АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8326/14 Справа № 183/9815/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Максюта Ж.І.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2014 року Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого: Максюти Ж.І.,

суддів : Кочкової Н.О., Чубукова О.П.,

при секретарі: Кулику О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську

апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 серпня 2014 року

по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, про встановлення постійного сервітуту, визначення обсягу прав щодо користування житловими та нежитловими приміщеннями квартири, -

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2013 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про про встановлення постійного сервітуту, визначення обсягу прав щодо користування житловими та нежитловими приміщеннями квартири.

21 травня 2014 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з уточненим позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про встановлення постійного сервітуту, визначення обсягу прав щодо користування житловими та нежитловими приміщеннями квартири.

В обґрунтування своїх вимог позивач ОСОБА_2 посилалася на те, що вона проживає в квартирі, розташованій за адресою: АДРЕСА_1.

В квартиру вона вселилася в 1993 році на правах члена сімї ОСОБА_5.

Власником квартири був ОСОБА_5, який помер 09 лютого 2007 року.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21 липня 2010 року за відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було визнано право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після ОСОБА_5, померлого 09 лютого 2007 року.

Вищезазначеним рішенням суду був також визнаний факт, який має юридичне значення, а саме, що вона, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з 01 січня 2005 року по 09 лютого 2007 року проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу.

Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 червня 2011 року було відмовлено в задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 до неї, ОСОБА_2 про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, скасування реєстрації та виселення.

Позивач ОСОБА_2 зазначила, іншого житла вона не має, зареєстрована в спірній квартирі, як колишній член сімї ОСОБА_5, має право користування спірним житлом.

В той же час, вона вважає, що судом повинен бути визначений обсяг її прав по користуванню спірною квартирою, судом може бути встановлений постійний сервітут щодо користування нею приміщеннями квартири.

Встановлення постійного сервітуту потрібен їй на випадок продажу квартири відповідачами третім особам, оскільки для них також буде мати юридичну силу постійний сервітут щодо зазначеної квартири.

Позивач зазначила, що можливо визначити їй в користування кімнату № 8 площею 11, 5 кв.м. в спірній квартирі, нежитлові приміщення: кухню, коридор, ванну кімнату, вбиральню, залишити в спільному користуванні її та відповідачів.

В звязку з наведеним, посилаючись на вимоги ч.1 ст. 156 ЖК України, ч.1 ст. 401, , ч.2 ст. 402, ч.3 ст. 402, ч.1 ст. 405 ЦК України позивач ОСОБА_2 просила суд:

-встановити постійний сервітут на її користь щодо житлової квартири розташованої за адресою: АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_3 та ОСОБА_4 для обмеження прав власників квартири по її користуванню та по користуванні нею частиною квартири;

-визначити обєм її прав по користуванню житловою квартирою розташованою за адресою: АДРЕСА_1, та визначити, що вона має право користування кімнатою, зазначеною в технічному паспорті квартири під №8 загальною площею 11,5 кв.м. та нежитловими приміщеннями: коридором кухнею, ванною кімнатою та вбиральнею.

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 серпня 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, про встановлення постійного сервітуту, визначення обсягу прав щодо користування житловими та нежитловими приміщеннями квартири - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду та просить ухвалити нове рішення про задоволення позову в повному обсязі (а.с. 52-55).

Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та було встановлено судом 1 інстанції, позивач ОСОБА_2 з 19 серпня 1997 року зареєстрована та проживає в квартирі, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується відміткою в паспорті громадянина України.

У відповідності до ч.1 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, яке набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

21 липня 2010 року Новомосковським міськрайонним судом Дніпропетровської області було винесене рішення у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_3 до Новомосковської міської ради, треті особи Комунальне підприємство Новомосковське бюро технічної інвентаризації, Новомосковська міська державна нотаріальна контора, ОСОБА_2, Житлово-будівельний кооператив «Славутич» про визнання права власності на квартиру в порядку спадкування, за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_3, третя особа - Житлово-будівельний кооператив «Славутич» про встановлення факту проживання однією сімєю, визнання права власності на частку у спільній сумісній власності.

Рішенням суду від 21 липня 2010 року встановлено, що власником квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 був ОСОБА_5, який помер 09 лютого 2007 року.

Згідно до вищезазначеного рішення суду за відповідачами ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було визнано право власності на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після ОСОБА_5, померлого 09 лютого 2007 року, крім того, рішенням суду був також визнаний факт, який має юридичне значення, а саме, що ОСОБА_2 та ОСОБА_5 з 01 січня 2005 року по 09 лютого 2007 року проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу.

Також, 20 червня 2011 року Апеляційним судом Дніпропетровської області було скасоване рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 04 лютого 2011 року у справі за позовом ОСОБА_4, ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання особи такою., що втратила право користування житловим приміщенням, скасування реєстрації та виселення, в задоволенні позову ОСОБА_3, ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання такою, що втратила право користування житловим приміщенням, скасування реєстрації та виселення відмовлено.

Таким чином, не підлягає доказуванню обставини, встановлені судовими рішеннями у цивільних справах, зазначених вище, а саме, що відповідачі ОСОБА_3 та ОСОБА_4 є власниками квартири, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, в порядку спадкування за законом після ОСОБА_5, померлого 09 лютого 2007 року, а також те, що ОСОБА_6 вселилася в спірне житло як член сімї колишнього власника квартири ОСОБА_5, померлого 09 лютого 2007 року.

Місцевим судом встановлено, що підтверджується технічним паспортом, що спірна квартира має житлову площу 39,6 кв.м., складається з жилої кімнати № 4 площею 19,8 кв.м.; жилої кімнати № 5 площею 8,30 кв.м.; жилої кімнати № 8 площею 11,5 кв.м., балкону (лоджії), кухні, коридору, ванної кімнати, вбиральні, вбудованої шафи.

У відповідності до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.

Позивач ОСОБА_2 в позові, на обґрунтування вимог, посилалася на ч. 1 ст. 156 ЖК України, відповідно до якої, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

У відповідності до ст. 395 ЦК України, речовими правами на чуже майно є: 2) право користування (сервітут).

Згідно до вимог ч.1 ст. 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

На підставі ч.1 ст. 402 ЦК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Згідно до ч.3 ст. 402 ЦК України, у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту.

У відповідності до ст. 403 ЦК України, 1. Сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. 3.Особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. 4. Сервітут не підлягає відчуженню. 5. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. 6. Сервітут зберігає чинність у разі переходу до інших осіб права власності на майно, щодо якого він встановлений.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий суд дійшов до правильного висновку, оскільки, відповідно до вищенаведених судом норм Цивільного кодексу України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном і не обмежує, тобто не позбавляє власника майна, щодо якого встановлений сервітут, права володіння, користування та розпоряджання цим майном, а підстав для встановлення сервітуту щодо спірної квартири немає, оскільки право користування (сервітут) осіб, які не є власниками житлових приміщень щодо користування житловими приміщеннями встановлено законом нормами Житлового Кодексу України.

Вказані висновки зроблені судом без порушення норм матеріального та процесуального права, оскільки ОСОБА_3 та ОСОБА_4, як власники нерухомого майна, мають право володіти, користуватися та розпоряджатися спірним майном шо відповідає ч. 5 ст. 403 ЦК України, згідно якої, Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст.383 ЦК України та ст. 150 ЖК України і передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися житлом на власний розсуд.

Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з передбачених законом підстав.

Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням положень ст.405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в порядку, визначеному відповідно до угоди з власником.

Таким чином, виникнення права членів сімї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сімї на користування цим будинком, тобто права членів сімї власника будинку (квартири) на обєкт власності є похідними від прав самого власника.

Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих обєктів, закон не передбачає при цьому перехід прав і обовязків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування (житлового сервітуту) членів сімї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) на відміну від договору найму (оренди) житла.

Частиною 4 ст. 156 ЖК України передбачено збереження права на користування житлом лише для членів сімї, які припинили сімейні відносини з власником будинку (квартири), при умові збереження права власності на будинок, тобто при незмінності власника майна.

Доводи апеляційної скарги про наявність правових підстав для встановлення сервітуту протирічать матеріалам справи, оскільки спірна квартира належить на праві власності відповідачам, а позивач не є членом їх сімї, а від так, всупереч вищезазначеним вимогам закону, розширює право позивачки, на користування цією квартирою, забезпечивши їй таке право і в разі зміни власника квартири та суперечить ст.405 ЦК України, а тому не можуть бути взяті до уваги.

Відповідно до ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких обставин суд 1 інстанції правильно відмовив у задоволенні позову, а доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, оскільки, в основному, зводяться лише до цитування норм діючого законодавства та переоцінки доказів по справі, хоча згідно із ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду 1 інстанції.

Судом 1 інстанції у досить повному обсязі зясовані права та обов'язки сторін, доводи сторін перевірені і їм дана належна оцінка, неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування чи зміни рішення не встановлено, справа розглянута у рамках позовних вимог та на підставі наданих доказів, підстав для виходу за межі апеляційної скарги не вбачається, тому апеляційний суд приходить до висновку, що рішення суду є законним і обґрунтованим, і його слід залишити без змін.

Керуючись ст.. 307, 308 ЦПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 серпня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: _____________Ж.І. Максюта

Судді: _____________ Н.О. Кочкова

_____________О.П. Чубуков