Справа № 4-с-742/2/14 Провадження № 22-ц/795/1894/2014 Головуючий у I інстанції -Бездідько В.М. Доповідач - Шитченко Н. В.
Категорія - цивільна
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 вересня 2014 року м. Чернігів
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРНІГІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ у складі:

головуючої - судді Шитченко Н.В.

суддів: Бобрової І.О., Висоцької Н.В.,

при секретарі - Зіньковець О.О.,

за участю представника апелянта ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК"- Рожка С.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові цивільну справу за апеляційними скаргами публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» та Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області на ухвалу Прилуцького міськрайонного суду від 04 серпня 2014 року у справі за скаргою ОСОБА_2 визнання незаконними дій державного виконавця Чернової Л.В. та начальника Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції, -

в с т а н о в и в:

Ухвалою Прилуцького міськрайонного суду від 04 серпня 2014 року скаргу ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано незаконними дії державного виконавця та начальника Жовтневого відділу ДВС Дніпропетровського міського управління юстиції у виконавчому провадженні ВП № 39532239 щодо надання стягувачу неправдивої інформації. Заборонено державному виконавцю Жовтневого відділу ДВС Дніпропетровського МУЮ у виконавчому провадженні ВП № 39532239 закінчувати виконавче провадження та вчиняти інші дії в спосіб, не передбачений ст. 45 ЗУ «Про виконавче провадження». В іншій частині вимог скарги ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ПАТ КБ «Приватбанк», посилаючись на порушенням судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи та недоведеність обставин, що мають значення для справи, просить скасувати оскаржувану ухвалу в частині задоволених вимог та постановити нову, якою відмовити у задоволенні скарги.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що судом не враховано тієї обставини, що зобов'язання ПАТ КБ «Приватбанк» та ОСОБА_2 є грошовими, тобто однорідними за матеріальним змістом, строк виконання яких настав.

Представник апелянта, посилаючись на ст. 602 ЦК України, зазначає, що обставини, визначені даною нормою, за яких зарахування зустрічних однорідних вимог не допускається, відсутні, і судом першої інстанції не встановлені, а отже висновок суду першої інстанції про неправомірність дій державного виконавця та можливість зарахування зустрічних вимог лише при згоді обох сторін і при умові, що виконавчі провадження знаходяться у одного державного виконавця, є такими, що не відповідають вимогам закону.

Вважає, що винесена державним виконавцем постанова про закінчення виконавчого провадження відповідає вимогам ст.ст. 49, 50 ЗУ «Про виконавче провадження», та на даний момент є чинною.

В своїй апеляційній скарзі представник Жовтневого відділу ДВС Дніпропетровського МУЮ, вважаючи оскаржувану ухвалу такою, що винесена з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати її та постановити нову, якою в задоволенні скарги ОСОБА_2 відмовити.

Апеляційна скарга містить посилання, що висновок суду про надання державним виконавцем неправдивої інформації стягувачу є безпідставним, оскільки після 13 грудня 2013 року ОСОБА_2 повідомлялося про повернення платіжного доручення № 6311 від 01 жовтня 2013 року до відділу виконавчої служби та зазначалися причини ненаправлення даного доручення управлінню Державної казначейської служби України у Жовтневому районі м. Дніпропетровська.

Представник апелянта вказує, що зарахування зустрічних вимог на стадії виконання судового рішення не заборонено ЗУ «Про виконавче провадження».

В письмових запереченнях ОСОБА_2, вважаючи доводи апеляційних скарг недоведеними та безпідставними, просить подані апеляційні скарги відхилити, а ухвалу суду - залишити без змін.

Вислухавши суддю-доповідача, пояснення представника ПАТ КБ «Приватбанк», дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню, враховуюче наступне.

Частково задовольняючи скаргу ОСОБА_2 та визнаючи незаконними дії державного виконавця щодо надання неправдивої інформації, суд першої інстанції виходив з того, що останній повідомив стягувача про знаходження на виконанні платіжного доручення про стягнення на його користь певних сум, достовірно знаючи, що дане доручення повернуто ним за закінченням терміну дії. Задовольняючи вимогу про заборону виконавцю вчиняти дії в спосіб, не передбачений ст. 45 ЗУ «Про виконавче провадження», суд зазначив, що повідомлень до виконавчої служби Прилуцького МРУЮ про проведення взаємозарахування не надходило, а проведення такого зарахування порушує законні права інших стягувачів, а отже таке зарахування недопустимо.

Однак, з таким висновком районного суду не може погодитись апеляційний суд через невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення норм матеріального і процесуального права.

Встановлено, що в Жовтневому відділі ДВС Дніпропетровського МУЮ перебувало виконавче провадження № 39532239 по виконанню виконавчого листа № 2-372-2011, виданого 14 червня 2011 року Прилуцьким міськрайонним судом про стягнення з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 коштів на загальну суму 13460,63 грн. (а.с. 6).

23 травня 2012 року державним виконавцем відділу ДВС Прилуцького МРУЮ відкрито виконавче провадження № 32757461 щодо примусового виконання виконавчого листа № 2-1454, виданого 14 березня 2012 року Прилуцьким міськрайонним судом про стягнення з ОСОБА_2 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» 3476,17 доларів США, що за курсом НБУ станом на 05 грудня 2013 року становить 27785,03 грн. (а.с. 89).

09 грудня 2013 року ПАТ КБ «Приватбанк» звернулось до Жовтневого відділу ДВС з заявою про закінчення виконавчого провадження в зв'язку з повним виконанням рішення суду (а.с. 87). Підставою для цього стало зарахування грошових коштів в сумі 13460,63 грн. на рахунок ОСОБА_2, що підтверджується меморіальним ордером № 1 від 03 грудня 2013 року (а.с. 90). Зі змісту вказаної заяви вбачається, що вищезгадані кошти сплачені за виконавчим документом шляхом проведення зарахування зустрічних вимог у відповідності до положень ст. 601 ЦК України.

05 лютого 2014 року державним виконавцем Жовтневого відділу ДВС Черновою Л.В., у відповідності до вимог ст.ст. 49, 50 ЗУ «Про виконавче провадження», була винесена постанова про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-372-2011 про стягнення з ПАТ КБ «Приватбанк» на користь ОСОБА_2 коштів в сумі 13460,63 грн. (а.с. 99).

Звернувшись до суду зі скаргою на дії державного виконавця Чернової Л.В. та начальника Жовтневого відділу ДВС Дніпропетровського МУЮ, ОСОБА_2 просив визнати незаконними дії вказаних посадових осіб щодо надання ними неправдивої інформації, яка полягала у повідомленні його про те, що платіжне доручення № 6311 від 01 жовтня 2013 року станом на 26 грудня 2013 року управлінням Державної казначейської служби не повернуто, а знаходиться на виконанні УДКС. Крім цього, ОСОБА_2с. зазначав, що зарахування державним виконавцем зустрічних вимог проведено з порушенням ЗУ "Про виконавче провадження".

По справі встановлено, що державним виконавцем 01 жовтня 2013 року було надано розпорядження, на підставі якого спеціалістом Жовтневого відділу ДВС було складено платіжне доручення № 6311 від 01 жовтня 2013 року (а.с. 96).

Згідно п. 3.5 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління НБУ від 21 січня 2004 року № 22 та зареєстрованої МЮУ 29 березня 2004 року за № 377/8976, строк дії платіжного доручення 30 днів застосовується при пред'явленні платіжного доручення на виконання до банку або казначейства. Цим пунктом Інструкції визначено строк, протягом якого банк приймає платіжне доручення до виконання, а саме, протягом 30 календарних днів з дати його складання. Тобто, строк пред'явлення платіжного доручення № 6311 від 01 жовтня 2013 року на виконання до банку або казначейства закінчується 31 жовтня 2013 року.

Державною виконавчою службою було надано до управління ДКСУ в Жовтневому районі м. Дніпропетровська вищевказане платіжне доручення в той же день - 01 жовтня 2013 року, про що свідчить реєстр платіжних доручень розпорядників (одержувачів) бюджетних коштів від 01 жовтня 2013 року. Крім того, факт знаходження в казначействі платіжного доручення в строки його пред'явлення на виконання засвідчується листом управління ДКСУ в Жовтневому районі м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2013 року (а.с. 97-98).

З матеріалів справи вбачається, що управлінню ДКСУ неодноразово направлялися відділом ДВС листи, в яких зазначалося, що повернення без виконання платіжних доручень, які були пред'явлені на виконання в межах строків, не відповідає вимогам чинного законодавства, а тому вони не підлягають переоформленню, а підлягають виконанню.

Суд першої інстанції, вказуючи на те, що державному виконавцю було достовірно відомо про те, що платіжне доручення про стягнення сум повернуто за закінченням терміну дії і останній не вжив заходів для його поновлення, не врахував, що матеріалами справи підтверджено отримання ВДВС Жовтневого району Дніпропетровського міського управління юстиції листа від ГУКС України у Дніпропетровській області з інформацією про повернення, в тому числі і платіжного доручення ОСОБА_2, лише 13 грудня 2013 року, що підтверджено вхідним штемпелем. Наведене стягувачем не спростовано. Таким чином, направляючи ОСОБА_2 листа 3 грудня 2013 року з повідомленням про направлення платіжного доручення до від ГУКС України у Дніпропетровській області державний виконавець жодної недостовірної інформації стягувачу не надав. В усіх інших відповідях на ім'я ОСОБА_2, що датовані після 13 грудня 2013 року на його заяви щодо виконання рішення суду повідомлялось про повернення платіжного доручення до відділу, а також зазначалася причина ненаправлення даного доручення до казначейства - надходження заяви від ПАТ КБ «ПриватБанк» про зарахування зустрічних вимог (а.с. 24, 25).

Крім цього, колегія суддів погоджується з висловленими державною виконавчою службою запереченнями відносно того, що відсутні правові норми, які дозволяють державному виконавцю поновлювати платіжне доручення, а отже суд першої інстанції безпідставно вказав на те, що жодних заходів до поновлення платіжного доручення не вживалось.

Враховуючи наведене, апеляційний суд вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що державний виконавець, достовірно знаючи, що платіжне доручення повернуто ним за закінченням терміну дії та не приймаючи ніяких мір щодо поновлення платіжного доручення, повідомив стягувача про знаходження документа на виконанні, не відповідає обставинам справи.

Згідно приписів ст. 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

За змістом наведеної норми вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати наступним умовам: бути зустрічними, тобто кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим; бути однорідними - зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв'язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов'язань по передачі родових речей, зокрема грошей; строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Заяви однієї сторони достатньо для проведення зарахування.

Зарахуванням можуть бути припинені зобов'язання на будь-якій стадії їх існування, навіть після порушення виконавчого провадження щодо виконання одного із зустрічних зобов'язань. Добровільне виконання зобов'язання на стадії виконавчого провадження допускається і шляхом проведення зарахування однорідних зустрічних вимог, оскільки ЗУ «Про виконавче провадження» не містить заборони щодо можливості проведення зарахування зустрічних вимог на стадії виконання судового рішення.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 32 ЗУ "Про виконавче провадження" заходом примусового виконання судових рішень є звернення стягнення на кошти та інше майно боржника, у тому числі якщо вони перебувають у інших осіб або належать боржникові від інших осіб. Тобто, положення вказаної норми не забороняє виконання зобов'язання на стадії виконавчого провадження шляхом проведення зарахування однорідних зустрічних вимог.

Враховуючи, що зобов'язання сторін у справі є грошовими, колегія суддів приходить до переконання про однорідність вимог, які виникли на їх підставі. Однорідність цих вимог випливає із їх юридичної природи і матеріального змісту та не залежить від підстав виникнення зобов'язань.

В той же час, висновок районного суду про наявність підстав для задоволення вимог скарги про заборону державному виконавцю вчиняти дії у спосіб, не передбачений ст. 45 ЗУ «Про виконавче провадження» є необґрунтованим і безпідставним, оскільки вказана норма визначає порядок виплати стягнутих грошових сум і не стосується підстав закінчення виконавчого провадження.

Не ґрунтується на положеннях цивільного законодавства висновок суду першої інстанції про необхідність згоди обох сторін для зарахування зустрічних вимог, оскільки положеннями ч. 2 ст. 601 Цивільного кодексу України визначена така можливість за заявою однієї сторони. Таку заяву від ПАТ КБ "ПриватБанк" про зарахування зустрічних вимог ОСОБА_2 отримав.

На думку колегії суддів, є необґрунтованим висновок суду першої інстанції про неможливість зарахування зустрічних вимог з підстав знаходження виконавчих проваджень в різних відділах ДВС та неповідомлення про таке зарахування Прилуцьке міськрайонне управління юстиції, на виконанні якого знаходиться інше рішення про стягнення з ОСОБА_2 на користь банку коштів, оскільки законом не заборонено зарахування зустрічних вимог з тих підстав, що місця виконання судових рішень є різними. По справі не заперечується, що зобов'язання стягувача та банку виникли саме з судових рішень і є однаково обов'язковими для виконання на всій території України. Крім цього, ОСОБА_2 не позбавлений можливості повідомити Прилуцьке міськрайонне управління юстиції про проведення зарахування зустрічних вимог.

Отже, висновок суду про необхідність визнання незаконними дій державного виконавця Чернової Л.В. та начальника Жовтневого відділу ДВС Дніпропетровського МУЮ в ході виконання судового рішення, не відповідає обставинам справи та нормам матеріального права.

Враховуючи наведене, апеляційний суд приходить до висновку про те, що оспорювана ухвала в частині задоволених вимог, у відповідності п. 2 ч. 1 ст. 312 ЦПК України, підлягає скасуванню, а в задоволенні скарги ОСОБА_2 в цій частині слід відмовити з наведених вище підстав.

Керуючись ст.ст. 303, 307, п. 2 ч. 1 ст. 312, 313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, апеляційний суд, -

у х в а л и в:

Апеляційні скарги публічного акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» та Жовтневого відділу державної виконавчої служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області - задовольнити.

Ухвалу Прилуцького міськрайонного суду від 04 серпня 2014 року - скасувати в частині задоволених вимог, відмовивши ОСОБА_2 в задоволенні цієї частини скарги.

В іншій частині ухвалу залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:Судді: