Провадження № 4с/522/244/14
У Х В А Л А

Іменем України

„30 грудня 2014 року

Приморський районний суд м. Одеси в складі:

головуючого судді Погрібного С.О.

за секретаря судового засідання Мітяєвої А.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті ОСОБА_1 цивільну справу за скаргою ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, на дії державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_1, за участі заінтересованих осіб органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради, прокуратури Приморського району м. Одеси Одеської області,

в с т а н о в и в :

Заявник ОСОБА_2 18 грудня 2014 року звернулася в інтересах своїх неповнолітніх дітей до Приморського районного суду м. Одеси зі скаргою на дії державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_1, просила поновити їй строк звернення до суду із скаргою, призупинити виконавче провадження № 245508064 щодо виселення мешканців квартири АДРЕСА_1 відповідно до постанови Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції від 18.11.2014 року до моменту прийняття рішення по цій скарзі, визнати постанову Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції про відкриття виконавчого провадження № 45508064 від 18.11.2014 року незаконною.

Судом в якості належного субєкта оскарження до участі у справі залучено державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_1

Субєкт оскарження про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином, про поважні причини неявки в судове засідання суд не повідомив.

Справу розглянуто судом у строки, встановлені в статті 386 ЦПК України.

Суд вислухав пояснення заявниці, дослідив матеріали справи, за наслідками цього дійшов висновку про необхідність відмови у задоволенні скарги, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 18 листопада 2014 року державним виконавцем Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_1 ухвалено постанову про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом № 2-2981/11, виданим Приморським районним судом м. Одеси 11 листопада 2014 року, про усунення перешкод ОСОБА_11 в користуванні та розпорядженні належним їй майном, а саме: 375/1000 частинами квартири, що розташована за адресою: АДРЕСА_2, та виселення ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, яка діє в інтересах неповнолітніх ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 з 375/1000 частин квартири АДРЕСА_3 без надання іншого житла.

Заявник зазначає, що вказана постанова є незаконною, оскільки винесена державним виконавцем за заявою ОСОБА_15 на підставі довіреності, що не є посвідченою нотаріально, а також, внаслідок того, що державний виконавець попередньо не звертався до органів опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради.

Згідно п.1 ч.1 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець відкриває виконавче провадження на підставі виконавчого документа за заявою стягувача або його представника про примусове виконання рішення.

За правилом ч.5 ст.9 Закону України «Про виконавче провадження» повноваження представника повинні бути підтверджені довіреністю, виданою і оформленою відповідно до вимог закону.

У відповідності до ч.2 ст.42 ЦПК України довіреність фізичної особи повинна бути посвідчена нотаріально або посадовою особою організації, в якій довіритель працює, навчається, перебуває на службі, стаціонарному лікуванні чи за рішенням суду, або за місцем його проживання.

Таким чином, довіреність фізичної особи може бути посвідченою за місцем її проживання, що спростовує твердження заявниці щодо недодержання стягувачем вимог до форми довіреності.

Суд також критично оцінює посилання заявника щодо того, що документи виконавчого провадження є сфальсифікованими внаслідок того, що підпис на заяві ОСОБА_11 від 14.11.2014 року не розшифрований та не належить підписанту, оскільки жодних доказів щодо вказаної обставини ОСОБА_14 не надано; правом на заявлення клопотання про проведення відповідної судової почеркознавчої експертизи скаржниця не скористалась.

Щодо твердження про обовязок державного виконавця звернутись до органів опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради для отримання дозволу на вчинення правочину, судом враховано наступне.

Відповідно до п. 4.5.9 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 року за № 512/5, у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону.

Таким чином, обовязок державного виконавця звернутись до органів опіки та піклування виникає лише в тому разі, коли під час здійснення виконавчого провадження реалізується нерухоме майно, право власності на яке або право користування яким мають діти.

Отже, суд не може погодитись з твердженнями заявниці щодо необхідності попереднього звернення до органів опіки та піклування, оскільки дії з примусового виконання рішення про виселення не носять ознак правочину та не є реалізацією нерухомого майна у розумінні чинного законодавства.

Таким чином, суд має визнати доводи поданої скарги безпідставними та надуманими, що не може мати своїм наслідком недопущення до виконання рішення суду, що залишено в силі судом касаційної інстанції як законне та обґрунтоване.

Додатково суд має констатувати, що під час розгляду скарги на дії державного виконавця суд, який її розглядає, не вправі давати оцінку правомірності, законності та справедливості того судового рішення, з примусового виконання якого субєктом оскарження вчинялися дії, ухвалювалися рішення.

Щодо порушення строків звернення зі скаргою.

Додатково судом враховано, що про дії державного виконавця, які, як зазначає заявниця, порушували її права, остання дізналась 25.11.2014 року, відповідь на своє звернення до державного виконавця від 04.12.2014 року отримала 09 грудня 2014 року, проте, суду належних доказів отримання вказаної відповіді саме 09.12.2014 року не надала.

Таким чином, з часу настання обізнаності скаржника про відкриття виконавчого провадження примусового виконання рішення суду до дня подання заявником скарги до Приморського районного суду м. Одеси пройшло 14 днів, тобто скаргу подано після спливу десятиденного строку, встановленого процесуальним законом.

Також суд зазначає, що зі змісту скарги не вбачається поважних підстав для поновлення строку звернення до суду. Такі обставини суду також не повідомлені, доказів їх наявності заявником не надано, що виключає повноваження суду для поновлення таких пропущених заявником строків.

Відповідно до ст. 385 ЦПК України скаргу може бути подано до суду у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася про порушення своїх прав чи свобод.

Відповідно до п. 16 постанови Пленуму ВССУ № 6 від 07.02.2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» скаргу на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби може бути подано до суду у десятиденний строк, а при оскарженні постанови про відкладення провадження виконавчих дій у триденний строк, які обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав чи свобод.

Відповідно до ч.2 ст.72 ЦПК України документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, якщо суд за клопотанням особи , що їх подала, не знайде підстав для поновлення або продовження строку.

Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Резюмуючи, суд має констатувати, що, навіть допустивши можливість отримання скаржницею відповіді державного виконавця саме 09.12.2014 року, вона не була позбавлена права звернутися до суду з цією скаргою у передбачені законом строки, адже була обізнана про ймовірність порушення її прав у виконавчому провадженні незалежно від того, чи отримала вона від державного виконавця певні процесуальні документи (відповідь) та чи ознайомлена вона із матеріалами виконавчого провадження.

Інші обставини та доводи поданої скарги залишилися не доведеними належними доказами заявником, а тому підлягають визнанню безпідставними.

Таким чином, враховуючи процесуальні порушення, а також недоведеність вказаних заявником підстав, суд вважає скаргу ОСОБА_14 необґрунтованою, та такою у задоволенні якої слід відмовити.

Наведені аргументи позбавляють цей суд права фактично та юридично зупиняти виконання рішення суду, що пройшло перевірку своєї законності та правомірності в суді касаційної інстанції.

Керуючись ст.ст.383, 385, 386 ЦПК України, СУД

У Х В А Л И В :

Скаргу ОСОБА_2, яка діє в інтересах неповнолітніх дітей ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, на дії державного виконавця Другого Приморського відділу державної виконавчої служби Одеського міського управління юстиції ОСОБА_1, залишити без задоволення.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п'яти днів з дня її проголошення. У разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п'яти днів з дня отримання копії ухвали.

Ухвалу у повному обсязі буде складено протягом пяти днів від дня проголошення її вступної та резолютивної частини.

СУДДЯ С.О. Погрібний

30.12.2014