Справа № 2/756/4752/14
РІШЕННЯ

Іменем України

24 рудня 2014 року Оболонський районний суд м. Києва в складі

головуючого судді Богдан О.О.

при секретарі Сергутіні В.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним,

ВСТАНОВИВ:

у вересні 2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 25.10.2011року між ним та ОСОБА_2 укладено договір позики, відповіднодо умов якого позикодавець ОСОБА_2 передав, а позичальник ОСОБА_1 зобов»язується повернути грошові кошти в розмірі 45000 доларів США та проценти в обумовлений строк.

Позивач вважає даний договір фіктивним, таким, що порушує публічний порядок та суперечить інтересам держави, а також неукладеним з наступних підстав.

Спірний договір, вважає позивач, є фіктивним та укладався без наміру відповідача надавати грошові кошти у позику. Відповідач є засновником та учасником ТОВ «Інвестиційно-будівельна компанія «Сферабуд», розмір його частки у статутному капіталі становить 90%. Позивач також є учасником товариства з часткою 10% статутного капіталу. Протягом 2008-2011 років позивач перебував на посаді директора товариства.

Зазначає, що в період спільної підприємницької діяльності відповідач поставив завдання перед позивачем повернути кошти, які були фінансовані в діючі проекти. Позивач здійснював дії, направлені на повернення коштів. При цьому повернуті кошти в сумі 12800 доларів США відповідач порахував як проценти з боргу 45000 доларів США, звинуватив позивача у виникненні боргу в сумі 45000 доларів США і став вважати його особистим боргом. При цьому відповідач погрожував йому втягнути в цей конфлікт дружину і дітей, схиляв позивача до укладення фіктивного договору позики, який є оспорюваним.

Таким чином, договір позики від 25.10.2011 року укладався без наміру відповідача надавати кошти у позику, а виключно з наміром власного збагачення.

На підставі вимог ст. 234 ЦК України позивач вважає, що оспорюваний правичин є фіктивним, оскільки його вчинено без наміру створення правових наслідків. Просить визнати цей правочин недійсним.

Крім того, позивач зазначає, що спірний договір не було фактично укладено, оскільки грошові кошти за ним не передавалися. Вважає договір в силу ст. 203 ЦК України недійсним, так як він суперечить моральним засадам суспільства, вимогам ЦК України.

Також позивач вважає, що на підтвердження укладення договору позики повина бути складена розписка. Відсутність такої розписки також свідчить про відсутність факту передачі коштів.

Предметом спірного договору є передача в позику грошових коштів, номінованих в долларах США, що позивач вважає порушенням ст.99 Конституції України, ст. 533 ЦК України та Декрету Кабінету Міністрів «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року, оскільки грошовою одиницею України є гривня, а відповідач не має ліцензії на здійснення валютних операцій.

Крім того, позивач зазначає про введення його в оману відповідачем стосовно свого громадянства. При підписанні договору не повідомив позивача про те, що він не є громадянином України. Дані обставини мають істотне значення при укладенні договору.

Враховуючи викладене, позивач просить позов задовольнити, визнати договір від 25.10.2011 року недійсним, стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір та витрати на правову допомогу.

В судовому засіданні позивач позов підтримав. Просив його задовольнити. Не оспорював факт підписання ним договору позики від 25.10.2011 року, проте зазначає, що кошти за ним не отримував.

Представники позивача в судовому засіданні позов підтримали, просили його задовольнити на підставі викладених обставин.

Відповідач в судовому засіданні проти позову заперечував. Пояснив суду, що гроші за договором позики 25.10.2011 року передав позивачу в офісі на бул. Лесі Українки, який він орендував працюючи з позивачем. Зазначив, що 45000 доларів США це особистий борг позивача перед ним і він добровільно уклав договір позики і взяв на себе зобов»язання. Сам відповідач також має 4 малолітніх дітей і повернення боргу йому необхідне. Він жодним чином не вводив позивача в оману, не погрожував йому та не порушував, ані вимог законодавства України при його укладенні, ані моральних засад суспільства. До підприємницької діяльності даний борг відношення не має. Вважає, що позов є результатом небажання позивача сплачувати борг за рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 22.11.2012 року, яке наразі знаходиться на виконанні у ВДВС. Просив в задоволенні позову відмовити.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував. Вважає позов не доведеним, оскільки позивачем на підтвердження своїх вимог не надано належних та допустимих доказів. Підставою звернення позивача до суду, вважає, бажання уникнути виконання рішення суду про стягнення боргу, що набрало чинності і підлягає виконанню.

Суд, вислухавши сторони, дослідивши письмові докази у справі, встановив наступне.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

За вимогами ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участьті самі особи або сособа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Судом встановлено, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 22.11.2012 року у справі № 2-3614/2012 позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1задоволено частково; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 борг в розмірі 411480,00 грн та судові витрати. Предметом позову був договір позики між сторонами від 25.10.2011 року, за яким ОСОБА_1 отримав в позику від ОСОБА_2 45000 доларів США зі слатою 2% від суми зобов»язань за місяць. Рішення суду набуло законної сили і після перегляду рішення Апеляційним судом м. Києва 22.11.2012 року видано виконавчий лист, який знаходиться на виконанні у відділі державної виконавчої служби Деснянського районного управління юстиції в м. Києві.

Таким чином, обставини, що встановлені рішенням Деснянського районного суду м.Києва у вищевказаній цівільній справі щодо наявності боргу позивача перед відповідачем в сумі 45000 доларів США не підлягають доказуванню. Також судом при розгляді справи перевірено посилання ОСОБА_1 на фіктивність договору позики від 25.10.2011 року та суд визнав посилання на фіктивність недоведеними.

25.10.2011року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 укладено договір позики, відповідно до умов якого позикодавець ОСОБА_2 передав, а позичальник ОСОБА_1 зобов»язується повернути грошові кошти в розмірі 45000 доларів США та проценти в обумовлений строк.

Договір укладений у письмовій формі, підписаний сторонами.

Відповідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця.

Враховуючи вищевикладене суд вважає недопустимими як докази у справі свідчення свідків, в тому числі і сторін і відноситься до них критично.

Належних та допустимих доказів безгорошовості договору позики від 25.10.2011року позивачем суду не надано. Крім того рішенням суду, що вступило в законну силу, встановлено факт наявності боргу та його розмір.

Посилання позивача як на одну з підстав визнання спірного договору недійсним - на введення позичальника в оману та здійснення правочину під впливом погроз, суд оцінює критично.

Суд не вважає істотною умовою договору, укладеного між фізичними особами - громадянство позичальника, оскільки сторони угоди самі не визначили цю обставину істотною умовою договору.

Пояснення позивача про те, що погрозою з боку ОСОБА_2 для укладення договору є те, що він розповість про борг його дружині та сину є оціночним поняттям погрози самим позичальником. Яку саме загрозу для нього мають обізнаність дружини та сина про його борги, позивачем не пояснено і не доведено. В разі відсутності ж боргу, факт погрози розповісти про нього не може нести шкоди позивачу. Такі пояснення позивача є суперечливими та нелогічними, а отже направленими на ухилення будь-яким способом від сплати боргу.

Частиною 2 ст. 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому коштів.

Зазначена вище правова норма регламентує правовідносини тоді, коли позика не оформлена відповідно до вимог ч.1 ст. 1047 ЦК України у письмовій формі.

Враховуючи викладене суд вважає помилковим посилання позивача на відсутність відповідної розписки позичальника до спірного договору, оскільки договір від 25.10.2011 року позики укладений у письмовій формі, а отже вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України.

П.2.1. договору визначено, що позикодавець передає позичальнику грошові кошти готівкою.

Отже спірний договір вважається укладеним з часу передачі грошової суми та його підписання - з 25.10.2011 року.

Отримання позивачем у відповідача позики в іноземній валюті суд не вважає порушенням чинного законодавства, оскільки відповіднодо вимог ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і порядку, встановлених законом. За вимогами ст. 1046 ЦК України предметом договору позики можуть бути грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, які підлягають поверненню у тій же кількості та якості.

Враховуючи викладене та оцінюючи у сукупності зібрані у справі докази, суд прийшов до висновку про недоведеність та необґрунтованість позовних вимог та про відмову в їх задоволенні.

Керуючись ст.ст. 15, 203, 205, 1046, 1047, 1049, 1050, 1051 ЦК України, ст.ст. 10, 60, 61, 88, 212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

в задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання правочину недійсним відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом 10 днів з дня його проголошення через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване судове рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи Апеляційним судом м. Києва.

Суддя: Богдан О.О.