Справа № 755/8967/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" червня 2014 р. м. Київ

Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

Головуючого -судді САВЛУК Т.В.,

при секретарі Гноілек М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Дніпровського районного суду м.Києва цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Відділ громадянства та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУМВС України в м.Києві про виселення та зняття з реєстраційного обліку,

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1, звертаючись з позовом до суду, просила виселити ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1 та зобов'язати Відділ громадянства та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві зняти ОСОБА_2 з реєстраційного обліку, що є предметом спору.

Позивач ОСОБА_1 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити, пояснила, що позивач є власником квартири АДРЕСА_1, що підтверджується Договором дарування квартири від 05 березня 1997 року. В цій квартирі постійно проживає та зареєстрований відповідач ОСОБА_2, який вселився та проживав за згодою позивача, оскільки перебував у зареєстрованому шлюбі з матір'ю позивача. Однак, незважаючи на те, що шлюб між відповідачем та матір'ю позивача розірваний в судовому порядку, відповідач продовжує проживати в квартирі, чим створює для позивача, як власника квартири, перешкоди у користуванні власним житлом. Позивач неодноразово зверталась до відповідача з вимогою звільнити квартиру, оскільки позивач має намір вселитись та проживати в квартирі разом зі своєю сім'єю, однак відповідач добровільно звільнити квартиру та знятись з реєстраційного обліку наміру не має, що спонукало позивача звернутись з цим позовом до суду з вимогою виселити відповідача в примусовому порядку та зняти його з реєстраційного обліку, оскільки у відповідача відсутні правові підстави користуватись квартирою.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в позові відмовити, пояснив, що дійсно позивач є власником квартири АДРЕСА_1. З 2010 року відповідач, за згодою позивача, вселився та проживає в цій квартирі, оскільки перебував з матір'ю позивача ОСОБА_3 у зареєстрованому шлюбі. Відповідач не заперечує той факт, що на даний час шлюб між відповідачем та ОСОБА_3 розірваний, однак іншого житла для проживання він не має, при цьому перешкод позивачу у користуванні цією квартирою відповідач не чинить, позивач має інше житло на праві власності та разом із сім'єю проживає за іншою адресою, також наголосив, що за час спільного проживання з колишньою дружиною в цій квартирі було проведено ремонт за їх спільні кошти, придбані меблі та інші побутові предмети, однак позивач не має наміру компенсувати йому понесені затрати. Відповідач просить врахувати, що є особою похилого віку, отримує пенсію за віком, що є єдиним джерелом для його існування, тому не має можливості винаймати житло або у іншій спосіб вирішити свої житлові питання.

Заслухавши пояснення позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного.

Судом встановлено, що на підставі Договору дарування квартири від 05 березня 1997 року ОСОБА_4 передав у дар ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_1. (а.с.4)

13 жовтня 1997 року ОСОБА_1 зареєструвала в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Згідно положень частин другої ст.386 Цивільного кодексу України власник, який має право передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинене нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню.

За нормою статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Звертаючись з позовом до суду, позивач ОСОБА_1 , посилається, як на підставу для виселення відповідача ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1, на положення ст. 319 Цивільного кодексу України та ст.155 Житлового кодексу України, мотивуючи тим, що відповідач не є членом сім'ю позивача, оскільки вселився та проживав в цій квартирі, як чоловік її матері ОСОБА_3, однак внаслідок припинення шлюбу втратив право користування квартирою, що зумовлює вирішення питання про його виселення з квартири, оскільки сам факт проживання відповідача в квартирі створює перешкоди позивачу вільно користуватись та розпоряджатись власним житлом.

Конституцією України у ст.47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду.

Згідно положень частини першої ст.29 Цивільного кодексу України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово.

Як передбачено частиною 1 статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Згідно положень ч.1 статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 319 цього ж Кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Відповідно до ст. 9 Житлового кодексу УРСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом.

Відповідно до ст.109 Житлового кодексу УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника будинку передбачені статтею 157 Житлового кодексу України та частиною першою статті 116 Житлового кодексу України.

Згідно із частиною першою статті 116 Житлового кодексу України, виселення може мати місце, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.

Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Виходячи з характеру спірних правовідносин, питання щодо виселення відповідного кола суб'єктів регулюється нормами житлового законодавства, тому застосування до даних правовідносин положень цивільного законодавства є неправомірним, оскільки спосіб захисту визначений позивачем не передбачений нормами цивільного законодавства, також позивачем не визначено, які саме його права та інтереси порушено та у якій спосіб підлягають відновленню, за відсутності належних та допустимих доказів, які мали підтвердити порушення відповідачем прав позивача, як власника житлового приміщення, в той же час доказування не може ґрунтуватись на припущеннях, як це передбачено ч.4 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України.

Разом з тим, обмеження (позбавлення) права користування житлом можуть спричинити тільки такі дії наймача або членів його сім'ї, що полягають у зловживанні ними своїми правами або неналежному виконанні покладених на них обов'язків і безпосередньо порушують права та законні інтереси інших осіб. Таким чином, якщо особа втрачає право на користування житлом без вчинення винних дій, вона має право на захист з боку держави.

Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про виселення відповідача ОСОБА_2 з квартири АДРЕСА_1, оскільки позивачем не доведено обставин, які б свідчили про те, що з боку відповідача чиняться перешкоди для проживання позивача у вищезазначеній квартирі, що слугувало б підставою для вирішення питання про виселення відповідача з квартири, зважаючи на те, що відповідач вселився та проживає у квартирі за згодою власника, тобто позивача, ці обставини визнанні позивачем в судовому засіданні, тому в силу положень ч.1 ст.61 Цивільного процесуального кодексу України не потребують доказуванню, а законних підстав для припинення у відповідачем права користування квартирою позивачем не наведено.

Згідно ч.1 ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, визнання особи безвісного відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.

Як роз'яснено у п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою.

Разом з тим, позивач ОСОБА_1, пред'явивши окремо позовні вимоги про зобов'язання Відділу громадянства та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві зняти з реєстраційного обліку ОСОБА_2, не довела наявність обставин, які мають слугувати підставою для зняття відповідача з реєстраційного обліку, перелік яких визначний у ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні", при цьому цивільним процесуальним законодавством не передбачено покладення виконання вимог зобов'язального характеру на третю особу у справі, а також враховуючи, що такий спосіб захисту порушених прав власника житла не передбачений нормами цивільного та житлового законодавства України.

Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави.

За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.

Згідно ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед інших, припинення дії, яка порушує право.

Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Відділ громадянства та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві про виселення та зняття з реєстраційного обліку є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до положень ст.88 Цивільного процесуального кодексу України, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат, оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

Враховуючи наведене та керуючись ст. 47 Конституції України, ст.ст. 9, 109, 116 Житлового кодексу УРСР, ст.ст. 16, 29, 319, 321, 328, 391 Цивільного кодексу України, Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року за №5 « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», ст.ст. 1, 4, 10, 11, 57, 58, 59, 60, 61, 88, 208, 209, 212-215, 218 Цивільного процесуального кодексу України , суд

в и р і ш и в:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Відділ громадянства та реєстрації фізичних осіб Дніпровського РУ ГУМВС України в м. Києві про виселення та зняття з реєстраційного обліку відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга, яка подається до Апеляційного суду міста Києва через Дніпровський районний суд міста Києва протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я