себе. Також позивач попросила її дозволити їй деякий час проживати в її квартирі на умовах оренди. Оскільки вони з позивачем знаходились в дружніх стосунках, то вони домовились, що за оренду позивач не буде сплачувати, але буде сплачувати гроші за поточні комунальні послуги. Ствердження позивача, що на момент підписання договору купівлі-продажу квартири вона не розуміла свої дії та була впевнена, що підписує документи для отримання допомоги на дитину також не відповідають дійсності, так як вона та позивач були попередньо ознайомленні нотаріусом з приписами цивільного законодавства стосовно укладеного договору купівлі-продажу квартири. Крім того, позивач пропустила без поважних причин строк звернення до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу недійсним, тому вважає, що є підстави для застосування строку позовної давності. На підставі викладеного, просила суд відмовити ОСОБА_3 в позові до ОСОБА_4 у задоволенні її позовних вимог у повному обсязі.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_3 пояснила, що вона є власником квартири АДРЕСА_1. Вона ніколи не мала наміру продавати квартиру. На даний час вона є пенсіонером і отримує пенсію. ОСОБА_7 сказала їй давати 250 гривень щомісяця. Вона давала 200 гривень ОСОБА_7, а ще 50 на онучку ОСОБА_7 - ОСОБА_9. До нотаріуса вона не їздила. Знає, що її кудись возили для того, щоб оформити документи для отримання ОСОБА_4 допомоги на дитину - на ОСОБА_9. Вона зберігала всі свої документи у шафі, а потім ОСОБА_7 забрала у неї всі її документи. ОСОБА_7 інколи приходила до неї помити підлогу. ОСОБА_7 нічого їй не обіцяла, інколи сплачувала комунальні послуги за квартиру, так як всі комунальні книжки на її квартиру АДРЕСА_1 знаходилися у ОСОБА_7 і вона їй давала гроші для сплати за комунальні послуги. Сплачувала ОСОБА_7 чи ні за комунальні послуги насправді, вона точно не знає. Просила суд позовні вимоги задовольнити.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_1 пояснила, що позивач проживала у своїй квартирі АДРЕСА_1 з 1980 року разом із своїм чоловіком. У 2008 році вона поховала свого чоловіка. Після поховання чоловіка, вона оформила квартиру повністю на себе. Дітей у них з чоловіком ніколи не було. Є племінник. Питання щодо продажу квартири ніколи не підіймала. У липні 2013 року позивач звернулася до ОСОБА_10 для перевірки оплати за борги за комунальні послуги. Він приїхав, а потім і його дружина, та з'ясувалось, що всі документи та паспорт ОСОБА_3 знаходяться у ОСОБА_7 Після цього позивач звернулась до міліції. Тільки після звернення до міліції та під впливом правоохоронних органів ОСОБА_7 повернула ОСОБА_3 її паспорт. ОСОБА_7 та ОСОБА_4 дійсно просили ОСОБА_3 поїхати до нотаріуса, ОСОБА_3 в силу похилого віку не дуже розуміє різницю між нотаріусом та адвокатом, для неї вони юристи, пояснивши, що для отримання ОСОБА_4 допомоги на дитину, як матері-одиначки. ОСОБА_3 погодилась. Жоден нотаріус не буде свідчити проти себе. Водночас, показання нотаріуса різняться з показаннями свідка ОСОБА_7 Так, нотаріус ОСОБА_16. під час її допиту у якості свідка, пояснила, що позивач та відповідач неодноразово зверталися до неї, то позивач то відповідач, для того, щоб з'ясувати який договір краще укласти. Під час допиту свідка ОСОБА_7, матері відповідачки, вона зазначала, що позивач ОСОБА_3 нікуди сама не виходила, у зв'язку з станом здоров'я, а її дочка ОСОБА_4, відповідач по справі, приїжджала із Москви до Лисичанська один раз 21 березня 2010 року, 22 березня 2010 року ОСОБА_3 та ОСОБА_4 їздили до нотаріуса, після чого відповідач поїхала знову до Москви. Також, нотаріус ОСОБА_16. поясняла, що гроші були передані, але розписку про передачу грошей ОСОБА_3 за купівлю квартири ніхто не писав. Свідок ОСОБА_7 сказала, що квартира була продана по державній ціні, однак, вартість квартири не відповідає вартості квартири, зазначеній у договорі купівлі-продажу. Окрім цього, свідок ОСОБА_7 пояснила, що грошей у дочки, відповідачки по справі вона не бачила, за який період вона заработала гроші для купівлі квартири їй не відомо. Додала, що для купівлі квартири вона займала гроші у сусідки, але доказів займу грошей суду не надала. Свідок ОСОБА_7 пояснила, що за квартиру платила ОСОБА_3, так як ОСОБА_3 давала їй гроші для оплати комунальних послуг. Свідок ОСОБА_11 суду поясняла, що у ОСОБА_3 ніколи не було разговорів щодо продажу квартири, про договір купівлі-продажу квартири, а також додала, що у ОСОБА_7 ніколи не буває грошей, вона їх постійно займає. Свідок ОСОБА_10 поясняв суду, що йому тільки у 2013 році стало відомо про договір купівлі-продажу квартири ОСОБА_3, про те, що ОСОБА_3 їздила кудись. Про продаж квартири позивач ніколи не говорила. Позивач ОСОБА_3 поясняла, що не нікуди не їздила для продажу квартири. Свідок ОСОБА_12 поясняла, що часто ходила до ОСОБА_3 і знає, що позивач сплачувала комунальні послуги. ОСОБА_3 нічого не говорила про продажу квартири. Позивач їй розповідала, що їздила з відповідачкою оформлювати документи на дитину. Про продаж квартири їй стало відомо тільки у липні 2013 року. Окрім цього, з матеріалів справи вбачається, що договори про надання комунальних послуг (у квартирі АДРЕСА_1) з комунальними підприємствами навіть після оформлення договору купівлі-продажу, продовжували бути укладеними з позивачем ОСОБА_3 Тільки після звернення позивача до суду, відповідач у 2014 році уклала зазначені договори на своє ім'я. Також, ОСОБА_3 зверталася до міліції з питання шахрайських дій з боку ОСОБА_4 На даний час перевірку правоохоронними органами не завершено та остаточного рішення не прийнято. Вважає, що укладення договору купівлі-продажу під впливом обману доказано, тому позовні вимоги підтримала, просила сул їх задовольнити та визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений 22 березня 2010 року приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу ОСОБА_16., реєстр № 504 між ОСОБА_3 та ОСОБА_8, а також стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 229 грн. 40 коп.

Відповідач ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилася, про день, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, до суду надала заяву про розгляд справи за відсутністю учасника судового розгляду від 14.01.2014 року, у якій просила справу розглядати за її відсутності, позовні вимоги не визнає у повному обсязі. До суду надала письмові заперечення на позовну заяву від 14.01.2014 року.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_2 позовні вимоги не визнав, проти позову заперечував, підтримав письмові заперечення на позовну заяву, суду пояснив, що показання позивача, представника відповідача спростовуються показаннями нотаріуса ОСОБА_16., яка поясняла, що роз'яснювала позивачу та відповідачу наслідки укладання договору купівлі-продажу, ОСОБА_3 усвідомлювала, що підписує саме договір купівлі-продажу. Грошей при ній позивач та відповідач один одному не передавали. Окрім цього, право власності на квартиру, після укладання договору купівлі-продажу, було оформлено на відповідача. Також, у 2014 році відповідач уклала договори з комунальними підприємствами про надання комунальних послуг. Усі свідки дізналися про укладання договору купівлі-продажу тільки у 2013 році. Просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснила, що вона є сусідкою позивача ОСОБА_3 Вона живе на 4 поверсі будинку АДРЕСА_1, а позивач ОСОБА_3 на першому поверсі. Чоловік позивачки помер у 2008 році. Позивач ОСОБА_3 ніколи не мала наміру продавати свою квартиру. Знає, що позивачку возили до нотаріуса для оформлення документів на дитину. Від ОСОБА_7 вона чула, що квартира її. Скільки може коштувати квартира у їх будинку їй не відомо. До 2013 року вона не була у квартирі позивачки, адже ОСОБА_7 не пускала до ОСОБА_3 у квартиру. Коли вона питала у ОСОБА_7 як там ОСОБА_3, то ОСОБА_7 відповідала, що доки ще жива. У ОСОБА_7 ніколи не було грошей. ОСОБА_7 у неї займала гроші, а також ОСОБА_17 та ОСОБА_13 їй займала гроші.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснив, що позивач ОСОБА_3 є його рідною тіткою. Він їздив її навіщати. У 2010 році та по теперішній час він із нею спілкувався. 26.07.2013 року він приїхав відвідати ОСОБА_3 та подивитися як сплачуються комунальні послуги за квартиру. З'ясувалось, що у ОСОБА_3 не було жодного документа на квартиру. Він тоді запитав хто сплачує комунальні послуги, на що позивач відповіла, що за комунальні послуги сплачує ОСОБА_7, яка і забрала усі документи та гроші на оплату комунальних послуг. Після він зазирнув у гаманець до ОСОБА_3 там було лише 27 гривень. Після він подзвонив дружині і розповів, що сталося. Його дружина приїхала. Вони вдвох визвали ОСОБА_7. ОСОБА_7 прийшла та пояснила їм, що квартира ОСОБА_3 тепер належить її дочці, а ОСОБА_3 тепер бомж і її дочка, ОСОБА_4, буде займатися питанням розташування ОСОБА_3 до будинку пристарілих. З цього і почали розбиратися. Квартира оформлена на відповідача по справі - ОСОБА_4, дочку ОСОБА_7. Йому відомо, що ОСОБА_7 постійно приходила в гості до ОСОБА_3 Його тітка, ОСОБА_3, ніколи не говорила про продаж квартири. Переїжджати до родичів позивач ніколи не збиралася. Великої суми грошів він у неї ніколи не бачив. У неї була тільки пенсія. У юриста її обманули, бо сказали, що оформлюють документи на дитину, а оказалося, що вона підписала договір купівлі-продажу квартири.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснила, що позивач ОСОБА_3 її сусідка. Вона живе поверхом вище від ОСОБА_3 Знає, що позивач поховала свого чоловіка. Вони з ОСОБА_3 майже в один період часу поховали своїх чоловіків, поминали їх. Інколи вона носить позивачці поїсти, купувала їй хліб. З ОСОБА_3 вони бачилися декілька разів на тиждень. Снідали інколи разом. ОСОБА_3 казала, що її чоловік доживав у цій квартирі і вона буде у ній доживати. Позивачка нікуди їхати чи переїжджати не збиралася. Їй відомо від сусідів, що за ОСОБА_3 доглядала ОСОБА_7, сусідка з сусіднього під'їзду. У тонкості вона не вникала. ОСОБА_3 також говорила, що їздила з ОСОБА_4 підписувати документи(пособие) на дитину. Щодо договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_3 їй нічого не відомо. Позивач не збиралася продавати свою квартиру. ОСОБА_7 теж нічого не казала про договір купівлі-продажу квартири ОСОБА_3 Про договір купівлі-продажу квартири вона дізналася майже перед судом.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_14 пояснила, що позивач ОСОБА_3 є рідною тіткою її чоловіка ОСОБА_10 26.07.2013 року їй зателефонував її чоловік з проханням розібратися з комунальними платежами за квартиру ОСОБА_3 Вона приїхала до ОСОБА_3 Документів у ОСОБА_3 не було. Позивач сказала, що всі її документи знаходяться у ОСОБА_7. Вони з чоловіком зателефонували ОСОБА_7 та попросили її прийти. Вона прийшла та сказала, що ОСОБА_3 продала їм квартиру за п'ять тисяч доларів. ОСОБА_7 нічого не пояснювала чому вони так зробили. ОСОБА_3 сказала, що грошей не отримувала. Після вересня 2010 року казала, що вона їздила з ОСОБА_4, щоб підписати документи для отримання допомоги на дитину. Документів вдома у ОСОБА_3 вони не знайшли. Вона навіть не знає хто така ОСОБА_4.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_16. пояснила, що вона працює приватним нотаріусом. Позивач і відповідач до укладання договору купівлі-продажу неодноразово зверталися до неї для роз'яснення наслідків укладання різноманітних договорів, вона їх дуже добре пам'ятає. Як часто зверталися точно сказати не може. 22.04.2010 року до її нотаріальної контори звернулися ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з питанням оформлення договорів. Вона їм роз'яснювала наслідки укладення договору довічного утримання, договору спадкування. Вони зупинилися на договорі купівлі-продажу квартири. Під час укладання договору купівлі-продажу ОСОБА_3 та ОСОБА_4 явилися особисто. Вони були тверезі, адекватні, осудні, дієздатні. Явилися без сторонньої допомоги. При укладанні договору купівлі-продажу у неї були тільки позивач та відповідач, інших осіб не було. Вони вирішили укласти договір купівлі-продажу. Вона їм роз'яснила наслідки укладання договору купівлі-продажу. Дала на руки проект договору. Позивач та відповідач особисто читала проект договору. Правові наслідки вона їм роз'яснила. Позивач та відповідач усвідомлювали, що підписують договір купівлі-продажу. Факт передачі грошей за даним договором купівлі-продажу підтвердили позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 У її присутності гроші не передавалися. Пояснила, що в її обов'язки не входить бачити, як сторони правочину передають гроші один одному. Якщо гроші не були б передані, то вона не посвідчила даний договір. Окрім цього, сторонами було зазначено, що позивач залишається проживати у спірній квартирі.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_7 пояснила, що відповідачка по справі ОСОБА_4 є її рідною дочкою. Позивач по справ ОСОБА_3 є її сусідкою. ІНФОРМАЦІЯ_1 помер чоловік ОСОБА_3 08.02.2008 року чоловік ОСОБА_3 їй сказав, щоб вона не залишала ОСОБА_3 Після смерті чоловіка позивачки, вона їй допомагала, прибирала, купувала необхідне, готувала, ходила до лікарні. У 2010 році ОСОБА_3 запропонувала їй швидше оформити документи на її квартиру. ОСОБА_3 пропонувала зробити заповіт, або оформити договір дарування, а вона сказала ОСОБА_3, що згодна тільки на договір купівлі-продажу. До цього часу зверталися позивач чи відповідач до нотаріуса їй не відомо. ОСОБА_3 вже 1,5 роки нікуди сама не ходила, бо позивач насилу сама пересувається. 20.03.2010 року вона зателефонувала своїй дочці ОСОБА_4, яка у той час знаходилася у Москві на роботі, щоб та приїхала для оформлення документів на квартиру. Станом на 2014 рік її дочка ОСОБА_4 знаходиться у Москві майже 14 років. Додому приїжджає 1-3 рази на рік. 21.03.2010 року ОСОБА_4 приїхала з Москви, а 22.03.2010 року її дочка, поїхали з ОСОБА_3 до нотаріуса. Для поїздки до нотаріуса вона займала у сусідки 10000 гривень, розписку з сусідкою про отримання 10000 гривень вони не писали. ЇЇ дочка ОСОБА_4 брала ці гроші із собою до нотаріуса. Грошей у дочки вона не бачила, їй не відомо скільки вона заробляла, яка сума у неї була. Позивач та відповідач вдвох поїхали до нотаріуса. Коли вони повернулися, її дочка ОСОБА_4 сказала їй, що вони оформили документи на квартиру, які саме не сказала. Їй не відомо з якими саме документами її дочка повернулася від нотаріуса. Коли і де відбулася передача грошей за квартиру їй не відомо. За яку ціну домовились продавати квартиру їй не відомо. ОСОБА_4 тільки сказала, що віддала ОСОБА_3 державну ціну за квартиру. Їй не відомо чи брала її дочка ОСОБА_4 від ОСОБА_3 розписку про отримання грошей за квартиру чи ні. 23.03.2010 року відповідачка уїхала до Москви і не поверталася. Документи на спірну квартиру вона не бачила, де їх зберігала ОСОБА_4 їй не відомо. 08.04.2010 року до БТІ були віднесені документи для оформлення права власності на квартиру на ім'я ОСОБА_4 Після спливу деякого часу ксерокопії документів на спірну квартиру у неї забрала працівники міліції. Комунальні послуги за квартиру ОСОБА_3 вона сплачувала за книжками. Пенсію ОСОБА_3 вона отримувала та платила за комунальні послуги. Домової книги на спірну квартиру вона не бачила.

Вислухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд серед іншого вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню.

Відповідач ОСОБА_4 у письмових запереченнях на позовну заяву посилається на ст. 257 ЦК України, що передбачає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Вважає, що є підстави для застосування строків позовної давності до заявлених позивачем вимог.

Відповідно до ч. 3 ст. 258 ЦК України, позовна давність у п'ять років застосовується до вимог про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом обману.

Відповідно до ч. 1 ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановлених статтями 253-255 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

З матеріалів справи вбачається, що 22 березня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу Луганської області ОСОБА_15, зареєстрований в реєстрі за № 504 (а.с. 7-8). Про порушення свого права ОСОБА_3 дізналася у липні 2013 року. До суду позивач ОСОБА_3 звернулася 09 грудня 2013 року.

На підставі викладеного, суд доходить висновку, що позивач не порушила строків позовної давності та звернулася до суду із позовними вимогами в межах строків позовної давності.

Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.ст. 57, 58 ЦПК України, належними доказами є будь-які фактичні дані, які містять інформацію щодо предмета доказування, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Відповідно до ч. 2 ст. 662 ЦК України, продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Відповідно до ч.1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1 ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або вона замовчує їх існування.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 20 постанови від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

В судовому засіданні встановлено, що 22 березня 2010 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу Луганської області ОСОБА_15, зареєстрований в реєстрі за № 504 (а.с. 7-8). Згідно з витягом з державного реєстру правочинів від 22.03.2010 року даний правочин був зареєстрований за номером № 3867342 (а.с.8).

Відповідно до умов зазначеного договору ОСОБА_3 передає, а ОСОБА_4 приймає у власність квартиру АДРЕСА_1, та зобов'язується сплатити за неї обумовлену грошову суму.

З матеріалів справи, пояснень позивача та представника позивача вбачається, що позивачка посилалася на те, що договір купівлі-продажу квартири нею було укладено під впливом обману, бо вона не мала наміру продавати квартиру, бо вона при його оформленні була впевнена, що підписує документи для отримання допомоги на дитину, а було підписано договір купівлі-продажу квартири. Іншого житла у неї немає, переходити проживати в інше місце наміру не мала. Якби вона знала, що підписує договір купівлі-продажу квартири, то ніколи не погодилася на це.

Тобто, з пояснень позивача вбачається, що погоджуючись на оформлення спірного договору, у неї був відсутній намір оплатної передачі майна, як того вимагає чинне цивільне законодавство щодо договору купівлі-продажу. Окрім цього, грошей за даним договором їй ніхто не передавав, а вона по теперішній час залишається проживати у спірній квартирі.

Такі доводи позивача підтверджені обставинами справи, а саме: позивачка дійсно є людиною похилого віку. Так, згідно з копією паспорту громадянина України серії НОМЕР_1, виданого Лисичанським МВ УМВС України 30 листопада 1999 року, ОСОБА_3 народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.5). Тобто, на момент укладення договору купівлі-продажу квартири 22 березня 2010 року їй було 76 років, отримує вона тільки пенсію. Відповідно до посвідчення серії НОМЕР_2, виданого Лисичанським управлінням соц. захисту населення, ОСОБА_3 є учасником війни (а.с. 15). Згідно з довідкою № 2335 від 17.10.2013 року, наданою ЦМЛ ім. Тітова, гр. ОСОБА_3, проживаюча за адресою: АДРЕСА_1 в 2010 році знаходилась на диспансерному обліку в центральній поліклініці з діагнозом: «ІХС. Дифузний кардіосклероз. Гіпертонічна хвороба П, СН П А-Б. Хронічний бронхіт. ЛН 1-П», на стаціонарне лікування в 2010 році не поступала (а.с. 20). Вище вказане також підтверджується копіями з амбулаторної картки ОСОБА_3 (а.с. 21-23). Згідно з копією свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3, виданого ІНФОРМАЦІЯ_3 Відділом реєстрації актів громадянського стану Лисичанського міського управління юстиції Луганської області, ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_3, про що складено відповідний актовий запис № 269 (а.с. 24). Дітей у неї не має. Дані обставини свідчать про те, що позивач як хвора та людина похилого віку дійсно потребувала догляду.

Як було встановлено в судових засіданнях за позивачем ОСОБА_3 доглядала ОСОБА_7, мати відповідачки. Даний факт, не спростовувався позивачем, та підтверджений показаннями свідків, а саме: як самою ОСОБА_7, так і свідками ОСОБА_12, ОСОБА_10 ОСОБА_7 сплачувала комунальні послуги за квартиру ОСОБА_3, що підтверджено позивачем ОСОБА_3 та свідками ОСОБА_7 та ОСОБА_10

З пояснень позивачки ОСОБА_3 встановлено, що вона не мала наміру продавати свою квартиру. Дане твердження позивача узгоджується з показаннями свідків, наданими у судовому засіданні. Так, свідок ОСОБА_11 пояснила, що позивач ОСОБА_3 ніколи не мала наміру продавати свою квартиру. В судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснив, що позивач ОСОБА_3 ніколи не говорила про продаж квартири. Переїжджати до родичів позивач ніколи не збиралася. В судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснила, що позивач ОСОБА_3 казала, що її чоловік доживав у цій квартирі і вона буде у ній доживати. Позивачка нікуди їхати чи переїжджати не збиралася. Позивач не збиралася продавати свою квартиру. Про договір купівлі-продажу квартири вона дізналася майже перед судом.

З пояснень приватного нотаріуса, допитаного у якості свідка ОСОБА_16. встановлено, що позивач і відповідач до укладання договору купівлі-продажу неодноразово зверталися до неї для роз'яснення наслідків укладання різноманітних договорів, вона їх дуже добре пам'ятає. Як часто зверталися точно сказати не може. В той час, як з пояснень свідка ОСОБА_7 вбачається, що до цього часу зверталися позивач чи відповідач до нотаріуса їй не відомо. ОСОБА_3 вже 1,5 роки нікуди сама не ходила, бо позивач насилу сама пересувається. 20.03.2010 року вона зателефонувала своїй дочці ОСОБА_4, яка у той час знаходилася у Москві на роботі, щоб та приїхала для оформлення документів на квартиру. Станом на 2014 рік її дочка ОСОБА_4 знаходиться у Москві майже 14 років. Додому приїжджає 1-3 рази на рік. 21.03.2010 року ОСОБА_4 приїхала з Москви, а 22.03.2010 року її дочка, поїхали з ОСОБА_3 до нотаріуса. Отже, пояснення свідка ОСОБА_16. протирічать поясненням свідка ОСОБА_7 з приводу неодноразового звернення позивача та відповідача до нотаріуса для з'ясування правових наслідків укладання різних договорів. Адже, позивач сама нікуди вже 1,5 роки не ходить, насилу пересувається, а її дочка, відповідач по справі, рідко буває вдома, і приїхали лише 21.03.2010 року перед укладанням договору купівлі-продажу квартири. У зв'язку з чим, суд критично ставиться до показань свідка ОСОБА_16. та свідка ОСОБА_7 та не приймає їх до уваги.

Позивачка ОСОБА_3 в судовому засіданні зазначила, що до нотаріуса для оформлення купівлі-продажу квартири не їздила, а їздила з відповідачкою ОСОБА_4 для оформлення документів для отримання допомоги на дитину.

Так, згідно з копією довідки № 45 від 14.01.2014 року, наданою УПтаСЗН, ОСОБА_4 перебуває на обліку в УПтаСЗН та їй призначено допомогу на дітей одиноким матерям на її дочку, ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 107).

Дане твердження позивача також знайшло своє підтвердження в поясненнях свідків. Так, свідок ОСОБА_11 пояснила, що знає, що позивачку возили до нотаріуса для оформлення документів на дитину. Свідок ОСОБА_10 пояснив, що позивача ОСОБА_3 у юриста обманули, бо сказали, що оформлюють документи на дитину, а виявилося, що вона підписала договір купівлі-продажу квартири. В судовому засіданні свідок ОСОБА_12 пояснила, що позивач ОСОБА_3 говорила, що їздила з ОСОБА_4 підписувати документи(пособие) на дитину. В судовому засіданні свідок ОСОБА_14 пояснила, що позивач ОСОБА_3 після вересня 2010 року сказала, що їздила з ОСОБА_4, щоб підписати документи для отримання допомоги на дитину.

Таким чином, судом встановлено, що позивач ОСОБА_3 не мала наміру укладати договору купівлі-продажу квартири.

Також, з позовної заяви позивача ОСОБА_3 вбачається, що ніяких грошів вона від відповідачки ОСОБА_4 не отримувала.

Відповідно до ч. 2 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно з п. 2.1. договору купівлі-продажу квартири від 22 березня 2010 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, продаж квартири за домовленістю сторін вчиняється за 30001 гривню, які на час посвідчення цього договору одержані продавцем від покупця.

Згідно з п. 2.2. договору купівлі-продажу квартири від 22 березня 2010 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, сторони підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру.

Згідно з технічним паспортом, виготовленим ЛКП «Бюро технічної інвентаризації» станом на 05.03.2010 року та виданим 06.04.2010 року, квартира АДРЕСА_1 має наступні технічні характеристики: квартира розташована на першому поверсі п'ятиповерхового будинку та складається з двох кімнат житловою площею 30,50 м2, загальною площею 44,50 м2. Інвентаризаційна вартість квартири станом на 05.03.2010 року складає 30001 грн. (а.с. 10-11, 45-46, 90-91).

Допитана у судовому засіданні як свідок приватний нотаріус ОСОБА_16. пояснила, що факт передачі грошей за даним договором купівлі-продажу підтвердили позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 У її присутності гроші не передавалися. Пояснила, що в її обов'язки не входить бачити, як сторони правочину передають гроші один одному. Якщо гроші не були б передані, то вона не посвідчила даний договір. Водночас, з письмових заперечень на позовну заяву відповідач ОСОБА_4 вбачається, що після оформлення угоди, вона, в присутності нотаріуса, передала позивачу гроші у сумі 30001 грн. Таким чином, показання приватного нотаріуса ОСОБА_16. протирічать даним, викладеним у письмових запереченнях відповідача ОСОБА_4, тому суд критично ставиться до показань як приватного нотаріуса ОСОБА_16., так і до письмових пояснень відповідача ОСОБА_4 та не приймає їх до уваги.

Окрім цього, представник відповідача ОСОБА_2 в своїх поясненнях в суді пояснював, що грошей в присутності приватного нотаріуса ОСОБА_16. позивач та відповідач один одному не передавали.

Жодних письмових розписок про отримання грошей за договором купівлі-продажу позивач та відповідач не складали.

Окрім цього, в судовому засіданні свідок ОСОБА_10 пояснив, що великої суми грошів він у позивачки ніколи не бачив. У неї була тільки пенсія. В судовому свідок ОСОБА_14 пояснила, що позивач ОСОБА_3 сказала, що грошей вона від відповідачки не отримувала.

В судовому засіданні свідок ОСОБА_11 пояснила, що у ОСОБА_7 ніколи не було грошей. ОСОБА_7 у неї займала гроші, а також ОСОБА_17 та ОСОБА_13 їй займала гроші.

Свідок ОСОБА_7 в судовому засіданні пояснювала, що для поїздки до нотаріуса вона займала у сусідки 10000 гривень, розписку з сусідкою про отримання 10000 гривень вони не писали. Грошей у дочки вона не бачила, їй не відомо скільки вона заробляла, яка сума у неї була.

На підставі викладеного, ствердження позивача щодо неотримання грошей за договором купівлі-продажу квартири суд вважає доведеним у судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 662 ЦК України, продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 25799432 від 08.04.2010 року, власником квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, є ОСОБА_4 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Лисичанського міського округу, реєстр № 504, від 22.03.2010 року (а.с. 9, 44).

Згідно з довідкою № 301 від 16.09.2013 року, наданою КП «Лисичанська житлово-експлуатаційна контора № 3», ОСОБА_3, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1. Вона фактично на даний час проживає за вказаною адресою. З оплати за житлово-комунальні послуги станом на 01.08.2013 р. за вказаною адресою боргів не має (а.с. 12).

Згідно з довідкою № 1477 від 28.08.2013 року, наданою ЛКП «Бюро технічної інвентаризації», за архівними даними Лисичанського КП «БТІ» станом на 01.01.2013 р право власності на АДРЕСА_1 було зареєстровано за ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про права власності на житло та свідоцтво про право на спадщину. Але, згідно з договором купівлі-продажу від 22.03.2010 року, ОСОБА_3 квартиру АДРЕСА_1 продала (а.с. 13).

Згідно з довідкою № 986 від 27.09.2013 року, наданою ЛКП «Паспортна служба», АДРЕСА_1 зареєстрована та мешкає ОСОБА_3, 1933 р.н. (а.с. 14).

ОСОБА_3, проживаюча за адресою: АДРЕСА_1, згідно з довідками № б/н від 16.09.2013 року Лисичанського УЕГГ, № 4266 від 27.09.2013 року КП «Лисичанськтепломережа, № б/н від 01.09.2013 року ЛСКП «Лисичанськводоканал», № 889 від 17.09.2013 року ТОВ «Луганське енергетичне об'єднання» боргів з оплати за житлово-комунальні послуги не має (а.с. 12, 16-19).

З викладеного вбачається, що позивач як до укладання договору купівлі-продажу квартири від 22.03.2010 року, так і після його укладання проживала та продовжує проживати у спірній квартирі, що свідчить про те, що сторонами не вчинялося дій спрямованих на настання реальних наслідків щодо укладеного правочину - договору купівлі-продажу квартири.

Відповідач ОСОБА_4 тільки після звернення позивачем до суду з даним позовом, оформила договори про надання комунальних послуг. Так, згідно з копією домової книги на квартиру АДРЕСА_1, ОСОБА_4, 1974р.н., та її дочка ОСОБА_9, зареєстровані за вказаною адресою з 14.01.2014 року (а.с.89). 17.02.2014 року ОСОБА_4 уклала договір про надання населенню послуг з газопостачання за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 92-95). 13.01.2014 року ОСОБА_4 уклала договір про надання послуг з вивозу ТПВ за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 96-97). 16.01.2014 року ОСОБА_4 уклала договір про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 98). 25.02.2014 року ОСОБА_4 уклала договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 99-101). 25.02.2014 року ОСОБА_4 уклала договір про надання послуг з постачання холодної води та водовідведення за адресою: АДРЕСА_1 (а.с. 102-106).

На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позивач як до укладання договору купівлі-продажу квартири від 22.03.2010 року, так і після його укладання проживала та продовжує проживати у спірній квартирі, грошей за договором купівлі-продажу квартири вона не отримала, що свідчить про те, що сторонами не вчинялося дій спрямованих на настання реальних наслідків щодо укладеного правочину - договору купівлі-продажу квартири, передбачених ЦК України.

Обставини справи свідчать про те, що воля позивачки, яка виражена в договорі купівлі-продажу квартири від 22.03.2010 року, укладеного між ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що оспорюється, не відповідає її дійсному наміру: при укладанні договору купівлі-продажу квартири позивачка вважала, що підписує документи для утримання допомоги на дитину, як їй було сказано відповідачем ОСОБА_4, наміру продавати квартиру у неї не було і якби вона знала, що підписує договір купівлі-продажу квартири, то ніколи не погодилася на його оформлення, тобто договір укладено під впливом обману і це є обставиною, що має істотне значення, а тому є підстави, передбачені ст. 230 ЦК України для визнання правочину недійсним, у зв'язку з чим, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Понесення позивачем судових витрат підтверджується квитанцією № 6 від 03.12.2013 року про сплату судового збору в сумі 229 гривень 40 копійок.

Керуючись ст.ст. 10, 11, 60, 88, 208, 209, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 230, 258, 260, 261, 655, 657, 662, 692, п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд, -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання договору купівлі-продажу недійсним, задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, посвідчений 22 березня 2010 року приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу ОСОБА_16., реєстр № 504, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_4.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 судовий збір у сумі 229 (двісті двадцять дев'ять) гривень 40 копійок.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному суді Луганської області через Лисичанський міський суд, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

СУДДЯ Ю.О. КАЛМИКОВА