У Х В А Л А

Іменем України

05 грудня 2014 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Закарпатської області у складі:

головуючого - судді Леска В.В.

суддів - Кондора Р.Ю., Чужі Ю.Г.

при секретарі - Марчишаку Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», ОСОБА_2, Мукачівського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_3, про визнання недійсним договору іпотеки, зобов'язання вчинити певні дії та стягнення судових витрат за апеляційною скаргою публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» на рішення Мукачівського міськрайонного суду від 8 травня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У травні 2012 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" (далі ПАТ КБ "ПриватБанк"), ОСОБА_2, третя особа приватний нотаріус: Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_3, про визнання договору іпотеки недійсним.

Позивач зазначав, що його батькам, ОСОБА_2 та ОСОБА_4, на праві спільної сумісної власності належав будинок АДРЕСА_1, який був оформлений на ім'я матері - ОСОБА_2. ІНФОРМАЦІЯ_2 його батько помер. Після смерті батька відкрилася спадщина, яку ОСОБА_1 прийняв.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 22 березня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 23 жовтня 2012 року, визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/4 частини будинку АДРЕСА_1, в порядку спадкування за померлим батьком.

У серпні 2009 року ОСОБА_1 стало відомо, що його мати без його згоди, 15 травня 2008 року для забезпечення виконання умов кредитного договору уклала із закритим акціонерним товариством "Комерційний банк "ПриватБанк", правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк", договір іпотеки нерухомого майна за реєстровим № 469, відповідно до умов якого ОСОБА_2 передала в іпотеку ПАТ КБ "ПриватБанк" будинок АДРЕСА_1.

Позивач вказував, що договір іпотеки укладено сторонами з порушенням чинного законодавства, оскільки не була отримана його згода як співвласника будинку на передачу майна в іпотеку.

Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив визнати вказаний договір іпотеки недійсним і зобов'язати приватного нотаріуса Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_3 зняти заборону щодо відчуження будинку АДРЕСА_1, а також виключити з Державного реєстру іпотек запис за реєстровим № 469, з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна реєстрацію заборони відчуження за реєстровим № 470-86.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 грудня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 19 березня 2012 року, у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 квітня 2013 року відмовлено ОСОБА_1 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 грудня 2013 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 19 березня 2013 року в даній справі.

Постановою Верховного Суду України від 30 жовтня 2013 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 квітня 2013 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18 грудня 2013 року рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 25 грудня 2012 року та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 19 березня 2013 року скасовано, справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк", ОСОБА_2, третя особа: приватний нотаріус Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_3, про визнання договору іпотеки недійсним передано на новий розгляд до Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області.

Рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 8 травня 2014 року позов задоволено. Визнано недійсним договір іпотеки від 15 травня 2008 року, укладений між ОСОБА_2 та закритим акціонерним товариством «ПриватБанк», правонаступником якого є публічне акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрований в реєстрі за № 469.

Зобов'язано Мукачівське міськрайонне управління юстиції Закарпатської області вилучити з Державного реєстру іпотек запис про державну реєстрацію договору іпотеки від 15.05.2008 року за реєстраційним № 469, вилучити з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запис про державну реєстрацію заборони відчуження за реєстраційним № 470-86, яку накладено згідно договору іпотеки від 15 травня 2008 року за реєстраційним №469.

Стягнуто з публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» та ОСОБА_2 17200 грн. судових витрат.

Додатковим рішенням Мукачівського міськрайонного суду від 17 жовтня 2014 року доповнено рішення суду, стягнуто з публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПрватБанк» та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 17200 грн. витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги.

У апеляційній скарзі банк порушує питання про скасування рішення Мукачівського міськрайонного суду від 8 травня 2014 року, мотивуючи свою вимогу порушенням судом норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права, просив скасувати оскаржуване ним рішення та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову.

Межі доводів апеляційної скарги - станом на 14 травня 2008 року, коли було укладено договір іпотеки між банком та ОСОБА_2, у позивача були відсутні будь-які права на спірне майно тому, що згідно закону вони виникають не з часу відкриття спадщини, а лише з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно. Позивач не надав суду жодного допустимого доказу на підтвердження факту надання йому правової допомоги, пов'язаної з розглядом справи.

Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» Дурдинець Р.Ю. підтримала апеляційну скаргу.

ОСОБА_6, представник позивача ОСОБА_1, вважав апеляційну скаргу безпідставною, просив таку відхилити і залишити без змін рішення суду першої інстанції, яке ухвалено з дотриманням вимог закону.

Заслухавши доповідача, пояснення з'явившихся осіб, дослідивши матеріали справи й обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Матеріалами справи встановлено, що 15 травня 2008 року між закритим акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» (далі - ПАТ КБ «ПриватБанк») та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно, а саме: житловий будинок АДРЕСА_1.

Згідно з посвідченням серії НОМЕР_1, ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, є інвалідом І групи загального захворювання. З ксерокопії паспорта громадянина України ОСОБА_1 вбачається, що такий був зареєстрований за адресою АДРЕСА_1, з 10 січня 1979 року.

Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР спадкоємцями за законом першої черги є, в рівних частках, діти та дружина померлого. Статтею 548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР спадщина вважається прийнятою, якщо спадкоємець фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном.

Також судом встановлено, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 31 травня 2013 року позов ОСОБА_1 задоволено та визнано за позивачем право власності на 1/4 будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за померлим ОСОБА_4. Рішення набуло законної сили 20 листопада 2013 року. Зазначеним рішенням суду встановлено, що ОСОБА_1 прийняв спадщину після смерті батька ОСОБА_4, оскільки з дня відкриття спадщини фактично вступив в управління та володіння спадковим майном, що підтверджується його проживанням в будинку АДРЕСА_1 та користуванням майном померлого ОСОБА_4.

Частиною 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Тому є правомірним висновок суду, що право власності позивача на 1/4 частини будинку АДРЕСА_1 в порядку спадкування за померлим ОСОБА_4 та факт прийняття спадщини з моменту її відкриття, встановлені судовим рішенням і не потребують додаткового доказування.

За змістом ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

За змістом ст.ст. 572, 575 ЦК України іпотека є видом забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпечувального іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки.

Відповідно до ст. 578 ЦК України та ст. 6 Закону України «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості.

Як передбачено ч. 3 ст. 5 Закону України «Про іпотеку», частина об'єкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі й реєстрації права власності на неї як окремий об'єкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом.

Згідно з ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Відповідно до ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Враховуючи вищенаведене, а також те, що будинок АДРЕСА_1 є спільною власністю ОСОБА_1 та ОСОБА_2, відповідає вимогам закону та матеріалам справи висновок суду, що спірний будинок не міг передаватися в іпотеку без згоди іншого співвласника, тобто позивача у справі.

До такого висновку прийшов Верховний Суд України в своїй постанові від 30 жовтня 2013 року № 96цс13, яка прийнята з підстав передбачених п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, а тому висновки викладені в ній є обов'язковими для всіх судів України (ч. 2 ст. 214, ч. 1 ст. 360-7 ЦПК).

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі визнання іпотечного договору недійсним. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав є обов'язковою, інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав; держателем Державного реєстру прав є центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації прав; орган державної реєстрації прав проводить державну реєстрацію прав та їх обтяжень або відмовляє у їх реєстрації, забезпечує ведення Державного реєстру прав; безпосередньо вчиняє реєстраційні дії та здійснює відповідні повноваження державний реєстратор; підставою для державної реєстрації прав та їх обтяжень, внесення змін до реєстраційних записів є, зокрема, рішення суду; (ч. 1 ст. 3, ч. 2 ст. 6, ст. 11, ст. 19). Таким чином, вчинення відповідних дій, передбачених Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», належить до компетенції реєстратора.

Підстав для застосування строків позовної давності за заявою представника відповідача щодо позовних вимог немає, про що суд зазначив в рішенні, оскільки перебіг позовної давності обчислюється відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Представником позивача зазначено, що про наявність порушень законодавства та прав ОСОБА_1 при укладенні оскаржуваного договору іпотеки останній дізнався в серпні 2009 року під час розгляду справи № 2-2722/09 за позовом ЗАТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_2 про звернення стягнення. Тому є правомірним висновок суду, що підстав для застосування застосування строку давності до зазначених позовних вимог немає.

Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до вірного висновку про задоволення позову ОСОБА_1 про визнання недійсним договору іпотеки від 15 травня 2008 року, укладеного між ОСОБА_2 та ЗАТ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк», посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу ОСОБА_3 та зареєстрованого в реєстрі за № 469, оскільки спірний будинок не міг передаватися в іпотеку без згоди іншого співвласника, тобто позивача у справі.

Вимоги про зобов'язання Мукачівського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області вилучити з Державного реєстру іпотек запис про державну реєстрацію договору іпотеки від 15 травня 2008 року за реєстраційним № 469 та вилучення з Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна запису про державну реєстрацію заборони відчуження за реєстраційним № 470-86, яку накладено згідно договору іпотеки від 15 травня 2008 року за реєстраційним № 469 є похідними від вимоги про визнання договору іпотеки недійсним і тому підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги відповідача зазначених висновків суду не спростовують та не дають підстав для висновку, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального чи процесуального права

Згідно з ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Статтею 12 ЦПК України встановлено, що особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатом або іншим фахівцем у галузі права в порядку, встановленому законом. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України витрати на правову допомогу належать до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи.

Відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Згідно ст. 1 Закону України «Про граничний розмір витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною..... не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Судом встановлено, що 22 березня 2012 року між ОСОБА_1 та адвокатом ОСОБА_6 було укладено договір про надання юридичних послуг, перерахованих у п. 2.2 Договору та на умовах, визначених цим Договором, щодо всіх питань, які стосуються визнання недійсним договору іпотеки від 15 травня 2008 року, який укладений між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «ПриватБанк».

З актів № 1 та № 2 здачі-приймання наданих послуг від 11 грудня 2012 року та від 24 квітня 2014 року за договором РЄ № 1 про надання юридичних послуг від 23 березня 2012 року вбачається, що загальна вартість таких становить 17200 грн. і оплачена у повному обсязі, що підтверджується розрахунковими квитанціями № 023412 від 11.12.2012 року та № 335716 від 24.04.2014 року (Т-1 а.с. 217-218, Т-2 а.с. 224-225).

За таких обставин можна погодитись з висновоком суду про стягнення з публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 17200 грн. витрат на правову допомогу, оскільки надання такої допомоги позивачеві підтверджується зазначеними вище актами.

З огляду на викладене та на підставі ст. 308 ЦПК України апеляційну скаргу ПАТ КБ «ПриватБанк» слід відхилити як необгрунтовану і залишити без змін рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» відхилити.

Рішення Мукачівського міськрайонного суду від 8 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, однак може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий: Судді: