Справа №266/1007/14-ц
Провадження№ 2/266/502/14
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.03.2014 року м. Маріуполь

Суддя Приморського районного суду м. Маріуполя Дзюба М.В., ознайомившись з позовною заявою ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Маріупольський завод важкого машинобудування» про стягнення індексації та компенсації по заробітній платі,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач просить витребувати у відповідача копії розрахункових листів, довідку про проведення індексації заробітної плати позивача за весь період роботи на підприємстві, довідку про базові місяці індексації заробітної плати, а також індекси споживчих цін, які застосовувались при проведення індексації заробітної плати позивача з 07.10. 2003 року по 24.06. 2009 року. Стягнути з відповідача на його користь індексацію заробітної плати за період з 07.10. 2003 року по 24.06. 2009 року в розмірі, згідно наданої відповідачем довідки про розрахунок індексації заробітної плати та стягнути на його користь компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строку її виплати.

Позовна заява має бути залишена без руху як така, що не відповідає вимогам ст.. 119 ЦПК України, згідно з якою позовна заява повинна містити, зокрема, ціну позову щодо вимог майнового характеру, зміст позовних вимог, виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, зазначення доказів, що підтверджують кожну обставину, наявність підстав для звільнення від доказування.

Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці керується тим, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов'язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави. Разом з тим такі обмеження не повинні впливати на доступ до суду чи ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди суті цього права, та мають переслідувати законну мету.

Звертаючись до суду з вимогою про стягнення індексації заробітної плати, тобто з позовом майнового характеру, позивач всупереч вимогам п. 4 ч. 2 ст. 119 ЦПК України не вказує ціну позову.

Крім того, за змістом ст.. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

У позовній заяві відсутні відомостей про розмір невиплачених сум індексації та компенсації, розрахунок яких, відповідно до ст.. 10 ЦПК України, є обов'язком позивача. Суд не вправі перекладати цей обов'язок на відповідача шляхом зобов'язання останнього надати відповідні розрахунки в порядку витребування доказів, оскільки витребувані можуть бути лише ті письмові (речові) докази, які об'єктивно існують на момент розгляду питання про їх забезпечення у якості відповідних предметів матеріального світу. Спонукання відповідача до створення письмових доказів є неприпустимим, як таке, що порушує принцип змагальності сторін.

З урахуванням принципу диспозитивності, передбаченого ст. 11 ЦПК, та з метою дотримання вимог діючого законодавства позивач повинен привести у відповідність предмет та зміст заявлених вимог, маючи на увазі, що відповідно до ч.2 ст.117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. При цьому суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи (п. 6 постанови ПВСУ N 13 від 24.12.99р.).

У зв'язку з чим слід зауважити, що ані норми процесуального законодавства (ст..ст.60,61 ЦПК), ані матеріальний закон (КЗпП) не містять правила про презумпцію неправомірності діянь роботодавця. Відповідно до загальних положень цивільного права будь-яка презумпція може стосуватися лише вини відповідача, на якого в такому випадку покладається обов'язок доведення власної невинуватості (правомірності), інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, повинен доводити позивач. В даному випадку, при обранні адекватного способу захисту порушеного права, саме позивач відповідно до вимог п. 5 ч. 2 ст. 119 ЦПК України має навести розрахунки відповідних сум, як обставин, що обґрунтовують позовні вимоги. В цьому аспекті слід звернути увагу на відсутність у цій позовній заяві відомостей про розмір невиплачених сум індексації та компенсації, розрахунок яких, відповідно до ст.. 10 ЦПК України є обов'язком позивача. Суд не вправі перекладати цей обов'язок на відповідача шляхом зобов'язання останнього надати відповідні розрахунки в порядку витребування доказів, оскільки витребувані можуть бути лише ті письмові (речові) докази, які об'єктивно існують на момент розгляду питання про їх забезпечення у якості відповідних предметів матеріального світу. Спонукання відповідача до створення письмових доказів є неприпустимим, як таке, що порушує принцип змагальності сторін.

При цьому позивач не позбавлений можливості одержання вихідних даних для проведення таких розрахунків: в порядку ст.. 49 КЗпП України; шляхом звернення до суду із заявою про забезпечення доказів, необхідних на цьому етапі для підготовки позовної заяви; одержання відомостей у відділі персоніфікації районного управління ПФУ тощо.

Відповідно до ст.. 121 ЦПК України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, постановляє ухвалу, в якій зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати п'яти днів з дня отримання позивачем ухвали.

При таких обставинах, вважаю необхідним залишити позовну заяву без руху для усунення вищезазначених недоліків.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.. ст.. 4,11,60,61,119,120,121 ЦПК України, ст.. 49 КЗпП України, ст.. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд, -

У Х В А Л И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства «Маріупольський завод важкого машинобудування» про стягнення індексації та компенсації по заробітній платі - залишити без руху, надавши позивачу термін для усунення недоліків строком п'ять днів з дня отримання ухвали, роз'яснивши, що у випадку якщо недоліки не будуть усунені у вказаний термін, заява буде вважатися неподаною та буде повернена позивачу.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя: Дзюба М. В.