УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" вересня 2014 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

Головуючого-судді БАРТАЩУК Л.П.

при секретарі Ізвольській С.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві скаргу ОСОБА_1 на дії державного виконавця, -

в с т а н о в и в:

До Дніпровського районного суду м. Києва надійшла скарга ОСОБА_1 на дії державного виконавця.

Скарга обґрунтована тим, що постановою старшого державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_2 від 08.11.2013 р. відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого листа №2604/24484/12, виданого 07.10.2013 року Дніпровським районним судом м. Києва, про стягнення заборгованості у сумі 1 215 214,00 грн. з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3

Постановою державного виконавця від 08.11.2013 року накладено арешт на все майно, що належить боржнику у межах суми звернення стягнення 1 215 214,00 грн.

03.04.2014 року державним виконавцем на адресу відділу ДВС Баришівського РУЮ Київської області направлено постанову про доручення проведення виконавчих дій, а саме - щодо проведення опису та арешту будинку 225, який знаходиться у садівничому товаристві «Оазис», у с. Веселинівка Баришівського району Київської області і належить боржнику на праві приватної власності, направлено запит до БТІ м. Києва щодо належності АДРЕСА_1 на праві власності ОСОБА_1

Скаржник не погоджується з постановами про накладення арешту і про доручення проведення виконавчих дій, вважає дії державного виконавця щодо їх винесення незаконними та такими, що порушують права боржника, як спадкоємця померлого ОСОБА_4, з тих підстав, що виконавчий лист виданий за рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11.09.2013 року про стягнення боргу з ОСОБА_1, як зі спадкоємця померлого ОСОБА_4, тому виконання вказаного рішення мало відбуватися виключно за рахунок спадкового майна.

Боржник після померлого ОСОБА_4 отримала у спадщину лише квартиру за адресою: АДРЕСА_2.

Скаржник, крім цього, зазначив, що державним виконавцем порушений порядок звернення стягнення, оскільки при виконанні судових рішень про стягнення грошових коштів на підставі ч. 5 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець у першу чергу звертає стягнення на кошти боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах, у депозитаріях цінних паперів, і лише за відсутності у боржника коштів і цінностей на належне йому інше майно.

Натомість, матеріали виконавчого провадження не містять будь-яких документів, які б свідчили про наміри державного виконавця звертати стягнення на грошові кошти/ цінні папери боржника, а свідчать лише про намір державного виконавця звернути стягнення на все особисте (а не на успадковане) скаржницею майно.

Відтак, скаржник просить суд визнати неправомірними дії старшого державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Держаного районного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_2 щодо надання доручення проведення виконавчих дій стосовно проведення опису та арешту будинку 225, який знаходиться в садівничому товаристві «Оазис», у с. Веселинівка Баришівського району Київської області, скасувати постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 08.11.2013р. та постанову про доручення проведення виконавчих дій від 03.04.2014р.

Представники ОСОБА_1 в судовому засіданні підтримали скаргу в повному обсязі.

Старший державний виконавець відділу державної виконавчої служби Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві ОСОБА_2 в судовому засіданні проти задоволення скарги заперечувала з тих підстав, що у рішенні Апеляційного суду м. Києва, за яким виданий виконавчий лист, що перебуває на виконанні у ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві, викладений висновок про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 боргу в сумі 1 215 214, 00 грн.; на майно, успадковане ОСОБА_1, правовстановлюючий документ не отриманий і право власності ОСОБА_1 не оформлене, що не дозволяє виконати рішення суду саме за рахунок спадкового майна.

З цих підстав державний виконавець вважає, що вчинила виконавчі дії відповідно до вимог статей 20, 25, 52 Закону України «Про виконавче провадження».

Вислухавши доводи скаржника та заперечення старшого державного виконавця ВДВС Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне.

Рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11.09.2013 року встановлено, що ОСОБА_1 є спадкоємицею ОСОБА_4 за заповітом, яка вчасно звернулася до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, не відмовилася від прийняття спадщини, проте, з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину не зверталася і своє право власності на спадкове майно на час розгляду справи не оформила.

Спадкове майно складається з квартири АДРЕСА_3 вартістю 1 214 000, 00 грн.

Апеляційний суд при розгляді справи посилається на положення ч. 1 ст. 1282 ЦК України, відповідно до якої спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі.

Суд приймає до уваги, як обгрунтовані, посилання представників скаржника на судову практику суду касаційної інстанції у справах позовного провадження щодо практичного застосування ст. 1282 ЦК України, оскільки висновки, яких дійшов суд касаційної інстанції при розгляді справ за позовами кредиторів до спадкоємців, мають значення для розгляду цієї скарги.

Так, згідно вказаних ухвал, суд касаційної інстанції виходив з того, що з положень статті 1282 ЦК України убачається, що законодавець прямо покладає на спадкоємців обов»язок здійснити виконання зобовязання перед кредитором спадкодавця, встановлює максимальний розмір вимог кредитора, який прирівнюється до вартості майна, отриманого в порядку спадкування, а також надає кредитору право звернутися до суду з позовом до спадкоємців про стягнення відповідної грошової суми.

Однак, питання про те, на яке майно звертається стягнення, здійснюється в порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження» і виключно на те, що передане спадкоємцям в натурі.

Суд враховує і те, що суд касаційної інстанції при цьому звернув увагу на п. 13 Постанови Пленуму Веровного Суду України від 18.12.2009р. №14 «Про судове рішення у цивільній справі» про те, що резолютивна частина повинна мати вичерпні, чіткі, безумовні й такі, що випливають із встановлених фактично обставин, висновки по суті розглянутих вимог. У ній, зокрема, має бути зазначено й висновок суду по суті позовних вимог: які саме права позивача визнано або поновлено; конкретні дії, які відповідач повинен вчинити та на чию користь, або інший передбачений законом спосіб захисту порушенного права.

Як зазначено вище, рішенням Апеляційного суду м. Києва від 11.09.2013 року встановлено, що ОСОБА_1 свідоцтво про право на спадщину не отримала, право власності на спадкове майно не оформила та не зареєструвала, не надала доказів на спростування висновків про вартість спадкового майна.

Резолютивна частина рішення Апеляційного суду м. Києва від 11.09.2013 року містить висновок про необхідність поновлення прав позивача, як кредитора, саме шляхом стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 боргу грошовими коштами в розмірі 1 214 000,00 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 34 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо зміст виконавчого документа є незрозумілим, державний виконавець або сторони виконавчого провадження мають право звернутися до органу (посадової особи), який видав виконавчий документ, із заявою про роз'яснення змісту цього документа.

Учасники виконавчого провадження своїм правом звернутися до суду з заявою про роз'яснення рішення суду не зверталися.

Як не заперечувалося в судовому засіданні, на час відкриття виконавчого провадження і на даний час ОСОБА_1 не отримала свідоцтва про право на спадщину та не оформила своє право власності на спадкове майно.

Такі обставини не були підставою для не здійснення державним виконавцем дій, спрямовиних на виконання рішення суду про стягнення з ОСОБА_1 боргу, оскільки згідно з ч. 4 ст.124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України, а згідно зі ст.1 Закону України «Про державну виконавчу службу» завданням саме державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених Законом.

З наданих суду матеріалів виконавчого провадження №40630210 убачається, що 05.11.2013р. до ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві надійшла заява стягувача ОСОБА_3 із виконавчим листом №2604/24484/12, виданим 07.10.2013р. Дніпровським районним судом м. Києва на примусове виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 11.09.2013р.

08.11.2013р. за вказаним виконавчим листом було відкрито виконавче провадження ВП №40630210 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованості в сумі 1 215 214,00 грн.

У той же день, - 08.11.2013р. постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження державним виконавцем було накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_1 у межах суми звернення : 1215214, 00 грн., а також заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику лише в межах суми боргу.

Відповідно до ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника передбачений статтею 52 Закону України «Про виконавче провадження», який передбачає три складові звернення стягнення на майно боржника: арешт, вилучення та примусову реалізацію.

Отже, дії державного виконавця щодо винесення постанови про арешт майна боржника одночасно з постановою про відкриття виконавчого провадження за заявою стягувача про примусове виконання рішення суду про стягнення грошових коштів прямо передбачені ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження», не порушують положень ст. 52 Закону та не суперечать висновкам, викладеним в ухвалах суду касаційної інстанції, наданим представниками скаржника.

Згідно зі ст. 20 Закону, - у разі необхідності перевірки інформації щодо наявності боржника чи його майна або його місця роботи на території, на яку не поширюється компетенція державного виконавця, державний виконавець може своєю мотивованою постановою, затвердженою начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований, доручити проведення перевірки вказаної інформації відповідному відділу державної виконавчої служби. Державний виконавець відділу державної виконавчої служби, якому доручено проведення перевірки зазначеної інформації, у разі виявлення майна боржника повинен здійснити його опис та арешт. Виконавчі дії за дорученням проводяться у строк не пізніше десяти робочих днів з моменту надходження до відділу державної виконавчої служби відповідної постанови державного виконавця в межах виконавчого провадження, у якому винесено цю постанову. За результатами проведених дій складається акт, що направляється державному виконавцю, який виніс постанову.

Судом встановлено, що постановою про доручення проведення виконавчих дій від 03.04.2014р., державний виконавець ВДВС Дніпровського РУЮ у м. Києві доручила державному виконавцю ВДВС Баришівського РУЮ проведення перевірки інформації щодо належного боржникові на праві власності нерухомого майна - будинку 225, садівничого товариства «Оазис» в с. Веселинівка, Баришівського району Київської області та за результатами перевірки складення акту опису й арешту цього майна.

Порушень вимог ст.ст. 20, 52 Закону України «Про виконавче провадження» у здійсненні державним виконавцем таких дій судом також не встановлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 20, 25, 27, 52 Закону України Про виконавче провадження, ст.ст. 383-389 ЦПК України, суд, -

у х в а л и в:

У задоволенні скарги ОСОБА_5 на дії державного виконавця - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 5 днів з дня її проголошення, а учасниками судового розгляду, які не були присутні у судовому засіданні під час оголошення ухвали, - протягом 5 днів з дня отримання копії ухвали.

СУДДЯ: