Справа № 465/7196/13 Головуючий у 1 інстанції: Лозинський Б.М.
Провадження № 22-ц/783/5811/14 Доповідач в 2-й інстанції: Струс Л. Б.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 грудня 2014 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючого судді - Струс Л.Б.

суддів: Шандри М.М., Шумської Н.Л.

при секретарі: Бадівській О.О.

за участю: ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3 та представника апелянта Гапеєва С.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові цивільну справу за апеляційною скаргою Головного управління юстиції у Львівській області на ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 20 січня 2014 року у справі за клопотанням Головного управління юстиції у Львівській області про визнання та надання дозволу на примусове виконання на території України вироку районного суду для Кракова-Сьрудмєсьця (Республіка Польща) від 5 лютого 2013 року про стягнення з ОСОБА_6 аліментів,

ВСТАНОВИЛА:

ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 20 січня 2014 року в задоволенні клопотання відмовлено.

Дану ухвалу оскаржив представник Головного управління юстиції у Львівській області - Гапаєв С.О. подавши апеляційну скаргу, у якій зазначає, що дана ухвала є такою, щ підлягає скасуванню, оскільки судом неправильно застосовані норми матеріального та процесуального права, при винесені ухвали суд не врахував доказів, що мають значення для справи, а висновки суду не відповідають обставинам справи. Не погоджується із висновком районного суду, що документ, який підтверджує, що ОСОБА_6 був повідомлений про місце та час розгляду справи відсутній, оскільки суд у відповідності до ч. 6 ст. 418 ЦПК України вважав судове доручення виконаним 1 червня 2012 року у зв'язку із повторною неявкою на виклик суду ОСОБА_2.

Просить скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою визнати на дати дозвіл на примусове виконання на території України вироку районного суду для Кракова-Сьрудмєсьця у Кракові (Республіка Польща) від 5 лютого 2013 року про стягнення аліментів з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 по 400 злотих щомісячно, починаючи з 18 січня 2010 року.

Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2, його представника ОСОБА_3 та представника апелянта Гапеєва С.О., перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково, виходячи з таких підстав.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 312 ЦПК України розглянувши скаргу на ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд скасовує ухвалу і передає питання на новий розгляд до суду першої інстанції, якщо останній порушив порядок, встановлений для його вирішення.

Судом встановлено, що 5 лютого 2013 року районним судом для Кракова-Сьрудмєсьця у Кракові (Республіка Польща) було постановлено вирок про стягнення аліментів з ОСОБА_6 на користь сина ОСОБА_8 по 400 злотих щомісячно, починаючи з 18 січня 2010 року.

У відповідно до положень міжнародних, ратифікованих Україною норм права ОСОБА_9 подав до Міністерства юстиції України заяву про стягнення аліментів з відповідача, який проживає за кордоном, а саме в Україні.

Відмовляючи в задоволенні клопотання Головного управління юстиції у Львівській області, яке діє на підставі належним чином оформлених повноважень про надання дозволу на примусове виконання цього вироку, районний суд виходив з того, що оскільки ОСОБА_6 не був належним чином повідомлений про місце та час розгляду справи польським судом, відсутні правові підстави для задоволення клопотання. Під час винесення вироку районним судом ОСОБА_6 був відсутній.

Проте повністю з такими висновками суду погодитись не можна.

Відповідно до ч. 1 ст. 390 ЦПК України рішення іноземного суду (суду іноземної держави; інших компетентних органів іноземних держав, до компетенції яких належить розгляд цивільних чи господарських справ; іноземних чи міжнародних арбітражів) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності.

Згідно із визначення, яке міститься у ст. 1 Закону України "Про міжнародне приватне право" визнання рішення іноземного суду, це поширення законної сили рішення іноземного суду на територію України в порядку, встановленому законом.

Порядок вирішення питання про визнання та звернення до виконання рішення іноземного суду, що підлягає виконанню врегульовано положеннями глави 1 розділу VIII ЦПК України.

Як зазначено в ч. 1 ст. 396 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Якщо міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено, зокрема, якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином повідомлено про розгляд справи (ч. 2 ст. 396 ЦПК України).

Законом України від 20 липня 2006 року № 15-V "Про приєднання України до Конвенції про стягнення аліментів за кордоном" (далі - Конвенція) Україна приєдналася до цієї Конвенції, укладеної 20 червня 1956 року у м. Нью-Йорк.

24 травня 1993 року між Україною та Республікою Польща підписано Договір про правову допомогу та правові відносини у цивільних і кримінальних справах (далі - Договір), який ратифіковано Законом України від 4 лютого 1994 року № 3941-XII. Договір набрав чинності для України 14 серпня 1994 року.

Статтею 52 Договору визначено, що при розгляді справи про визнання і виконання рішення суд обмежується перевіркою виконання умов, передбачених статтями 50 і 51.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 50 Договору передбачено, що рішення, зазначені в статті 49, підлягають визнанню і виконанню на території іншої Договірної Сторони, якщо, зокрема, сторона не була позбавлена можливості захисту своїх прав, а у випадку обмеженої процесуальної здатності - належного представництва, а зокрема, сторона, яка не прийняла участі в розгляді справи, отримала виклик в судове засідання своєчасно і належним чином.

Як роз'яснено в п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 12 "Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України", коли документ, поданий на підтвердження виклику сторони в судове засідання, не свідчить про те, яким чином та коли їй вручено цей виклик, і вона оспорює даний факт, суд повинен з'ясувати дійсні обставини її виклику на підставі інших поданих сторонами доказів, а в необхідних випадках - запитати із суду, що постановив рішення, й оглянути документи про виклик сторони, встановлені процесуальним законодавством, за яким провадився розгляд справи.

Визнаючи протокол судового засідання Франківського районного суду м. Львова від 1 червня 2012 року про виконання судового доручення про вручення ОСОБА_6 виклику до польського суду неналежним доказом своєчасно і належного його повідомлення про судовий розгляд, районний суд не врахував того, що справу розглянуто іноземним судом в порядку заочного розгляду та ухвалено заочний вирок.

При вирішенні питання про дотримання процедури належного повідомлення боржника, яке здійснюється саме за правилам процесуального закону Республіки Польща, а не України, районному суду слід було з'ясувати цю процедуру і при необхідності на підставі ст.. 415 ЦПК України та п. "а" ст. 7 Конвенції у разі наявності сумнівів щодо належного повідомлення відповідача про дату судового засідання в іноземному суді, витребувати таку інформацію від польського суду.

Також залишилося невирішеним питання про витребування та огляд матеріалів виконання судового доручення про виклик боржника до суду, за наслідками якого було складено протокол від 1 червня 2012 року, який визнано місцевим судом неналежним доказом передчасно.

Також колегія суддів звертає увагу, що відповідно до правового висновку, який зроблено Верховним Судом України при розгляді справи № 6-39цс14 (постанова від 23 квітня 2014 року) і який є обов'язковим в силу приписів ст. 360-7 ЦПК України доведення факту неналежного повідомлення, як підстави для відмови для відмови у задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду лежить саме на особі (в даному випадку на боржнику - ОСОБА_6), яка заперечує проти задоволення такого клопотання.

Таких доказів матеріали справи не містять.

Окрім цього, відповідно до ст. 8 Закону України "Про міжнародне приватне право" та ст. 12 Договору суд має право у встановленому порядку звернутись до компетентних органів Республіки Польща про надання інформації щодо тлумачення іноземного законодавства.

У зв'язку із чим, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржувана ухвала ґрунтується виключно на припущеннях, що суперечить вимогам ч. 4 ст. 60 ЦПК України, а відтак підлягає скасуванню з передачею вирішення заявленого клопотання на новий розгляд до суду першої інстанції, оскільки порушено порядок його вирішення, що не може бути усунено апеляційним судом.

При новому розгляді справи районному суд слід врахувати викладене, та постановити законну і обґрунтовану ухвалу за результатами повного та всебічного розгляду заявленого клопотання.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 209, 303, 304, п. 2 ч. 2 ст. 307, п. 3 ч. 1 ст. 312, 313, п. 2 ч. 1 ст. 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу Головного управління юстиції у Львівській області задоволити частково.

Ухвалу Франківського районного суду м. Львова від 20 січня 2014 року скасувати та передати питання про розгляд клопотання Головного управління юстиції у Львівській області на новий розгляд до суду першої інстанції

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий Л.Б. Струс

Судді М.М. Шандра

Н.Л. Шумська