Справа № 201/3120/14-ц
Провадження № 2/201/1214/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 травня 2014 рокуЖовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого - судді - Федоріщева С.С.,

при секретарі - Нижник І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Територіальна громада в особі Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради про встановлення юридичних фактів та визнання права власності на частку спадщини, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Територіальна громада в особі Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради про встановлення юридичних фактів та визнання права власності на частку спадщини.

В обґрунтування заявлених вимог, позивачка зазначила, що в 1938 році її батьком, ОСОБА_16, був збудований житловий будинок у домоволодінні АДРЕСА_1. Вся велика сім'я ОСОБА_4 (батько, мати, позивачка, сестра, три брати) мешкали в цьому будинку. В 1949 році старший брат позивачки - ОСОБА_5, а в 1954 році і інші брати: ОСОБА_4 та ОСОБА_6, добудували до будинку житлові прибудови. Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів від 25 січня 1985 року за батьком та братами було визнано право власності та прийнято до експлуатації домоволодіння АДРЕСА_1, яке складалося із 8-ми кімнатного житлового будинку, а також надано у постійне користування земельну ділянку площею 445 кв.м. При цьому, враховуючи що на цей час, батько та брат ОСОБА_4 померли, в п. 3 зазначеного рішення райвиконкому було запропоновано спадкоємцям та співвласникам вирішити в судовому порядку питання щодо ідеальної приналежності зазначеного майна. При цьому, на час прийняття рішення райвиконкому, відповідно до усних домовленостей, приміщеннями квартири № 1 користувався та володів брат ОСОБА_5, у квартирі № 2 мешкала позивачка та мати, ОСОБА_7, в квартирі №3 проживав брат ОСОБА_8, а в квартирі № 4 мешкала сестра ОСОБА_8 Частку майна померлого ОСОБА_4, відповідно до діючого на той час закону, успадкували батьки позивачки, як спадкоємці першої черги. В 1977 року помер батько, а в 1979 році померла мати позивачки. Частку їх майна успадкували усі їх діти, бо фактично прийняли спадщину та проживали в цьому будинку, але в нотаріальну контору ніхто не звертався та, відповідно до попередніх домовленостей проживали у тих же квартирах, вважаючи, що приміщення квартири №1 належить ОСОБА_5, квартири №2 - позивачці, квартири №3 - ОСОБА_8, квартирі №4 - ОСОБА_8 Спори з цього приводу не виникали. В 1980 році позивачка уклала шлюб та змінила своє прізвище на «ОСОБА_4». В 1985 році брат позивачки, ОСОБА_5, звернувся в суд з позовом до неї, ОСОБА_4, брата ОСОБА_8 та сестри ОСОБА_8 про визнання права власності в порядку спадкування та виділ частки майна в натурі. Рішенням Жовтневого районного народного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 1985 року за ним було визнано в порядку спадкування право власності на 29/100 частки домоволодіння та виділено в натурі в будинку А-1 приміщення 1-2 площею 11,6 кв.м., 1-3 площею 8,7 кв.м., жилу прибудову А"', сені а", веранду а7, ґанок а10 (тобто усі приміщення квартири №1), а також сарай Б, убиральню Е та 1/4 частку споруд загального користування. Після його смерті цю частку майна успадкував його син, ОСОБА_9, який в свою чергу подарував її, відповідно до договору дарування від 10 грудня 2004 року ОСОБА_3. Брат ОСОБА_6 помер ще в 1998 році, а його частку майна прийняли у спадщину його сини та племінники позивачки: ОСОБА_10 та ОСОБА_2. На той час сестра позивачки хворіла та потребувала допомоги, тому вона стала жити разом зі ОСОБА_4 в квартирі №2, а в квартирі №4 остання оселила свого сина - ОСОБА_11, який і мешкає в цій квартирі по теперішній час. В 2006 році померла сестра позивачки, ОСОБА_8. Вона була самотньою. ОСОБА_10, який був самотнім, також помер та таким чином, згідно вимог закону, ця частка майна належить ОСОБА_2, який між тим до теперішнього часу не здійснює ніяких дій щодо визнання його права на частку спадщини. Після смерті сестри позивачка стала здійснювати дії щодо оформлення документів про право на спадкове майно, але, як з'ясувалося з відповіді КП «ДМБТІ» від 13 лютого 2007 року, право власності у домоволодінні АДРЕСА_1 зареєстровано тільки на 29/100 частки за обдарованим ОСОБА_3, та не зареєстровано на іншу частку майна до теперішнього часу. Тому Перша Дніпропетровська державна нотаріальна контора відмовила позивачці у здійсненні нотаріальних дій. До того ж, як зазначила нотаріальна контора, потребується ще встановити факт родинних відносин. Тому позивачка просить суд визнати за нею право власності на частку спадкового майна, яке належить їй після смерті батьків, а також встановити факти, що визнане рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів від 25 січня 1985 року право власності та прийняте до експлуатації майно у домоволодінні, яке складається згідно до акту КП «ДМБТІ» з прибудови А" з приналежностями, належало померлому у 1972 році ОСОБА_8 (помилково зазначеного у рішенні ОСОБА_4.) та що його частку успадкувала спочатку мати позивачки, ОСОБА_15, а після її смерті позивачка, ОСОБА_4.

Позивачка та її представник у судове засідання не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, при цьому останній надав суду заяву в якій на задоволенні позовних вимог наполягає та просить суд розгляд справи провести без його та позиваки участі.

Відповідач у судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву в якій не заперечує проти задоволення позовних вимог та просить суд розглядати справу без його участі.

Треті особи у судове засідання не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини неявки не повідомили.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 158, ст. 174 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутності сторін по справі, а також без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ст. 197 ч. 2 ЦПК України.

Дослідивши наявні у справі докази, вирішивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок всіх доказів у їх сукупності і оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному з'ясуванню всіх обставин справи, а також враховуючи визнання відповідачем позову та підтримання позивачкою та її представником позовних вимог, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується матеріалами справи, в 1938 році батьком позивачки, ОСОБА_4, був збудований житловий будинок у домоволодінні АДРЕСА_1.

Вся велика сім'я ОСОБА_4 (батько, мати, позивачка, сестра, три брати) мешкали в цьому будинку. В 1949 році старший брат позивачки - ОСОБА_5, а в 1954 році і інші брати: ОСОБА_4 та ОСОБА_6, добудували до будинку житлові прибудови. Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів від 25 січня 1985 року за батьком та братами було визнано право власності та прийнято до експлуатації домоволодіння АДРЕСА_1, яке складалося із 8-ми кімнатного житлового будинку, а також надано у постійне користування земельну ділянку площею 445 кв.м. (а.с. 11).

При цьому, враховуючи що на цей час, батько та брат ОСОБА_4 померли, в п. 3 зазначеного рішення райвиконкому було запропоновано спадкоємцям та співвласникам вирішити в судовому порядку питання щодо ідеальної приналежності зазначеного майна.

На час прийняття рішення райвиконкому, відповідно до усних домовленостей, приміщеннями квартири №1 користувався та володів брат ОСОБА_5, у квартирі №2 мешкала позивачка та мати, ОСОБА_7, в квартирі №3 проживав брат ОСОБА_8, а в квартирі №4 мешкала сестра ОСОБА_8

Частку майна померлого ОСОБА_4, відповідно до діючого на той час закону, успадкували батьки позивачки, як спадкоємці першої черги. В 1977 року помер батько, а в 1979 році померла мати позивачки (а.с. 19).

Відповідно до абз. 2 ст. 524 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Статтею 525 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) передбачено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Згідно до ст. 529 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Відповідно до ст. 530 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), при відсутності спадкоємців першої черги або при неприйнятті ними спадщини, а також в разі, коли всі спадкоємці першої черги не закликаються до спадкування, успадковують у рівних частках: брати

і сестри померлого, а також дід та бабка померлого як з боку батька, так і з боку матері (друга черга).

Згідно ст. 549 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном.

Частку майна батьків успадкували усі їх діти, бо фактично прийняли спадщину та проживали в цьому будинку, але в нотаріальну контору ніхто не звертався та, відповідно до попередніх домовленостей проживали у тих же квартирах, вважаючи, що приміщення квартири №1 належить ОСОБА_5, квартири №2 - позивачці, квартири №3 - ОСОБА_8, квартирі №4 - ОСОБА_8

В 1980 році позивачка уклала шлюб з ОСОБА_13 та змінила своє прізвище на «ОСОБА_4» (а.с. 28). В 1985 році брат позивачки, ОСОБА_5, звернувся в суд з позовом до неї, ОСОБА_4, брата ОСОБА_8 та сестри ОСОБА_8 про визнання права власності в порядку спадкування та виділ частки майна в натурі. Рішенням Жовтневого районного народного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 1985 року за ним було визнано в порядку спадкування право власності на 29/100 частки домоволодіння та виділено в натурі в будинку А-1 приміщення 1-2 площею 11,6 кв.м., 1-3 площею 8,7 кв.м., жилу прибудову А"', сені а", веранду а7, ґанок а10 (тобто усі приміщення квартири №1), а також сарай Б, убиральню Е та 1/4 частку споруд загального користування (а.с. 11).

Після смерті ОСОБА_5, вищевказану частку майна успадкував його син, ОСОБА_9, який в свою чергу подарував її, відповідно до договору дарування від 10 грудня 2004 року ОСОБА_3 (а.с. 31).

Брат ОСОБА_6 помер в 1998 році (а.с. 20), а його частку майна прийняли у спадщину його сини (племінники позивачки): ОСОБА_10 та ОСОБА_2.

На той час сестра позивачки хворіла та потребувала допомоги, тому вона стала жити разом зі ОСОБА_4 в квартирі №2, а в квартирі №4 остання оселила свого сина - ОСОБА_11, який і мешкає в цій квартирі по теперішній час.

В 2006 році померла сестра позивачки, ОСОБА_8 (а.с. 21). Вона була самотньою. ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_10, який був самотнім, таким чином згідно вимог закону його частка майна належить ОСОБА_2.

Як встановлено з відповіді КП «ДМБТІ» від 13 лютого 2007 року, право власності у домоволодінні АДРЕСА_1 зареєстровано тільки на 29/100 частки за обдарованим ОСОБА_3 (а.с. 30), та не зареєстровано на іншу частку майна до теперішнього часу.

06 грудня 2013 року Перша Дніпропетровська державна нотаріальна контора на звернення позивачки щодо видачи свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_8, повідомила останній, що видати свідоцтва про право на спадщину немає можливості, оскільки з поданих нотаріусу документів, а саме: свідоцтв про народження спадкодавця та спадкоємця неможливо встановити акт родинних відносин, тому, що не співпадають прізвища спадкодавця та спадкоємця, а також не надані правовсатновлюючі документи щодо належності спадкодавцю нерухомого майна. Додатково у вказаному листі зазначено, що позивачці потребується встановити факт родинних відносин.

Так, рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів від 25 січня 1985 року визнано право власності та прийняте до експлуатації майно у домоволодінні, яке, згідно до акту КП «ДМБТІ» (а.с. 23-24), складається з прибудови А" з приналежностями, належало померлому у 1972 році ОСОБА_8 (помилково зазначеного у рішенні ОСОБА_4.)

Таким чином його частку успадкувала спочатку мати позивачки, ОСОБА_15, а після її смерті - позивачка ОСОБА_4.

З наявних в матеріалах справи встановлено та ніким не оспорюється, що після смерті сестри ОСОБА_8 позивачка є єдиним спадкоємцем як майна батьків так і брата - ОСОБА_8, частку якого успадкувала при житті мати, бо усі інші спадкоємці першої черги померли.

Усі приміщення квартири №1 належать ОСОБА_3 на підставі договору дарування, квартири №2 - племіннику ОСОБА_2, який фактично прийняв спадщину після смерті батька, але юридично не оформив своє право, отже позивачці належать приміщення квартир №3 та №4.

Належне позивачці спадкове майно згідно технічного паспорта та акту часток від 16.05.1984 р. складається в житловому будинку літ.А-1 з приміщень 3-1 площею 6,8 кв.м., 4-2 площею 7,7 кв.м., 4-3 площею 6,1 кв.м., 4-4 площею 14,5 кв.м., а також веранди а8, крилець а6 та а9, сараїв В, Д, убиральнь З та Ж, 1/2 частки споруд загального користування, які складають 49/100 частки всього домоволодіння.

Позивачка ніколи не відмовлялась від спадщини, вільно, відкрито та безперешкодно володіє та користується спадковим майном.

Згідно абз. 2 ст. 548 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Окрім того позивачка просить суд встановити юридичні факти, які мають значення для розгляду заявлених її вимог. Так, померлого у 1972 році брата ОСОБА_8 уся сім'я позивачки, у тому числі і батьки називали ОСОБА_4. У зв'язку з цим у рішенні райвиконкому про визнання права власності на збудовану ним при житті прибудову зі слів братів було зазначено саме таке ім'я. Однак, згідно архівної довідки про народження від 02 січня 2013 року (а.с. 35) він записаний як «ОСОБА_4». У свідоцтві ж про смерть його прізвище, ім'я та по-батькові зазначено як «ОСОБА_4». Таким чином, у зв'язку з тим, що мати позивачки була неграмотною, а батько малограмотним, у свідоцтвах про народження їх дітей зазначені різні імена та по-батькові.

Правовідносини, що виникли між сторонами законодавчо врегульовані наступним чином.

Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю.

Згідно ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі.

Згідно ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Згідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

У відповідності до ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі не підлягають доказуванню; обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, судовий захист цивільного права та інтересу.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання, способом захисту якого, згідно до ст. 16 ЦК України, є зокрема визнання права.

Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

У відповідності зі ст. 319 ЦК України, власник на свій розсуд володіє, користується й розпоряджається приналежним йому майном. Власник щ право робити відносно свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (стаття 321 ЦК України).

У відповідності до статті 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної до інших осіб (спадкоємців), яке, у відповідності до ст. 1217 ЦК України, здійснюється за заповітом або за законом.

У відповідності до ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1261 ЦК України, «У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, …».

Дійсно, з наданих суду письмових доказів, вбачається та ніким не оспорюється, що при оформленні рішення виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів від 25 січня 1985 року право власності на прийняте до експлуатації майно у домоволодінні АДРЕСА_1, яке складається з прибудови А" з сінями, ґанком, сараєм, вбиральною, належало померлому у 1972 році ОСОБА_4 (помилково зазначеного у рішенні ОСОБА_4).

Вищезазначене в свою чергу унеможливлює успадкування вказаного майна матір'ю позивачки, а, у подальшому, і позивачкою.

Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені і інші факти, від яких належить виникнення майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Верховний Суд України в пункті 2 Постанови №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» зазначає:

«Справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними».

В даному випадку встановлення вищевказаних фактів не суперечить інтересам заінтересованих осіб.

Виходячи з викладеного та враховуючи, що встановлення фактів необхідне позивачці для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину, дана вимога позивачки підлягає задоволенню.

Так, відповідно до абз. 2 ст. 548 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), частку спірного майна після смерті ОСОБА_4, померлого у 1972 році, успадкувала спочатку його матір ОСОБА_15, а після її смерті, у 1979 році, ОСОБА_4 успадкувала і частку майна своєї матері, і частку майна, успадкованого останньою після смерті ОСОБА_8

Оскільки сестра позивачки - ОСОБА_14, до моменту своєї смерті у 2006 році проживала разом з позивачкою, то остання, як єдиний спадкоємець першої черги, прийняла її частку домоволодіння у спадщину.

Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття, тобто з дня смерті спадкодавця. Крім того відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину.

Застосувавши законодавство, що регулює сферу суспільних відносин в частині виниклих спірних правовідносин, з урахуванням наявних доказів по справі та того, що немає порушень прав та законних інтересів будь-яких інших осіб, можна дійти до висновку, що є передбачені законом підстави для визнання за позивачкою 49/100 частини домоволодіння АДРЕСА_1.

Аналізуючи встановлені в судовому засіданні фактичні обставини в контексті наведених вище норм діючого законодавства, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивачки в повному обсязі.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 41, 124 Конституції України, ст.ст. 3, 10, 11, 57, 58, 60, 61, 212-215 ЦПК України, ст.ст. 3, 15, 16, 204, 319, 221, 392, 1216, 1217, 1222, 1261, 1268, 1297 ЦК України, ст.ст. 524, 525, 529, 530, 548, 549 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), -

ВИРІШИВ:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2, треті особи: ОСОБА_3, Територіальна громада в особі Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради про встановлення юридичних фактів та визнання права власності на частку спадщини - задовольнити.

Встановити факти, що визнане рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної ради народних депутатів від 25 січня 1985 року право власності на прийняте до експлуатації майно у домоволодінні АДРЕСА_1, яке складається з прибудови А" з сінями, ґанком, сараєм, вбиральною, належало померлому у 1972 році ОСОБА_4 (помилково зазначеного у рішенні ОСОБА_4) та що його частку успадкувала спочатку мати позивачки - ОСОБА_15, а після її смерті і позивачка - ОСОБА_4.

Визнати за ОСОБА_4 (ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт серії НОМЕР_1, виданий 15 серпня 2001 року Бабушкінським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області) право власності в порядку спадкування за законом на 49/100 частки майна у домоволодінні АДРЕСА_1, яка складається із приміщень 3-1 площею 6,8 кв.м., 4-2 площею 7,7 кв.м., 4-3 площею 6,1 кв.м., 4-4 площею 14,5 кв.м. в житловому будинку літ.А-1, а також веранди а8, крилець а6 та а9, сараїв В, Д, убиральнь З та Ж, 1/2 частки споруд загального користування.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення через Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська.

Суддя:С.С. Федоріщев