Справа № 456/3052/14-ц
Провадження № 2/456/1627/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" листопада 2014 р. Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого - судді Бучківської В. Л.

при секретарі Березіній Л.В.

з участю прокурора Івасівки О.З.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Стрию цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа орган опіки та піклування виконавчого комітету Стрийської міської ради про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини з матір'ю та відібрання дитини,

в с т а н о в и в :

Позивач звернулася до суду та уточнивши позовні вимоги, просить суд розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем ОСОБА_2, визначити місце проживання їхньої з відповідачем доньки - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з нею, за адресою: АДРЕСА_1, постановити рішення про відібрання від відповідача - ОСОБА_2 та повернення їй - ОСОБА_1, їхньої з відповідачем доньки - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, котра на даний час проживає з батьками відповідача за адресою: АДРЕСА_2, допустити негайне виконання рішення суду в частині відібрання доньки. В обґрунтування позову покликається на те, що 19 грудня 2008 року вона уклала шлюб з ОСОБА_2, який вони зареєстрували у відділі реєстрації актів цивільного стану Томашпільського РУЮ Вінницької області міськвиконкому. Від шлюбу з відповідачем мають малолітню доньку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, про що 13 квітня 2012 року складено відповідний актовий запис за № 158. З початку липня 2014 року вони з відповідачем перестали проживати разом, вести сімейне життя, будь-яке спільне господарство та бюджет. Після фактичного припинення шлюбних відносин, їхня малолітня донька залишилась проживати разом з нею та її батьками, у квартирі її батьків, АДРЕСА_1 та перебувала виключно на її утриманні. 19 липня 2014 року, в першій половині дня, коли вона гуляла з дитиною біля будинку її батьків, до будинку під'їхав відповідач разом зі своїм дядьком, котрий є хресним доньки. Відповідач підійшов до них і повідомив, що забирає дитину для того, щоб вона поспілкувалась зі своїм хресним батьком і привезе дитину через три години. Схопив дитину, яка йшла поруч з нею і попрямував до автомобіля. Вона намагалась перешкодити відповідачу, сказала що не відпустить дитину саму та побігла за ним, але відповідач з дитиною сів в автомобіль, закривши перед нею дверці автомобіля і вони поїхали. З цього часу вона дитини не бачила. Зараз її малолітня донька проживає у батьків відповідача, за адресою: АДРЕСА_2. Добровільно повернути їй дитину відповідач відмовляється. Їм з відповідачем не вдається добровільно дійти згоди щодо місця проживання їхньої малолітньої доньки. Вона не згідна з тим, щоб донька проживала з відповідачем та наполягає на визначенні місця проживання доньки разом з нею. Вважає, що в такому віці (два роки чотири місяці) донька потребує виключно материнського піклування та догляду, вона має змогу забезпечити її всім необхідним, постійно слідкує за станом здоров'я дитини, її розвитком, виховує та піклується про неї, у неї з донькою психологічний контакт, прив'язаність один до одного. За місцем проживання вона характеризуються виключно позитивно, не має хронічних захворювань, займається підприємницькою діяльністю, має стабільний самостійний не малий дохід та отримує допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Її дохід у повному обсязі дозволяє їй створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, задовольнити гармонійний розвиток її особистості в атмосфері материнської любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Вона забезпечена власним житлом, спільною з відповідачем квартирою у місті Стрию, що за адресою: АДРЕСА_5. На даний час, відповідач чинить їй перешкоди у користуванні їхньою спільною квартирою, вона проживає у комфортабельній 3-х кімнатній квартирі її батьків, загальною площею 53,1 кв. м., житлова площа - 37,0 кв. м., з сучасним ремонтом, обладнанням та власним опаленням, де створені усі необхідні умови для проживання, виховання та утримання дитини. Крім того, вона проживає разом зі своїми батьками, які мають достатньо сил, енергії, можливості бажання допомагати їй доглядати за донькою та своєю онукою, на випадок коли після закінчення декретної відпустки вона буде працювати. З народженням дитини і почалось стрімке погіршення їхніх з відповідачем стосунків. Відповідач жодного разу сам не залишався з донькою, жодного разу не купував ні дитячих речей, ні навіть підгузників, він не знає, що потрібно дитині і що з дитиною робити. Дитина відповідачу не потрібна, єдиною його метою є деморалізувати її, забравши від неї дитину, не сплачувати аліменти та якнайвигідніше для себе розділити їхнє спільне майно, про що він уже звернувся до Стрийського міськрайонного суду з відповідним позовом. Крім того, відповідач має схильність до вживання спиртних напоїв, що може негативно позначитись на вихованні дитини. Поведінка відповідача характеризується грубістю, він емоційно не врівноважений та схильний до вжиття нецензурної лайки, навіть у присутності її батьків, а інколи і фізичних образ не те що до неї, а навіть по відношенні до власної доньки.

В судовому засіданні позивач ОСОБА_1, уточнила позовні вимоги, просить суд розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем по справі, визначити місце проживання їхньої малолітньої доньки ОСОБА_3 разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 та постановити рішення про відібрання доньки від відповідача та повернення їй, матері дитини, від позовної вимоги про визначення місце проживання їхньої малолітньої доньки ОСОБА_3 разом з нею за адресою: АДРЕСА_1 на час розгляду справи (п.6 уточненої позовної заяви) відмовилася, про що судом постановлено відповідну ухвалу (а.с.131). Будучи допитаною судом в якості свідка на підставі ст.57 ЦПК України, позивач дала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві та доповнила, що одруження виявилось невдалим, за час перебування у шлюбі їхні з відповідачем стосунки поступово погіршувались, а з її вагітністю та народженням дитини сімейне життя погіршилось вкрай, оскільки дитина стала для відповідача тягарем. Будучи схильним до алкоголю, на грунті сімейних турбот пов'язаних з народженням дитини, п'янки відповідача почастішали, він повертався додому або дуже пізно або взагалі вранці. У стані сп'яніння відповідач поводить себе вкрай агресивно і неадекватно, неодноразово погрожував їй фізичною розправою та поміщенням в психіатричну лікарню, а одного разу навіть жорстко побив її, свідком чого стала їхня кума, яка не готова засвідчити факт побиття у суді через побоювання відповідача. По причині побоювання не зверталась ні у лікарню, ні у міліцію і вона. Відповідач не брав матеріальної участі в житті сім'ї, з часу вагітності коштів від нього вона не отримувала. Відповідач жив на відсотки від свого депозитного вкладу у банку, а вона на відсотки від свого депозитного вкладу та завдяки допомоги її батьків - відповідно весь тягар забезпечення сім'ї лежав і лежить на її плечах і плечах її батьків. Від постійних суперечок і скандалів погіршилося її самопочуття, порушився сон, погіршилась працездатність, вона перебувала в стані постійного стресу. Внаслідок такого способу життя, в травні 2014 року вона навіть потрапила в лікарню. Після виписки з лікарні, з початку липня 2014 року, вони з відповідачем перестали проживати разом, вести сімейне життя, будь-яке спільне господарство та бюджет. З цього часу вона з дитиною проживала у своїх батьків, допоки відповідач не забрав у неї дитину. Відповідач постійно погрожував фізичною розправою їй та її родичам, а 13 серпня 2014 року підтвердив свої погрози злочинними діями, в цей день її батьки випадково зустріли на вулиці батька відповідача, котрий гуляв з ОСОБА_3. Недовго поспілкувавшись з батьком відповідача та дитиною, її батьки вирішили зробити онучці подарунок з нагоди іменин. З цим наміром вони зайшли в магазин "Барвінок", що по вулиці Коссака у місті Стрию і коли вийшли з магазину, їх, крім батька відповідача, очікував вже і сам відповідач. Без всяких пояснень і попереджень, відповідач почав нецензурно ображати та бити її батька, в той час коли на руках у нього була дитина, абсолютно не зважаючи на те, що дитина перелякалась і плакала, просила батька не бити дідуся. Відповідач також ображав і бив її матір, та найстрашніше, що все це відбувалось на очах у дитини. По факту побиття розпочато досудове розслідування, як підготовча стадія кримінального провадження. Вважає, що жодне примирення та спільне проживання або ж подальше існування і збереження формального шлюбу є однозначно неможливим і таким, що суперечить її інтересам та інтересам їхньої доньки. Починаючи з 19 липня 2014 року, після того, як відповідач силою забрав у неї дитину, вона до цього часу її не бачила, батьки відповідача не впускають її до своєї квартири, де на даний час проживає донька, а відповідач сказав, що донька залишиться проживати з ним і навіть пропонував їй за це 20 000,00 доларів США. Окрім цього, позивач повідомила суду про те, що з ОСОБА_4, фотографії якого з незрозумілих причин долучені відповідачем до матеріалів справи, вона познайомилася, коли перебувала на лікуванні в Львівській обласній психіатричній лікарні, вона не підтримує з ним жодних відносин, він лише один раз приїжджав до неї в гості, і твердження відповідача про те, що вони разом проживають є безпідставними. Крім того, зазначила, що є засновником Фермерського господарства "Украгролідер", на даний час, допоки вона знаходиться в декретній відпустці, підприємство свою діяльність не здійснює. Вона на даний час отримує наступні види доходу: 4257 грн. - відсотки від депозитного вкладу щомісяця, та 130 грн. на дитину щомісячно, а тому вважає, що повністю може забезпечити матеріальне утримання своєї доньки.

Представник позивача ОСОБА_1 - ОСОБА_5 підтримав позовні вимоги свого довірителя та просить суд врахувати факти та обставини, викладені в позовній заяві, уточненій позовній заяві та письмових поясненнях, які містяться в матеріалах справи.

Відповідач ОСОБА_2 з позовними вимогами погодився частково та подав на адресу суду письмові заперечення, в судовому засіданні, будучи допитаним судом в якості свідка на підставі ст.57 ЦПК України, пояснив, що згідний на розірвання шлюбу, проте не погоджується з позовними вимогами про визначення місця проживання дитини з матір'ю та відібрання від нього доньки з наступних підстав. Так, вказав, що починаючи з 2012 року його дружина періодично проходить курси лікування в медичних закладах із діагнозом невроз, ситуаційний невроз, порушення адаптації, істероневроз, тривожно-депресивний синдром із епізодами панічних атак, тощо. Так, після чергового огляду, проходження лікування та направлення з діагнозом "Істереновроз" для лікування в Обласну психіатричну лікарню м. Львова, його дружина припинила лікування, а в липні 2014 року, без будь-яких пояснень, переїхала на постійне місце проживання в інше житло до невідомих осіб, забравши при цьому з собою їхню доньку. Знаючи про хворобливий стан своєї дружини, її відмову від лікування, побоюючись за життя доньки він змушений був забрати доньку до себе, оскільки вона є малолітньою та потребує постійного догляду та піклування. Вважає, що стан здоров'я ОСОБА_1 не дозволяє їй належним чином здійснювати догляд та піклування за їхньою малолітньою донькою. Вважає неправдивими показання позивача про фактичне місце проживання за адресою її батьків, звертає увагу суду на дружні відносини його дружини з ОСОБА_4, який веде аморальний спосіб життя, зловживає спиртними та наркотичними засобами, що підтверджується фотографіями, розміщеними на сторінці ОСОБА_4 в соціальній мережі "В контакте". Що стосується твердження позивача, що вона володіє квартирою у АДРЕСА_5, то слід зазначити, що вказана квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбана ними в шлюбі. На даний час, в провадженні Стрийського міськрайонного суду Львівської області перебуває справа № 456/2950/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, предметом якого є поділ зазначеної квартири. Вважає, що акт Самбірської КЕЧ району від 30.07.2014 року та акт обстеження умов проживання № 146 від 30.07.2014 року, які долучені до матеріалів справи, не можуть бути належними та допустимими доказами в даній категорії справ, оскільки обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які проживають з дитиною та беруть участь у її вихованні здійснюється виключно органом опіки та піклування. У період з 03.06.2013 року по 10.02.2014 року він працював у ТОВ "Дослідно- механічний завод "Карпати" на посадах "заступник начальника комерційного відділу" та "начальник комерційного відділу", що розташоване у м. Новий Розділ Львівської області. Однак, у зв'язку з хворобливим станом дружини, необхідністю здійснення догляду за нею та їхньою донькою, він змушений був звільнитися з роботи. На даний час, він працює у ТОВ "Компанія Орфей" на посаді "заступника директора по зовнішньоекономічному розвитку" з посадовим окладом 2500,00 грн. у місяць. Щодо його участі у вихованні дитини, зазначає, що 02.06.2014 року ним укладено договір про співпрацю з Дошкільним навчальним закладом №6, розташованим по вул. Ленкавського, 10А у м. Стрию. З цього часу донька відвідує дошкільний навчальний заклад з 09 год. 00 хв. по 17 год. 00 хв., який відвідує за його участі або участі його батьків. Позивач жодного разу даний заклад не відвідувала, адміністрація та педагог групи з матір'ю не знайомі. Крім того, він постійно слідкує за станом здоров'я своєї дитини. Вважає, що донька повинна проживати з ним.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_6 повністю підтримав позицію свого довірителя, просить суд розірвати шлюб між сторонами, а в задоволенні інших позовних вимог відмовити за безпідставністю. Зазначає, що на даний час, в провадженні Стрийського міськрайонного суду Львівської області перебуває справа № 456/2950/14-ц за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ спільного майна подружжя, під час судового засідання по вказаній справі ОСОБА_1 подано заяву від 15.08.2014 р. про відстрочення сплати судового збору, де вона посилається на незадовільний матеріальний стан, вказує на ту обставину, що вона не працює, а весь її дохід становить допомога по догляду за дитиною, в той час як у позовній заяві про визначення місця проживання малолітньої дитини зазначає, що має стабільний самостійний не малий дохід. Що стосується допомоги по догляду за дитиною, то слід зазначити, що на даний час зазначені кошти в повному обсязі отримуються позивачем та використовуються на власні потреби, оскільки дитина проживає з відповідачем та перебуває на його утриманні. Позивач жодного разу, окрім судового засідання не виявляла наміру побачитися з дитиною. Просить суд врахувати стан здоров'я позивача, та позов її батька, як третьої особи з самостійними вимогами в справі про поділ майна подружжя до ОСОБА_1 про повернення коштів.

Представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_7 повністю підтримав позицію свого довірителя, просить шлюб між сторонами розірвати, а в задоволенні інших позовних вимог відмовити за безпідставністю.

Представник третьої особи - органу опіки та піклування виконавчого комітету Стрийської міської ради - начальник служби в справах дітей виконавчого комітету Стрийської міської ради Зубкова Л.М. у вирішенні спору поклалася на розсуд суду, головний спеціаліст служби в справах дітей виконавчого комітету Стрийської міської ради Кухар З.Р. підтримала висновок органу опіки і піклування від 11.09.2014 р., вважає, що слід визначити місце проживання малолітньої дитини з батьком з підстав, зазначених у висновку.

Прокурор Івасівка О.З. в судовому засіданні надала суду висновок про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_1 та відібрання дитини від батька та повернення матері. Вважає, що дитина не повинна бути розлучена з матір'ю. Звертає увагу суду, що хворобливий стан матері, на який покликається у своєму висновку орган опіки і піклування, був спростований в судовому засіданні показаннями лікаря-психіатра та актом судово-психіатричного експерта №653 від 26.09.2014 р., яким встановлено, що ОСОБА_1 критично оцінює свій психічний стан, вона здатна адекватно регулювати свою поведінку, тому це не може мати негативного впливу на психічний розвиток та психологічний стан дитини., жодними психічними захворюваннями не страждає.

27 серпня 2014 року ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області прийнято відмову позивача ОСОБА_1 та її представника ОСОБА_5 від позовної вимоги про визначення місця проживання малолітньої доньки сторін ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, на час розгляду цивільної справи в суді, з позивачем по справі - ОСОБА_1, яка зазначена в п.2 резолютивної частини позовної заяви (а.с.3 (з)), та п.6 уточнених позовних вимог. Провадження у справі в частині позовних вимог про визначення місця проживання малолітньої доньки сторін ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_3, на час розгляду цивільної справи в суді, з позивачем по справі - ОСОБА_1, яка зазначена в п.2 резолютивної частини позовної заяви (а.с.3 (з)), та п.6 уточнених позовних вимог (а.с.103 (з)) закрито (а.с.131). Ухвала набрала законної сили.

Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав.

В судовому засіданні встановлено, що 19 грудня 2008 року ОСОБА_1 (позивач), уклала шлюб з ОСОБА_2 (відповідачем), який вони зареєстрували у відділі реєстрації актів цивільного стану Томашпільського РУЮ Вінницької області міськвиконкому (а.с.148).

Однією з позовних вимог ОСОБА_1 є розірвання шлюбу між нею та відповідачем по справі, як основну підставу для розірвання шлюбу позивач зазначає конфліктні відносини, які склались між ними з відповідачем, небажання останнього виправлятись і навіть розуміти сутності проблем, які виникають у них, нездатності відповідача підтримувати нормальну моральну атмосферу в сім'ї, піклуватися про побудову сімейних відносин з іншими членами сім'ї та родичами, на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги, припинення на даний момент ведення між ними спільного господарства та сумісного проживання та за її глибоким переконанням - подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, жодне примирення та спільне проживання або ж подальше існування і збереження формального шлюбу є однозначно неможливим і таким, що суперечить її інтересам та інтересам їхньої доньки.

Відповідно до ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність за статтею 56 Сімейного кодексу України.

Тому, частиною 3 статті 105 Сімейного кодексу України передбачено, що шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду.

Відповідно до ст.112 Сімейного Кодексу України, п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 р. "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення.

Позивач наполягає на розірванні шлюбу і своєму небажанні проживати з відповідачем однією сім'єю, відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу, вважає примирення неможливим. Протягом тривалого часу сторони шлюбних відносин не підтримують, проживають окремо, що свідчить про тривалість і стійкість конфлікту між ними та остаточний розпад сім'ї. Сторони стали чужими один одному.

Сторони втратили до один до одного почуття любові та поваги, а тому збереження такого шлюбу є недоцільним.

Крім цього, суд, розриваючи шлюб між сторонами, враховує інтереси неповнолітньої дитини сторін, оскільки її повноцінний розвиток та виховання у сім'ї, у якій відсутнє взаєморозуміння та існують постійні конфлікти є неможливим.

На підставі наведеного суд приходить до висновку, що спільне життя подружжя та збереження шлюбу стали неможливими й суперечили б інтересам подружжя, а тому формально існуючий шлюб слід розірвати.

Суд вважає, що позовна вимога ОСОБА_1 про визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з нею, підлягає до задоволення з наступних підстав.

Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, і складається із Закону України "Про охорону дитинства" від 21.06.2001 року №-2558-ІІІ, а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері.

Відповідно до "Декларації про загальні засади державної політики України стосовно сім'ї та жінок", схваленої Постановою Верховною Радою України №475-XFV від 05.03.1999 року, держава захищає материнство та дитинство і визнає пріоритетність інтересів матері та дитини в суспільстві та забезпечує неухильне додержання законодавства України та норм міжнародного права стосовно сім'ї та жінок.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

Статтею 9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки не піклуються про дитину.

Згідно зі ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом із батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Право дитини на отримання належного сімейного виховання виникає у неї від народження.

Відповідно до ст. 3 СК України сім'я є первинним та основним осередком суспільства, дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає.

Умовами ч.1 ст.ст. 14,15 СК України передбачено, що здійснення сімейних прав та обов'язків є такими, що тісно пов'язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі.

Статтею 151 СК України визначено переважне право батьків перед іншими особами на особисте виховання дитини. Права батьків щодо виховання дитини розцінюється як засіб виконання ними своїх обов`язків щодо неї.

Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися судом.

Як роз'яснено у п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" №11 від 21.12.2007 року при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати.

Відповідно до ч.1 ст.163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними.

Відповідно до ст. 15 ЗУ "Про охорону дитинства" дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов'язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини.

Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 19 грудня 2008 року, шлюб зареєстровано у відділі реєстрації актів цивільного стану Томашпільського РУЮ Вінницької області міськвиконкому (а.с.148).

З 2006 р. по березень 2011 р. сторони працювали у м. Вінниця в ТОВ "Агрокомплекс "Зелена долина", після повернення, проживали у квартирі, яку придбали за спільні кошти за адресою: АДРЕСА_5, яка є предметом судового спору про поділ майна подружжя (справа № 456/2950/14-ц).

ІНФОРМАЦІЯ_1 року у сторін народилася донька ОСОБА_3, що стверджується копією повторного свідоцтва про народження дитини серії І-СТ М 42071Н від 29 липня 2014 року (а.с.6).

З початку липня 2014 року сторони разом не проживають, спільне господарство не ведуть, після фактичного припинення шлюбних відносин позивач з малолітньою донькою залишилась проживати у своїх батьків, за адресою: АДРЕСА_1.

З 19 липня 2014 року донька сторін ОСОБА_3 проживає з відповідачем та його батьками за адресою: АДРЕСА_2, позивач залишилася проживати зі своїми батьками за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідач ОСОБА_2 перешкоджає матері в побаченнях з дитиною, на час розгляду справи встановлено, що позивач не бачила доньку близько трьох місяців, позивач вважає, що відповідач насильно відібрав у неї доньку, а тому просить її повернути та визначити місце проживання малолітньої ОСОБА_3 разом з нею, стверджує, що не чинитиме жодних перешкод у побаченнях дитини з батьком.

Суд вважає, що батько безпідставно, з власних міркувань не допускає спілкування доньки з матір'ю на шкоду інтересам дитини, оскільки сам факт розлучення дитини з матір'ю є психотравмуючим фактором.

Суд, керуючись принципом рівності прав обох батьків щодо дитини, що витікає як зі ст. 141СК України, так і зі змісту Конвенції про права дитини, повинен давати оцінку насамперед об'єктивним обставини життя, які б свідчили про те, що хто саме із батьків може створити кращі умови життя дитини.

Суд вважає, що об'єктивними обставинами, які свідчать про доцільність визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: 82400, АДРЕСА_1, є те, що остання є матеріально забезпеченою, забезпечена житлом з нормальними соціально-побутовими умовами, піклується про стан здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, розвиток її особистості, до моменту відібрання відповідачем дитини, забезпечувала доньку достатнім харчуванням, одягом, взуттям, записала в дошкільний навчально-виховний комплекс, в якому навчається донька, спілкувалася з вихователями та цікавилася розвитком доньки.

Даний висновок суду грунтується на зібраних у справі доказах:

- поясненнях в судовому засіданні позивача по справі ОСОБА_1, яка в порядку ст.57 ЦПК України була допитана судом в якості свідка, і пояснення якої наведені в описовій частині судового рішення. Окрім цього, в судовому засіданні позивач пояснила, що це була довгоочікувана вагітність, вона не могла завагітніти протягом п'яти років, а тому донька - це сенс її життя та існування, вона неодноразово протягом липня-жовтня 2014 року просила відповідача, щоб той надав змогу побачити дитину, ходила до його батьків, двері в яких були постійно замкнутими, навідувалася в дитячий садок, де під впливом батька відповідача вихователі навіть не дали змоги їй побачитися з дитиною та поспілкуватися;

- свідоцтвом про шлюб, згідно якого 19.12.2008 р. зареєстровано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у відділі реєстрації актів цивільного стану Томашпільського РУЮ Вінницької області міськвиконкому, після реєстрації шлюбу - прізвище дружини - ОСОБА_1 (а.с.148);

- свідоцтвом про народження ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_4, виданого повторно відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Стрию реєстраційної служби Стрийського МУЮ 29.07.2014 р., в якому матір'ю дитини зазначено ОСОБА_1, батьком - ОСОБА_2 (а.с.6);

- актом Будинкоуправління №1 м. Стрий від 30.07.2014 р., з якого вбачається, що позивач ОСОБА_1 та її донька ОСОБА_3 зареєстровані за адресою: АДРЕСА_5 (а.с.7);

- договором купівлі-продажу квартири від 24.11.2011 р., згідно якого ОСОБА_1 стала власником квартири за адресою: АДРЕСА_5 (на даний час квартира, згідно пояснень сторін в судовому засіданні є предметом позову про поділ майна подружжя);

- довідкою ТзОВ "Стрийбудсервіс" №227 від 30.07.2014 року, згідно якої ОСОБА_1, 1987р.н. за час проживання за адресою: АДРЕСА_5 характеризується позитивно, від сусідів на неї скарг не поступало, спокійна, врівноважена ввічлива, має багато друзів, працелюбна, проявила себе хорошою матір'ю, добре виховувала дитину, піклувалася про неї (а.с.8);

- довідкою Будинкоуправління №1 м. Стрий №966 від 31.10.2014 р., згідно якої в квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані: ОСОБА_12 (батько позивача); ОСОБА_13 (брат позивача); ОСОБА_14 (дружина брата позивача); ОСОБА_15 та ОСОБА_16 (діти брата позивача);

- договором банківського вкладу №047919 "Універсальний" від 10.09.2013 р., укладеного між ПАТ "Златобанк" та ОСОБА_1, з якого вбачається, що вкладнику ОСОБА_1 відкрито вкладний депозитний рахунок НОМЕР_1 на суму 260000,00 грн. строком до 10 березня 2015 року. Згідно п.2.1.5 банк зобов'язується щомісячно 10 числа поточного місяця сплачувати проценти по вкладу вкладнику;

- квитанцією про внесення вкладником ОСОБА_1 на рахунок АТ "Златобанк" коштів в сумі 260000, 00 грн.;

- заявою ОСОБА_1, адресованою АТ "Златобанк" 13.08.2014 р. про щомісячне перерахування процентів, нарахованих за вкладом, що розміщений на депозитному рахунку НОМЕР_1, на картковий рахунок НОМЕР_2, відкритий у АТ "Златобанк", МФО 380612;

- випискою по угоді №047919 від 10.09.2013 р. АТ "Златобанк", з якої вбачається, що позивач щомісячно отримує проценти по депозитному вкладу від 10.09.2013 р.;

- довідкою Управління праці та соціального захисту населення №1938 від 01 серпня 2014 року (про доходи), згідно якої ОСОБА_1 отримує допомогу по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку щомісячно в розмірі 130,00 грн. (а.с.9);

- довідкою ТзОВ "Стрийбудсервіс" №227 від 30.07.2014 року, згідно якої ОСОБА_1, 1987р.н. за час проживання за адресою: АДРЕСА_5 характеризується позитивно, від сусідів на неї скарг не поступало, спокійна, врівноважена ввічлива, має багато друзів, працелюбна, проявила себе хорошою матір'ю, добре виховувала дитину, піклувалася про неї (а.с.8);

- згідно акту обстеження умов проживання у АДРЕСА_1, органом опіки і піклування встановлено, що у помешканні зареєстровані гр.ОСОБА_13, 1983р.н., ОСОБА_14, 1986р.н., ОСОБА_15, 2006р.н., ОСОБА_16, 2008р.н., але вони проживають в с. Стрілків Стрийського району Львівської області. А проживають в трьохкімнатній квартирі з житловою площею 37,0 кв.м., загальною площею 53,1 кв.м., батьки ОСОБА_1 - ОСОБА_12, 1960р.н., ОСОБА_17,1962р.н., сестра ОСОБА_1 із своєю сім'єю - ОСОБА_18, 1982р.н., та малолітнім сином ОСОБА_18, 2014р.н., та ОСОБА_1, 1986р.н. Помешкання складається з трьох кімнат, кухні, коридору, ванної кімнати, вбиральні. У квартирі зроблено сучасний ремонт. Є всі комунальні вигоди, які утримуються в належному санітарному стані. Квартира облаштована новими, сучасними, необхідними меблями, побутовою технікою та технічною апаратурою. Помешкання чисте, впорядковане, затишне, відповідає санітарно-гігієнічним нормам, для ОСОБА_1 та її дитини ОСОБА_3 облаштована окрема кімната, з місцем для ігор та відпочинку. У шафі є дитячий одяг, взуття та дитячі іграшки (а.с.273);

- згідно копії трудової книжки ОСОБА_1 навчалася протягом 2002-2006 р.р. у Стрийському державному аграрному коледжі за спеціальністю "Електрифікація і автоматизація с/г", з 2006 по 2011 р.р. працювала в ТОВ "Агрокомплекс "Зелена долина", протягом 2011-2012 р.р. отримувала допомогу по безробіттю (а.с.134-139);

- згідно виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_1 №2075/13, виданої обласною психо-неврологічною лікарнею м. Івано-Франківськ 30.07.2013 р., ОСОБА_1 госпіталізована в лікарню у зв'язку з порушенням адаптації, тривожно-депресивним синдромом з епізодами панічних атак, при виписці: настрій врівноважений, поведінка впорядкована, продуктивну симптоматику і суїцидальні думки заперечує (а.с.35);

- згідно відповіді Стрийської центральної міської лікарні за вих. № 436 від 05.08.2014 року ОСОБА_1 протягом 2013-2014 років періодично перебувала на стаціонарному лікуванні в Стрийській ЦМКЛ в неврологічному відділенні із діагнозом "Кардіалгія", "Синдром Міньєра", "Невроз", "Нейроциркуляторна дистонія по гіпертонічному типу", "Ситуаційний невроз", "Істероневроз" та двічі була скерована для лікування в Обласну психіатричну лікарню Львова, з якої вбачається, що позивач ОСОБА_1 проходила лікування в неврологічному відділенні, жодної психічної симптоматики виявлено не було (а.с.38);

- згідно виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого ОСОБА_1 №2763-14 від 04.07.2014 р. (а.с.167), внаслідок проведеного лікування у пацієнтки практично повністю редукувалась тривога та неспокій, покращився нічний сон та апетит, нормалізувався фон настрою, перестали турбувати панічні атаки та напливи тривожних настирливих думок

неприємного змісту, помітно покращилось загальне самопочуття, стала більш активною у спілкуванні, повністю відновилась працездатність в зв'язку з чим, у задовільному психічному та соматичному стані виписана з відділення для подальшого лікування в амбулаторних умовах;

- згідно акту судово-психіатричного експерта №653 від 26.09.2014 р. (а.с.205-207), в результаті аналізу медичної документації та судово-психіатричного експертного дослідження підекспертної ОСОБА_1 встановлено, що в результаті ряду психотравмуючих подій (завантаженість на роботі, недоношені вагітності, конфліктні стосунки з чоловіком) у підекспертної розвинувся тривожно-фобічний розлад з конверсійними розладами та панічними атаками. З приводу даних порушень ОСОБА_1 пройшла курс лікування. Після того, як колишній чоловік підекспертної забрав від неї дитину (що було черговою психотравмуючою ситуацією для підекспертної), у ОСОБА_1 виник тривожно-депресивний розлад з панічними атаками, вона була госпіталізована в психіатричну лікарню повторно, але від подальшого лікування відмовилася. Таким чином, встановлено, що виникнення психічних розладів у ОСОБА_1 пов'язане лише з наявністю психотравмуючих ситуацій. При цьому слід вказати, що дані психічні розлади не досягають ступеня тяжкого психічного розладу та не позбавляють її здатності адекватно усвідомлювати оточуючу дійсність, свій психічний стан та поведінку, можливість планувати свої дії. Дані психічні розлади мають тимчасовий характер, піддаються лікуванню, в процесі якого наступає, як правило, повне видужання. На час експертного дослідження у ОСОБА_1 не виявлено жодних розладів психічної діяльності. ОСОБА_1 психічним захворюванням не страждає, може правильно сприймати обставини по справі та давати по ній покази. В минулому ОСОБА_1 перенесла тимчасовий тривожно-фобічний розлад з панічними атаками, що було результатом психотравмуючої ситуації. У разі відсутності психотравмуючих подій виникнення у ОСОБА_1 подібних розладів психічної діяльності є малоймовірним. Поведінка дитини 3-х річного віку не може бути провокуючим фактором для виникнення психічного розладу у ОСОБА_1 Психічні розлади, які були у ОСОБА_1 не відносяться до категорії хронічного психічного розладу, тому не мають динаміки розвитку. Кожний такий епізод є окремим станом. Оскільки ОСОБА_1 критично оцінює свій психічний стан, вона здатна адекватно регулювати свою поведінку, тому це не може мати негативного впливу на психічний розвиток та психологічний стан дитини (а.с.205-207).

- поясненнями в судовому засіданні спеціаліста лікаря-психіатра ОСОБА_20 про те, що на момент виписки ОСОБА_1 04 липня 2014 року, внаслідок проведеного лікування у пацієнтки практично повністю редукувалась тривога та неспокій, покращився нічний сон та апетит, нормалізувався фон настрою, перестали турбувати панічні атаки та напливи тривожних настирливих думок неприємного змісту, помітно покращилось загальне самопочуття, стала більш активною у спілкуванні, повністю відновилась працездатність в зв'язку з чим, у задовільному психічному та соматичному стані виписана з відділення для подальшого лікування в амбулаторних умовах. Просить суд врахувати, що пацієнтка лікувалася в неврологічному відділенні, жодними психічними захворюваннями не хворіє, причиною захворювань, є в тому числі і конфліктні відносини між нею та чоловіком. Панічні атаки - це порушення емоцій, основні причини - стреси, переживання, проте це не є хронічні, затяжні захворювання, психічні розлади - це не психотичні розлади, а тому жодної загрози для життя і здоров'я як пацієнтки, так і оточуючих її людей немає;

- показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_17 (матері позивача ОСОБА_1.), яка повідомила суду, що шлюб доньки з відповідачем по справі виявився невдалим, вони часто конфліктували, відповідач зловживав алкогольними напоями, не ночував вдома, дитиною займалася лише її донька, яка через фізичне напруження та перенавантаження хворіла, проте на даний час почуває себе добре, просить суд врахувати, що АДРЕСА_1, проживають вона, її чоловік, та донька ОСОБА_1, їхня друга донька ОСОБА_21 зі сім'єю побудували будинок в с. Стрілків і переходять туди проживати, син ОСОБА_13 зі сім'єю зареєстрований, проте не проживає, а тому для онуки з донькою буде достатньо місця для проживання. Окрім цього, повідомила суду про те, що 13.08.2014 р. її зять - відповідач по справі ОСОБА_2 наніс їй та її чоловіку тілесні ушкодження, намагаючись перешкодити в спілкуванні з онукою, і за їхніми заявами зареєстроване кримінальне провадження за ч.ч.1,2 ст.125 КК України, і на даний час справа перебуває в провадженні суду, їй відомо про те, що відповідач раніше притягувався до кримінальної відповідальності і саме тому переїхав на роботу у Вінницю, відповідач не раз бив її доньку, проте остання боялася його і не розповідала їй про це нічого;

- показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_12 (батька позивача ОСОБА_1.), показання якого є аналогічними за змістом показанням його дружини ОСОБА_17, та який доповнив, що квартира АДРЕСА_1 належить йому на праві власності, в подальшому він має намір подарувати квартиру доньці ОСОБА_1 та онуці ОСОБА_3, просить суд визначити місце проживання онуки за його адресою, та врахувати, що причинами для госпіталізації доньки був моральний тиск, який на неї постійно чинив відповідач по справі. Позов про повернення коштів, з яким він звернувся до суду - це намагання повернути кошти, які він в свій час дав доньці та зятю для придбання автомобіля;

- показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_22 (тітки позивача), яка повідомила суду про те, що їй відомо про факти побиття ОСОБА_2 її племінниці ОСОБА_1, остання не раз скаржилася, що чоловік їй не допомагає, зловживає алкогольними напоями і не приходить ночувати;

Суд бере до уваги показання позивача та свідків по справі, які правдиво та об'єктивно підтверджують обставини справи, на своїх показаннях настоюють, показання знаходяться у об'єктивному взаємозв'язку з іншими матеріалами справи, нічим не спростовані, доповнюються та уточнюються іншими доказами по справі.

Оглянутий в судовому засіданні запис по кримінальному провадженні №0001510 від 13.08.2014 р., підтверджує показання свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_17 про те, що дійсно 13 серпня 2014 року мав місце конфлікт між ними та відповідачем по справі ОСОБА_2, який наніс їм тілесні ушкодження, які стали підставою для внесення відомостей до ЄРДР за ч.ч.1,2 ст.125 КК України, і на даний час кримінальне провадження скеровано до суду.

Покликання відповідача на той факт, що депозитний рахунок по якому позивач отримує проценти є предметом поділу спільного майна подружжя суд до уваги не бере, оскільки в судовому засіданні, беззаперечно, з пояснень сторін встановлено, що позивач на даний час отримує проценти, а судове рішення про те, чи дійсно такий рахунок є об'єктом поділу спільного майна подружжя на даний час ще не прийнято.

Оцінюючи здобуті у справі та досліджені в судовому засіданні докази, суд визнає їх належними і допустимими для використання в процесі доказування, оскільки ці докази містять у собі фактичні дані, які логічно пов'язані з тими обставинами, які підлягають доказуванню в справі та становлять предмет доказування, передбачені як джерела доказування у ЦПК України, зібрані у відповідності з чинним цивільно-процесуальним законодавством.

Зазначені докази є узгодженими між собою та іншими доказами у справі та сумніву у своїй належності та допустимості, не викликають.

Жодних фактів, ознак чи наявність інших випадків, які б давали підстави вважати, що залишення дитини з матір'ю є небезпечним для її життя, здоров'я і морального виховання, судом не встановлено.

Національним законодавством, зокрема Сімейним кодексом України, у ч. 4 ст. 19 передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування.

У ч. 5 ст. 19 СК України визначено, що орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.

Відповідно до положеннями ст. 214 СК України, ч. 1 ст. 11 Закону України від 13 січня 2005 року № 2342-ІV "Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування", Порядку провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року № 866, органами опіки та піклування є державні адміністрації районів, районів міст Києва і Севастополя, виконавчі органи міських чи районних у містах, сільських, селищних рад.

Матеріали справи містять висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3 від 11.09.2014 р., зокрема, орган опіки і піклування прийшов до наступного висновку: "Вивчивши надані документи, захищаючи інтереси дитини, беручи до уваги матеріальну забезпеченість батьків, забезпеченість житлом з нормальними соціально-побутовими умовами, піклуванням про стан здоров'я дитини, її фізичний та духовний розвиток, стан здоров'я кожного з батьків, а саме хворобливий стан здоров'я матері дитини ОСОБА_1, її неодноразове лікування в неврологічному відділенні Стрийської центральної міської лікарні у 2013 та 2014 роках, та обласній психоневрологічній лікарні м.Івано-Франківськ у 2013 році, скеруванням ОСОБА_1 у 2013 та 2014 році на лікування в обласну лікарню м.Львова, з урахуванням рівних прав і обов'язків матері та батька щодо дітей, враховуючи висновок служби у справах дітей, рішення комісії з питань захисту прав дитини від 05.09.2014 року, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_2" (а.с.173-174).

Однак, згідно з частиною 6 статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.

Суд не погоджується з висновком органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітньої ОСОБА_3, вважає такий висновок необґрунтованим, упередженим, явно несправедливим по відношенню до матері дитини, яку орган опіки, який покликаний здійснювати захист прав дитини, вважає за необхідне позбавити радості материнства, так і щодо малолітньої дитини, якій виповнилося два роки, турботи матері, розлучивши їх, що є неприпустимим з точки зору, як національного, так і міжнародного законодавства. До таких висновків суд прийшов, виходячи з наступного.

Так, у рішенні Європейського суду від 18 грудня 2008 року по справі "Савіни проти України" зазначається "що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв'язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини."

Суд вважає, що висновок органу опіки і піклування про хворобливий стан здоров'я матері дитини ОСОБА_1, і як наслідок неможливість малолітньої ОСОБА_3 проживати разом зі своєю матір'ю, не відповідає фактичним обставинам справи, такий висновок визнано судом необґрунтованим, упередженим та несправедливим.

Зокрема, з пояснень в судовому засіданні свідка ОСОБА_23 - головного спеціаліста служби в справах дітей встановлено, що підставою для надання для підпису міському голові висновку органу опіки і піклування слугував висновок служби в справах дітей від 04.09.2014 р., який був поданий на засідання комісії (до складу якої входять: начальники відділів міськвиконкому, директор центру соціальних служб для сім'ї, дітей та молоді, заступник начальника Стрийського МВ УМВСУ, приватний нотаріус, начальник відділу ДРАЦС м. Стрия, начальник кримінальної міліції по справах дітей, працівник служи у справах дітей, який виконує обов'язки секретаря комісії), рішення якої носить рекомендаційний характер, і в подальшому служба в справах дітей підготувала висновок органу опіки і піклування, який 11.09.2014 р. надала для підпису міському голові.

Одночасно в судовому засіданні, оглядом матеріалів, які слугували підставою для дачі висновку органом опіки і піклування від 11.09.2014 р.(а.с.240-284) встановлено, що такий висновок є аналогічний за змістом (слово в слово) висновку служби в справах дітей, служба в свою чергу складається з чотирьох спеціалістів (начальника служби, двох спеціалістів та спеціаліста-юриста), які 04.09.2014 р. колегіально порадившись, встановили: "хворобливий стан здоров'я матері дитини ОСОБА_1, її неодноразове лікування в неврологічному відділенні Стрийської центральної міської лікарні у 2013 та 2014 роках, та обласній психоневрологічній лікарні м.Івано-Франківськ у 2013 році, скеруванням ОСОБА_1 у 2013 та 2014 році на лікування в обласну лікарню м.Львова, є підставою для визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3 разом з батьком ОСОБА_2". Суб'єктний склад служби в справах дітей, яким був прийнятий висновок 04.09.2014 р. та підготовлено висновок 11.09.2014 р. викликає в суду обгрунтовані сумніви, оскільки серед працівників служби в справах дітей відсутні спеціалісти, які б об'єктивно могли оцінити стан здоров'я позивача, і чи такий стан є винятковою обставиною, яка дозволяє розлучити матір з малолітньою дитиною, таких спеціалістів служба в справах дітей не залучала, хоча могла і повинна була залучити. Окрім цього, в судовому засіданні встановлено, що на засіданні комісії був відсутній член комісії - начальник відділу охорони здоров'я, замість нього запросили лікаря-педіатра, кваліфікація і спеціальність якого не дозволяє суду зробити висновок про належну оцінку стану здоров'я позивача ОСОБА_1

У зв'язку з наведеним, суд вважає, що служба в справах дітей, а згодом і сам орган опіки і піклування, які готували висновок та надавали для підпису міському голові, безпідставно не залучили жодного кваліфікованого спеціаліста, який би міг надати фахові роз'яснення по питанню хвороби матері дитини ОСОБА_1, а самостійно, без консультації спеціаліста, не володіючи відповідними знаннями, незважаючи на інші обставини справи, передчасно вирішили позбавити матір - найважливішого в житті - її доньки, не надавши матері можливості проживати разом з донькою та займатися її вихованням.

Актом судово-психіатричного експерта №653 від 26.09.2014 р. встановлено, що ОСОБА_1 критично оцінює свій психічний стан, вона здатна адекватно регулювати свою поведінку, тому це не може мати негативного впливу на психічний розвиток та психологічний стан дитини., жодними психічними захворюваннями не страждає.

Таке ставлення органу опіки та піклування Стрийської міської ради до розгляду справи, яка стосується інтересів неповнолітньої дитини, суд вважає несумісним з функціями органу, який покликаний здійснювати захист прав дитини, що слугує в свою чергу для судового реагування та постановлення окремої ухвали суду. У зв'язку з чим суд вважає, що зазначений висновок не відповідає як інтересам малолітньої дитини, так і вимогам Закону, а тому до уваги такий не бере.

Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.

Згідно зі ст. 12 Закону України "Про охорону дитинства" батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Відповідно до ч.3 ст. 11 ЗУ "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини.

Згідно зі ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати честь та гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Як випливає зі змісту положень принципу 6 Декларації прав дитини проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН від 20.11.1959р. - дитина для повного і гармонізаційного розвитку її особи потребує любові і розуміння, вона повинна, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості.

Згідно з міжнародними та національними правовими нормами до прав дитини належить, зокрема, право на врахування думки щодо питань, які стосуються її життя. Відповідно до положень ст. 12 ч. 1 Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року "Про права дитини" (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю.

У відповідності до ч.2 ст. 12 Конвенції про права дитини та ч. 2 ст. 171 Сімейного кодексу України думка дитина може бути заслухана судом безпосередньо чи через відповідний орган.

Для з'ясування прихильності дівчинки до її батьків, судом в присутності матері та батька (сторін по справі), практичного психолога ДНЗ №12 ОСОБА_24 (у відсутності інших учасників судового процесу та в окремому приміщенні) було проведено спілкування з дитиною сторін - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 року, яка розповіла про те, що проживає з батьком, їсти їй готує мати, про свої звички та вподобання. Під час спілкування дівчинка знаходилася на руках у матері, ї не хотіла від неї йти, було помітно, що дитина не бачила матері тривалий час і скучила за нею, дитина не вирізняла прихильності до когось із батьків.

З пояснень в судовому засіданні психолога ОСОБА_25 - практичного психолога ДНЗ №12, в присутності якої судом було проведено спілкування з дитиною, зазначила, що дівчинка всебічно розвинута, психіка у неї не порушена, дівчинка не розуміє, що батьки проживають окремо, не відчуває на даний час в силу віку, себе роз'єднаною, жодного впливу з боку дорослих осіб на неї немає

Відповідно до ч.1 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення.

В судовому засіданні встановлено, що відповідач ОСОБА_2 дійсно за час проживання доньки з ним, з липня 2014 року, турбується про неї, займається її вихованням та навчанням, турбується про стан її здоров'я та дуже сильно любить, проте на глибоке переконання суду, доньці, в такому віці буде краще проживати з матір'ю, і батько не зможе їй замінити матір, проте без жодних перешкод зможе брати участь у вихованні та житті своєї доньки, і на думку суду, матір не буде в цьому йому перешкоджати. До таких висновків, суд прийшов, виходячи з наступного:

- на переконання батька дитини ОСОБА_2, донька не може проживати з матір'ю, по суті, з двох причин: у зв'язку з станом здоров'я та соціальними зв'язками, зокрема з ОСОБА_4 та його друзями. Наведені відповідачем аргументи суд до уваги не бере, такі спростовуються наведеними вище доказами по справі, зокрема висновком експерта та поясненнями лікаря-психіатра, окрім припущень про те, що позивач спілкується з ОСОБА_4, який на думку відповідача веде аморальний спосіб життя, жодними іншими доказами наведене не підтверджується. Так, позивач ОСОБА_1 пояснила в судовому засіданні, що з ОСОБА_4 вона познайомилася під час лікування в психіатричній лікарні, і жодних відносин з останнім не підтримує, лише двічі спілкувалася;

- окрім цього, суд також враховує, що донька з батьком фактично не проживає, її вихованням на даний час займаються батьки відповідача, що встановлено під час обстеження органом опіки і піклування житлово-побутових умов останніх, наведене не заперечив і сам відповідач по справі, покликаючись на той факт, що на даний час він працює, а донька або відвідує дитячий дошкільний заклад, або знаходиться на вихованні у його батьків.

Згідно практики Європейського суду з прав людини, у справах "E.P. v. Italy" (заява № 31127/96, рішення від 16 листопада 1999 р.) та "K. and T. v. Finland" ("K. і T. проти Фінляндії", заява № 25702/94, рішення від 27 квітня 2000 року) заявниці страждали на психічні захворювання і проходили лікування у психіатричних лікарнях. Судом було визнано порушення прав заявниць, гарантованих ст. 8 Конвенції, з огляду на те, що їх було позбавлено права на спілкування з їх дітьми, оскільки психічний стан заявниць покращився і не було підстав вважати, що вони можуть завдати будь-якої шкоди своїм дітям чи не піклуватися про них належним чином.

У своїй практиці Європейський Суд повторює, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 рішення у справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" (McMichael v. the United Kingdom) від 24 лютого 1995 року). Таке втручання є порушенням зазначеного положення, якщо воно здійснюється не "згідно із законом", не відповідає законним цілям, переліченим у пункті 2 статті 8, і не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві".

Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує ("Хазе проти Німеччини" (Haase v. Germany), № 11057/02,). При винесенні рішення про відібрання дитини від батьків може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Можливо, потрібно буде з'ясувати, наприклад, чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити, чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного або психічного здоров'я ("Валлова і Валла проти Чеської Республіки", № 23848/04, від 26 жовтня 2006 року; "Гавелка та інші проти Чеської Республіки", № 23499/06, від 21 червня 2007 року).

Таким чином, дослідивши всі докази в їх сукупності, суд, виходячи з віку та статі дитини, принципу 6 Декларації прав дитини вважає, що проживання дитини з матір'ю забезпечить їй більш повний нормальний фізичний і духовний розвиток, тому місце проживання дитини слід визначити разом з матір'ю.

Суд відзначає, що залишення дитини проживати із матір'ю не розлучає дитину із батьком, рішення суду не позбавляє відповідача права проявляти турботу та любов до доньки, незалежно від того, з ким із батьків вона проживає.

Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що позивач, як мати, маючи позитивні характеризуючі дані, можливість та бажання приймати активну участь у вихованні дитини, враховуючи її особисту прихильність до доньки, психологічну прив'язаність й бажання бути матір'ю для неї, те, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному розвитку дитини, відповідність наведеного обставинам справи та положенням матеріального закону, а тому в суду відсутні підстави вважати, що спілкування матері з малолітньою донькою негативно впливатиме на стан здоров'я дитини та не відповідатиме її інтересам.

Суд вважає помилковими покликання позивача та її представника в уточненій позовній заяві на ст.170 СК України, та враховує, первинні позовні вимоги та правові обґрунтування з покликанням на ч.1 ст.162 СК України, якою встановлено, що: якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Дитина не може бути повернута лише тоді, коли залишення її за попереднім місцем проживання створюватиме реальну небезпеку для її життя та здоров'я або обставини змінилися так, що повернення суперечить її інтересам.

Суд вважає, що відповідач самовільно, без згоди матері змінив місце проживання дитини, а тому вимоги позивача про відібрання дитини є законними.

Місце проживання малолітньої дитини визначається за домовленістю батьків. Оскільки в даному випадку сторони не дійшли згоди з цього питання - місце проживання малолітньої доньки сторін визначено за рішенням суду та таким місцем проживання визначено місце проживання матері дитини.

В судовому засіданні встановлено, та не заперечується і самим відповідачем по справі ОСОБА_2, що 19 липня 2014 року він, без згоди позивача, забрав у неї доньку і з того часу позивач доньку не бачить, дитина проживає з ним за місцем проживання його батьків.

Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч. 5 ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань.

За загальним правилом (ч.1 ст.11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Частиною 3 ст. 10, ст. 60 ЦПК передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Сторони мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи.

Стаття 213 ЦПК України вимагає від суду повно та всебічно з'ясувати обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідити всі докази в їх сукупності.

Згідно чинного законодавства у позові про відібрання дитини може бути відмовлено лише тоді, коли відповідач доведе, що той з ким проживала дитина, жорстоко поводився з нею, схиляв її до вживання наркотиків, проституції, тримав дитину в умовах, небезпечних для її життя та здоров`я.

Таких доказів відповідачем надано не було.

Навпаки, в судовому засіданні встановлено, що позивач неодноразово зверталася з питанням про відібрання дитини до відповідача та на тривалий час була позбавлена радості материнства.

Для повернення дитини непотрібно представляти докази створення для неї нормальних умов для її виховання та розвитку, оскільки стаття 162 СК базується на юридичній презумпції правомірності поведінки того з батьків, з ким вона проживала.

Суд вважає, що відповідач по справі ОСОБА_2, будучи батьком дитини, та маючи абсолютне право, передбачене законом на виховання доньки, повинен повернути доньку матері, оскільки самовільно, без її згоди змінив місце проживання малолітньої доньки.

Враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_1 та розірвання шлюбу між сторонами, визначення місця проживання малолітньої дитини ОСОБА_3, разом з матір'ю - ОСОБА_1, та відібрання малолітньої дитини ОСОБА_3, від батька і повернення дитини матері ОСОБА_1

Керуючись ст.51 Конституції України, Конвенцією ООН від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року) "Про права дитини", Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Декларацією про загальні засади державної політики України стосовно сім'ї та жінок, схваленої Постановою Верховної Ради України №475-XFV від 05.03.1999 року, ст.4 Конвенції "Про контакт з дітьми", яка ратифікована Україною 20.09.2006 р., Законом України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року № 2402-ІІІ (із змінами і доповненнями), ст.ст.3,7,14,15, ч.ч.4,5,6 ст.19, 24, ч.3 ст.105, ст.ст.112, 141, 155, ч.ч. 1-3 ст. 157, 158, 159, 160, ст.161, ч.1 ст.162, ст.171 Сімейного Кодексу України, п. 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" №11 від 21.12.2007 р., Порядком провадження органами опіки та піклування діяльності, пов'язаної із захистом прав дитини, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866, рішеннями Європейського суду з прав людини: по справі "Савіни проти України" від 18 грудня 2008 року, по справі "Е.Р. проти Італії" (заява №31127/96, рішення від 16 листопада 1999 р.), "K. і T. проти Фінляндії" (заява №25702/94, рішення від 27 квітня 2000 року), по справі "МакМайкл проти Сполученого Королівства" від 24 лютого 1995 року, по справі "Хазе проти Німеччини", по справі "Валлова і Валла проти Чеської Республіки" від 26 жовтня 2006 року; і "Гавелка та інші проти Чеської Республіки" від 21 червня 2007 року, ст.ст. 3,8, 10, 11, 57-60, 209, 212-215, 218, п.5 ч.1 ст.367 ЦПК України, суд,

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 задоволити.

Розірвати шлюб, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований 19 грудня 2008 року у відділі реєстрації актів

цивільного стану Томашпільського районного управління юстиції Вінницької області за актовим записом № 70.

Визначити місце проживання малолітньої дитини ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, разом з матір'ю - ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: 82400, АДРЕСА_1.

Відібрати малолітню дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, від батька - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_9, який проживає за адресою: АДРЕСА_5 (зареєстрований: 82400, АДРЕСА_5), і повернути дитину матері ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_2, котра проживає за адресою: 82400, АДРЕСА_1.

Рішення про відібрання дитини від відповідача ОСОБА_2 і повернення її позивачу ОСОБА_1, з якою дитина проживала, допустити до негайного виконання.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Львівської області через районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення, особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час оголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя: В. Л. Бучківська