Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" липня 2014 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого - судді САВЛУК Т.В.

при секретарі Гноілек М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м. Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, звертаючись з позовом до суду, просив стягнути з ОСОБА_2 на свою користь матеріальну та моральну шкоду у розмірі 17146,68 грн., яка включає: розмір франшизи - 1000,00 грн., витрати понесені позивачем за наслідками пошкодження майна - 4396,68 грн., та моральну шкоду в розмірі 11 750,00 грн., що є предметом позову.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити, пояснив, що 20 вересня 2013 року мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Хонда», державний реєстрацій номер НОМЕР_1, яким керував відповідач, та автомобілем «Ауді», державний реєстраційний номер НОМЕР_3, яким керував позивач, в результаті цієї пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження. Відповідача ОСОБА_2 визнано винним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, що підтверджується постановою Дніпровського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2013 року. Оскільки, на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди, цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована у Приватному акціонерному товаристві «Українська пожежно-страхова компанія», тому позивачу виплачено страхове відшкодування в розмірі 2987,40 грн., за вирахуванням безумовної франшизи в розмірі 1000,00 грн. З урахуванням положень ст.22 Цивільного кодексу України, позивач просить відшкодувати за рахунок відповідача, як особи винної у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, заподіянні збитки до складу яких позивачем включено: розмір франшизи - 1000,00 грн.; додаткові витрати на пальне для здійснення виїзду до експертів, страхової компанії, спеціалісті в СТО - 107 грн. 90 коп., послуги експерта ФОП «ОСОБА_4.» щодо оцінки вартості пошкодженого автомобіля - 252 грн.50 коп., втрата заробітної плати позивачем в розмірі 2292,68 грн. (а.с.12) , витрати на отримання правової допомоги в розмірі 1500,00 грн., які сплачено на підставі Договору б/н про надання правової допомоги від 20 березня 2014 року, який укладено між ОСОБА_1 та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_5, судовий збір 243 грн. 60 коп., мотивуючи тим, що всі ці витрати, пов'язанні з пошкодженням транспортного засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, тому підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача. Крім того, позивач вважає, що неправомірними діями відповідача позивачу завдано моральну шкоду, обґрунтовує свої вимоги в цій частині тим, що внаслідок пошкодження транспортного засобу не має можливості в повній мірі розпоряджатись автомобілем, використовувати його в повсякденному житті та виконанні службових обов'язків, вимушений вишукувати фінансові можливості для проведення відновлюваного ремонту автомобіля, що призвело до постійних хвилювань, значної психоемоційної напруги, тому просить стягнути з відповідача на свою користь в рахунок відшкодування моральної шкоди 11 750,00 грн.

Представник відповідач ОСОБА_6 в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в позові відмовити, пояснив, що дійсно 20 вересня 2013 року мала місце дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Хонда», державний реєстрацій номер НОМЕР_1, яким керував відповідач. На підставі постанови Дніпровського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2013 року відповідача притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, ці обставини не заперечуються відповідачем. Враховуючи, що на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди у відповідача був чинним Поліс обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, який укладено з Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія», власник транспортного засобу «Ауді», державний реєстраційний номер НОМЕР_3, ОСОБА_3 отримав страхове відшкодування в розмірі 2987,40 грн., що підтверджується страховим актом. На думку представника відповідача, оскільки позивач не є власником транспортного засобу, тому відсутні правові підстави пред'являти вимоги до відповідача, як особи винної у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, про відшкодування майнової та моральної шкоди, яка завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав.

Судом встановлено, що на підставі постанови Дніпровського районного суду міста Києва від 24 жовтня 2013 року ОСОБА_2 визнано винним у вчинені адміністративного правопорушення передбаченого ст.124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 340,00 грн. в дохід держави. (а.с.7)

Як встановлено у мотивувальній частині постанови суду: «ОСОБА_2, 20 вересня 2013 року о 20 год.05 хв., керуючи автомобілем «Хонда», д.н.з НОМЕР_2 по проспекту Броварському в місті Києві, не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Ауді» д.н.з НОМЕР_3, в результаті якого транспортні засоби отримали механічні пошкодження».

Відповідно до частини третьої ст.61 Цивільного процесуального кодексу України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За вимог цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до пунктів 3, 4 частини першої статті 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом.

Підстави виникнення цивільних прав та обов'язків визначені в статті 11 Цивільного кодексу України, зокрема з договорів та інших правочинів.

Статтею 14 цього Кодексу визначено, що цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов'язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.

Як передбачено п.22.1 ст.22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до страхових сум відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого.

Страхові виплати за договорами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені в договорі страхування. (п.9.1, 9.2, 9.4 ст.9 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»

Відповідно до ст.979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Як убачається з матеріалів справи, на підставі Полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за №АС/1785818 цивільно-правова відповідальність ОСОБА_2 застрахована Приватним акціонерним товариством «Українська пожежно-страхова компанія», строк дії полісу - з 18 вересня 2013 року до 17 вересня 2014 року, забезпечений транспортний засіб - «Honda Civic», державний реєстраційний номер НОМЕР_2, ліміт відповідальності страховика за шкоду заподіяну майну (на одного потерпілого) складає 50000,00 грн., розмір франшизи - 1000,00 грн. (а.с.23)

Відповідно ч.1 до ст. 988 Цивільного кодексу України, страховик зобов'язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату, у строк встановлений договором.

Згідно до ст.25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування або законодавством на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акту (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

Відповідно до п.1.7 ст.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначено, що забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована.

У зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. (ст.29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»)

Як з'ясовано судом, на підставі Страхового акту №ОЦ/027/000/13/0046 від 23 грудня 2013 року Приватне акціонерне товариство «Українська пожежно-страхова компанія» виплатила ОСОБА_3, власнику автомобіля «Ауді», державний реєстраційний номер НОМЕР_3, 1987 року випуску, страхове відшкодування у розмірі 2987,40 грн., за вирахуванням безумовної франшизи в розмірі 1000,00 грн.

Згідно ч. 8 ст. 9 Закону України «Про страхування», франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Відповідно до п. 12.1 статті 12 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Також п. 37.5. ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що страхувальником або особою, відповідальність якої застрахована, потерпілому має бути компенсована сума франшизи у повному розмірі одночасно з виплатою страховиком страхового відшкодування.

Виходячи з предмету позову та наведених позивачем правових підстав щодо звернення з цим позовом до суду, судом встановлено, що власником автомобіля «Ауді», державний реєстраційний номер НОМЕР_3, 1987 року випуску, є ОСОБА_3, який у встановленому порядку отримав страхове відшкодування за рахунок Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія», що підтверджується Страховим актом №ОЦ/027/000/13/0046 від 23 грудня 2013 року, у зв'язку з виплатою страхового відшкодування власник транспортного засобу, в даному випадку ОСОБА_3 набув прав потерпілої особи, тому має право вимагати від особи винної у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди відшкодування в розмірі безумовної франшизи, яка передбачена страховим полісом в розмірі 1000,00 грн.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем ОСОБА_1 безпідставно пред'явлено вимоги до ОСОБА_2, як особи винної у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, про відшкодування суми франшизи в розмірі 1000,00 грн., оскільки право на отримання компенсації суми франшизи у повному розмірі виникає у потерпілої особи, в даному випадку власника транспортного засобу, як це передбачено п. 37.5. ст. 37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

За вимог цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно частини другої - п'ятої ст.1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов'язана відшкодувати її на загальних підставах.

Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до положень статті 1192 Цивільного кодексу України, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі.

Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Відповідно до положень ст.1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Як роз'яснено у п. 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року за № 4 « Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», при визначенні розміру та способу відшкодування шкоди, завданої майну потерпілого, судам слід враховувати положення статті 1192 ЦК. Наприклад, з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ такого ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди.

Звертаючись з позовом до суду, позивачем ОСОБА_1 пред'явлено вимоги до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної шкоди, яка включає: додаткові витрати на пальне для здійснення виїзду до експертів, страхової компанії, спеціалісті в СТО - 107 грн.90 коп., що підтверджується фіскальним чеком від 28.09.2013 року (а.с.11); послуги експерта ФОП «ОСОБА_4.» щодо оцінки вартості пошкодженого автомобіля - 252 грн.50 коп. (а.с8), втрата заробітної плати позивачем в розмірі 2292,68 грн. (а.с.12) , витрати на отримання правової допомоги в розмірі 1500,00 грн., які сплачено на підставі Договору б/н про надання правової допомоги від 20 березня 2014 року, який укладено між ОСОБА_1 та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_5, що підтверджується квитанцією №11838415 від 15 квітня 2014 року (а.с.13-14, 15,16, 17), судовий збір 243 грн. 60 коп., з посиланням на положення ст.22 Цивільного кодексу України.

Виходячи із загального обсягу заявлених позовних вимог, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог позивача ОСОБА_1 про відшкодування за рахунок відповідача ОСОБА_2 витрат понесених на оплату послуг спеціаліста за проведення автотоварознавчого дослідження в розмірі 252,50 грн., оскільки відсутні докази, які мали б підтвердити проведення оплати за послуги спеціаліста безпосередньо позивачем ОСОБА_1, як вбачається з долученої справи квитанції до прибуткового касового ордеру №33 від 25.09.2013 року ФОП «ОСОБА_4.» прийнято від ОСОБА_3 252 грн. 590 коп. (а.с.8)

У відповідності до положень ст. 25 Закону України «Про загальнообов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв'язку з тимчасовою втратою працездатності потерпілим відшкодовуються не отримані доходи за підтверджений відповідним закладом охорони здоров'я час втрати працездатності. Доходи потерпілого оцінюються в таких розмірах: для особи, яка забезпечує себе роботою самостійно, - не отримані доходи, які обчислюються як різниця між доходом за попередній (до дорожньо-транспортної пригоди) календарний рік та доходом, отриманим у тому календарному році, коли особа була тимчасово непрацездатною.

Разом із тим, відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Таким чином, у деліктних правовідносинах при вирішенні питання про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я, розмір та види відповідного відшкодування на користь потерпілого визначається з урахуванням положень ст. 1195 ЦК України.

Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про відшкодування за рахунок відповідача коштів в суму 2292,68 грн., яка розраховані позивачем як втрата заробітку за час перебування в одноденних відпустках в період вересень 2013 року - січень 2014 року, у зв'язку з необхідністю оформленням документів, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування, є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до положень ст.22 ЦК України ці витрати не є збитками, інших підстав для відшкодування понесених витрат позивачем не наведено.

Також, в силу положень ст.22 ЦК України не є збитками витрати на пальне, які визначено позивачем в розмір 107 грн.90 коп., що підтверджується фіскальним чеком від 28.09.2013 року, тому вимоги в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Виходячи із системного тлумачення положень ст.ст. 56, 79, 84 Цивільного процесуального кодексу України витрати понесені позивачем до подання позову до суду не є витратами на правову допомогу.

В силу ст.ст. 56 та 84 Цивільного процесуального кодексу України ці витрати мають бути пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, які допускаються до участі в розгляді справи ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь в розгляді справи.

Відповідно до ст. 12 Закону України "Про адвокатуру" оплата праці адвоката здійснюється на підставі угоди між громадянином чи юридичною особою і адвокатським об'єднанням чи адвокатом.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Таким чином, суд не вбачає підстав для задоволення вимог позивача про відшкодування за рахунок відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 1500,00 грн., за відсутності доказів, які мали підтвердити, що понесені позивачем витрати, пов'язанні безпосередньо з розглядом даної справи в суді, та докази, що мають підтвердити правовий статус ФОП ОСОБА_5, як адвоката, відповідно до положень Закону України "Про адвокатуру", тому сам факт укладення договору про надання правової допомоги від 20 березня 2014 року, не може слугувати беззаперечним доказом, що правова допомога надавалась адвокатом або іншим фахівцем у галузі справа.

Відповідно до вимог частини другої, четвертої та п'ятої ст.23 Цивільного кодексу України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав, в тому числі, моральна шкода полягає у душевному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Моральна шкода відшкодовується не залежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Об'єктом зобов'язання є відшкодування, яке заподіював зобов'язаний надати потерпілому. Зміст зобов'язання становлять право потерпілого і обов'язок заподіювача. Цим обов'язком є вчинення дій, за допомогою яких фізичне та психічне (душевне) благополуччя було б поновлено, право потерпілого - отримати таке відшкодування.

Обов'язок заподіювача шкоди по її відшкодуванню виникає за певних юридичних фактів, до них належать: наявність моральної шкоди; неправомірні дії (бездіяльність) заподіювача; причинний зв'язок між неправомірними діями (бездіяльністю) заподіювача і шкодою, що спричинена; вина заподіювача.

Згідно з п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Відповідно до пункту першого частини другої статті 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки.

Відшкодування моральної(немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зав'язку між порушенням та моральною шкодою.

Потерпілому відшкодовується також моральна шкода, передбачена пунктами 1,2 частини другої статті 23 Цивільного кодексу України. Така шкода відшкодовується у встановленому судом розмірі відповідно до вимог статті 23 Цивільного кодексу України. При цьому страховик відшкодовує не більше ніж 5 відсотків ліміту, визначеного у пункті 9.3 статі 9 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Різницю між сумою відшкодування визначеною судом, та сумою, яка має бути відшкодована страховиком, сплачує особа, яку визнано виною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. Якщо судом встановлено відшкодувати потерпілому моральну шкоду, передбачену пунктами 3,4 частини другої ст. 23 Цивільного кодексу України, то таке відшкодування у розмірі, визначеному судом, здійснює особа, яку визнано виною у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди.

З урахуванням обставин, які наведені позивачем в частині заявлених позовних вимог щодо відшкодування за рахунок відповідача моральної шкоди в розмірі 11750,00 грн., суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову в цій частині, оскільки обґрунтовуючи підстави для відшкодування моральної шкоди з відповідача, як особи винної у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди, позивач посилається на те, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди порушені його особисті права, що пов'язане з розладом нормального життя, нервової напруги та переживань щодо втрачених якостей автомобіля, неможливості використовувати автомобіль у повсякденному житті та використовувати у виробничих цілях, що безпосередньо вплинуло на стосунки позивача з керівництвом банку, де працює позивач, та не дало можливості отримати підвищення у посаді, однак всупереч вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, позивачем на підтвердження заявлених вимог в цій частині не надано належних та допустимих доказів, які мають підтвердити заподіяння позивачу моральної шкоди, також відсутні відомості, що позивачем відмовлено у виплаті моральної шкоди страховиком у порядку, передбаченому Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є необґрунтованими та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

В порядку ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання розподілі судових витрат, оскільки ухвалюючи рішення відмовляє у задоволенні позову в повному обсязі.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 3, 11, 14, 22, 23, 979, 988, 1116, 1187, 1192 Цивільного кодексу України, ст.25 Закону України «Про страхування», ст.ст.1, 9, 22, 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року за № 4 « Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», ст.ст. 1, 4, 10, 11, 56, 58, 79, 84, 60, 61, 88, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України, суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду міста Києва, яка подається через Дніпровський районний суд міста Києва, протягом десяти днів з дня його проголошення.

С у д д я