АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6569/14 Справа № 182/1394/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - Шестакова З. С. Доповідач - Осіян О.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 липня 2014 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Осіяна О.М.

суддів - Дерев'янка О.Г., Петешенкової М.Ю.,

при секретарі - Бец Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю „ІНТЕРПАЙП НІКО ТЬЮБ" про визнання незаконним розпорядження про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

Позивачка звернулась до суду із позовом в якому вказувала на те, що 26 лютого 2010 року вона була прийнята на роботу до ТОВ „ІНТЕРПАЙП НІКО ТЬЮБ" на посаду оператора з врахування виробництва трубопрокатного цеху № 2 (далі по тексту - ТПЦ № 2).

Розпорядженням № 121/ОК від 05.02.2014 була звільнена із займаної посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату працівників.

Позивачка вважає своє звільнення незаконним, проведеним із порушенням вимог трудового законодавства, а саме - статей 40 ч. 2, 43, 49-2 ч. 1 і ч. 3, 184 ч. 3 КЗпП України, а тому просила поновити її на роботі, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду.

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_2 до ТОВ „ІНТЕРПАЙП НІКО ТЬЮБ" про визнання незаконним розпорядження про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди - відмовлено. Витрати по сплаті судового збору покладено на рахунок держави.

В апеляційній скарзі позивачка просить скасувати рішення суду першої інстанції із тих підстав, що судом не враховані обставини у справі та вимоги законодавства.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду скасувати із наступних підстав.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що ОСОБА_2 із 26 лютого 2010 року по 05 лютого 2014 року знаходилась у трудових відносинах з ТОВ „ІНТЕРПАЙП НІКО ТЬЮБ" де працювала на посаді оператора з врахування виробництва ТПЦ № 2.

З метою оптимізації управління підрозділами та раціонального використання трудових ресурсів відповідачем 23 червня 2011 року було видано наказ № 413 „Про зміни в організаційній структурі управління ТОВ „ІНТЕРПАЙП НІКО ТЬЮБ", яким скасовано у ТПЦ № 2 в повному складі бригада з обслуговування складу заготовки металу 23 одиниці, а саме: бригадир з переміщення сировини, напівфабрикатів та готової продукції - 5 одиниць; оператор з врахування виробництва - 6 одиниць; стропальник - 12 одиниць (а.с.16,17).

На підставі рішення ТОВ „ІНТЕРПАЙП НІКО ТЬЮБ" від 23 червня 2011 року № 413 та з урахуванням того, що ОСОБА_2 із 02 березня 2011 року по 31 січня 2014 року перебувала у декретній відпустці (а.с.8), позивачка з наказом № 314 від 23.06.2011 була ознайомлена 03 лютого 2014 року (а.с.18).

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці відповідач 03 лютого 2014 року пропонував позивачеві іншу роботу на тому ж підприємстві, а також надана можливість перепідготовки та навчанню новим професіям (спеціальностям) з відривом або без відриву від виробництва, про що ОСОБА_2 власноручно розписалася (а.с.18).

04 лютого 2014 року ОСОБА_2 відмовилась від перепрацевлаштування та роботи, власноручно написала заяву з проханням розглянути питання її звільнення на профкомі без її участі, та заяву про дострокове звільнення з роботи за ст. 40 п. 1 КЗпП України з 05 лютого 2014 року (а.с.19,20).

Розпорядженням ТОВ „ІНТЕРПАЙП НІКО ТЬЮБ" № 121/ОК від 05.02.2014 ОСОБА_2 була звільнена із займаної посади з 05 лютого 2014 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із скороченням штату працівників (а.с.23).

Згідно із ч. 2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.

Судом встановлено, що 03 лютого 2014 року ОСОБА_2 пропонувались 12 вакантних посад на тому ж підприємстві, що підтверджується повідомленням про вивільнення, який був підписаний позивачем (а.с.18), та показаннями заступника начальнику відділу по кадровій роботі ОСОБА_4, яка була допитана судом в якості свідка. Від цих пропозицій ОСОБА_2 відмовилась та власноручно написала заяву про звільнення з роботи до закінчення строку попередження з 05 лютого 2014 року (а.с.19) та розгляд питання щодо її звільнення з роботи за ст. 40 п. 1 КЗпП України без її участі на профкомі підприємства (а.с.20).

Під час розгляду справи позивачу неодноразово пропонувалась робота на ТОВ „ІНТЕРПАЙП НІКО ТЬЮБ". Від цієї пропозицій позивач відмовилась, посилаючись на те, що вона не бажає працювати за змінним графіком роботи. Тому суд прийшов висновку, що відповідачем не порушені вимоги ч. 2 ст. 40 і ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України.

Також суд вважав, що при вивільнені ОСОБА_2 ТОВ „ІНТЕРПАЙП НІКО ТЬЮБ" не були порушені вимоги ч. 3 ст. 184 КЗпП України, оскільки у зв'язку із скасуванням у ТПЦ № 2 в повному складі бригади з обслуговування складу заготовки металу, позивачу пропонувалась інша робота на тому ж підприємстві, а також надана можливість перепідготовки та навчанню новим професіям (спеціальностям) з відривом або без відриву від виробництва, однак ОСОБА_2 відмовилась від працевлаштуванні на запропонованих роботах та власноручно написала заяву про звільнення її з роботи. Інші посади, на яких могла працювати позивач за денним графіком роботи, на підприємстві відсутні. До того ж, спочатку ОСОБА_2 була прийнята на роботу оператором з врахування виробництва ТПЦ № 2 ТОВ „ІНТЕРПАЙП НІКО ТЬЮБ" з тривалістю робочого дня 11 годин, тобто за змінним графіком роботи.

Суд не взяв до уваги доводи представника позивачки про те, що із 01 липня 2011 року у відповідача не мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення штату працівників.

Так, судом встановлено та підтверджується трудовою книжкою ОСОБА_2, позивач 26 лютого 2010 року була прийнята на роботу безпосередньо в ТПЦ № 2 оператором з врахування виробництва (а.с.9).

Наказом № 413 від 23 червня 2011 року в ТПЦ № 2 була скасована в повному складі бригада з обслуговування складу заготовки металу, в тому числі посада оператор з врахування виробництва (6 одиниць), яку також займала ОСОБА_2, та в службі директора по виробництву були створені цех підготовки виробництва (ЦПВ) та бригада з переміщення сировини, напівфабрикатів і готової продукції з підпорядкуванням майстру, до складу яких входить посада оператор з врахування виробництва (а.с.16,17).

Дотримуючись вимог п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами трудових спорів" № 9 від 06.11.1992 (з наступними змінами), з'ясувавши дані обставини, зіставивши штатний розпис ТПЦ № 2 ТОВ „ІНТЕРПАЙП НІКО ТЬЮБ" з 01 червня 2011 року по 30 червня 2011 року та на час звільнення позивача, суд дійшов висновку, що дійсно у відповідача відбулося скорочення штату працівників ТПЦ № 2 з метою раціонального використання трудових ресурсів та в зв'язку зі змінами в організаційній структурі управління служби директора по виробництву; ТОВ „ІНТЕРПАЙП НІКО ТЬЮБ" додержані норми законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є доказами щодо змін в організації виробництва і праці; ОСОБА_2 відмовилась від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві; була попереджена за 2 місяці про наступне вивільнення та власник або уповноважений ним орган задовольнив прохання позивача про її звільнення до закінчення строку попередження.

Судом також не встановлені порушення з боку відповідача ст. 43 КЗпП України.

Крім того, згідно листа Міністерства праці та соціальної політики України „Щодо звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва та праці" від 25.05.2010 № 107/06/186-10 до закінчення двомісячного строку з дня попередження, звільнення працівників з ініціативи адміністрації на зазначених підставах без їх згоди не допускається. При наявності прохання працівника скоротити термін попередження про наступне звільнення, який є обов'язковим тільки для адміністрації, працівник може бути звільнений до його закінчення на підставі, визначеній п. 1 ст. 40 КЗпП України.

Отже, за наявності згоди працівника (заяви про скорочення строку попередження) його звільнення за п. 1 ст. 40 КЗпП України до закінчення двомісячного строку є правомірним. Інше тлумачення означає обмеження встановлених ст. 43 Конституції України прав попередження про звільнення працівника, який знайшов нове місце роботи, а також щодо вільного вибору роботи та заборони використання примусової праці.

Врахувавши ці обставини у справі, посилаючись на вимоги ст. 237-1 КЗпП України, ст.ст.57,60 ЦПК України, суд не знайшов підстав для задоволення позовних вимог ОСОБА_2

Але із такими висновками суду погодитись не можна, оскільки вони не відповідають вимогам законодавства.

Пунктом 1 частини 1 статті 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників;

Відповідно до вимог частин 1 та 3 ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці.

Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Водночас власник або уповноважений ним орган доводить до відома державної служби зайнятості про наступне вивільнення працівника із зазначенням його професії, спеціальності, кваліфікації та розміру оплати праці.

Тому безпідставними є висновки суду першої інстанції із посиланням на лист Міністерства праці та соціальної політики України „Щодо звільнення у зв'язку зі змінами в організації виробництва та праці" від 25.05.2010 № 107/06/186-10 про те, що при наявності прохання працівника скоротити термін попередження про наступне звільнення, який є обов'язковим тільки для адміністрації, працівник може бути звільнений до його закінчення на підставі, визначеній п. 1 ст. 40 КЗпП України. А також висновок про те, що за наявності згоди працівника його звільнення є правомірним, а інше тлумачення означає обмеження прав працівника, встановлених ст. 43 Конституції України.

Таким чином, уповноважений орган власника не виконав обов'язків, передбачених ст.141 КЗПП України щодо додержання законодавства про працю, а також ст.49-2 КЗПП України щодо порядку вивільнення працівників.

Крім того, із наказу № 413 від 23.06.2011 року вбачається, що посади операторів по обліку виробництва скорочені у ТПЦ 2, були в такій же кількості передбачені у іншому створеному цеху підготовки виробництва.

Як зазначав представник позивачки у суді апеляційної інстанції оператори по обліку виробництва були переведені на позмінний цілодобовий режим роботи, а раніше позивачка працювала у денну зміну. А тому позивачка вимушена була відмовитись від цієї посади, у зв'язку із наявністю у неї малолітньої дитини.

У порушення роз'яснення п.19 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» суд не дослідив чи були наявні вільні посади операторів по обліку виробництва на підприємстві, чи користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі, а також не перевірив дотримання роботодавцем інших гарантій та пільг, передбачених главою III-А КЗПП України.

Відповідно до вимог ст.235 КЗПП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час

Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом, який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню.

Враховуючи незаконність звільнення позивачки її необхідно поновити на роботі із 05.02.2014 року на посаді оператора по обліку виробництва ТОВ „ІНТЕРПАЙП НІКО ТЬЮБ", та стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період із 05 лютого 2014 року до 16 липня 2014 року, що становить 108 робочих днів.

Згідно довідок про нарахування та виплату заробітної плати середньомісячний заробіток позивачки складав 1610 гривень, середньоденний 80,5 гривень (а.с.40-41).

Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100 загальна сума середнього заробітку позивачки без врахування податків, страхових та інших обов'язкових платежів складає 8694 гривень ( 80,5 грн. х 108 днів) за період із 05 лютого 2014 року до 16 липня 2014 року.

Оскільки порушення законних прав позивачки призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від неї додаткових зусиль для організації свого життя, а тому із врахуванням характеру та тривалості страждань суд оцінює розмір спричиненої моральної шкоди у сумі 500 гривень, які необхідно стягнути із відповідача, відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України.

Рішення суду в частині поновлення позивачки на роботі та виплати їй заробітної плати за один місяць у розмірі 1 610 гривень необхідно допустити до негайного виконання, відповідно до вимог ст.367 ЦПК України.

Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України із відповідача необхідно стягнути на користь держави судовий збір у розмірі 365,4 гривень.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи спростовують висновки місцевого суду, а із матеріалів справи вбачається, що наявні підстави для скасування судового рішення, передбачені ст.309 ЦПК України.

Керуючись ст. ст. 307, 309,316 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 11 червня 2014 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Визнати незаконним розпорядження ТОВ „ІНТЕРПАЙП НІКО ТЬЮБ" №121ок від 05 лютого 2014 року.

Поновити ОСОБА_2 на посаді оператора по обліку виробництва Товариства з обмеженою відповідальністю „ІНТЕРПАЙП НІКО ТЬЮБ" із 05 лютого 2014 року.

Стягнути із Товариства з обмеженою відповідальністю «ІНТЕРПАЙП НІКО ТЬЮБ» на користь ОСОБА_2 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 8 694 (вісім тисяч шістсот дев'яносто чотири) гривні без врахування податків, страхових та інших обов'язкових платежів, на відшкодування моральної шкоди 500 (п'ятсот) гривень, а також на користь держави судовий збір у розмірі 365 гривень 40 копійок.

Рішення апеляційного суду в частині поновлення на роботі та виплати заробітної плати за один місяць допустити до негайного виконання, відповідно до вимог ст.367 ЦПК України.

Рішення чинне із моменту проголошення, але може бути оскаржене у двадцятиденний строк у касаційному порядку.

Судді::