Справа № 229/5149/13-ц
Провадження № 4-с/229/2/2014
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2014 р. Дружківський міський суд Донецької області у складі:

головуючого судді Панової Т.Л.

при секретарі Костіній І.В.

з участю боржника ОСОБА_1

представника боржника ОСОБА_2

стягувача ОСОБА_3

представника ВДВС ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Дружківка цивільну справу за скаргою ОСОБА_1 про визнання дій державного виконавця незаконними, скасування постанови про арешт майна ,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до суду зі скаргою, в якій зазначає, що 12 жовтня 2011року рішенням суду з нього стягнуто аліменти на користь ОСОБА_3 у розмірі 1/6 частини на утримання доньки ОСОБА_5. На підставі даного рішення виписано виконавчий лист від 12.10.2011року.

Після пред"явлення виконавчого листа до виконання, з дружиною було укладено усну угоду стосовно способу виплати ним аліментів, а саме що він щомісячно добровільно надає їй аліменти в розмірі 500-600грн, а з її боку умова прийняття грошей.

Розписки стягувач відмовилась надавати. Крім того вона запевнила його, що в неї ніколи не буде матеріальних претензій до нього. Але ця угода була порушена ОСОБА_3

Станом на 01 вересня 2013року ВДВС повідомляло йому про відсутність боргу по аліментам.

Але, 2 грудня 2013року він повторно прийшов на звірку по аліментам і державний виконавець повідомила його про наявність станом на 01 грудня 2013року заборгованості в розмірі 11 723,21грн. Також надала постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 26 листопада 2013року, в якій зазначено про накладення арешту на все належне йому майно та заборону здійснювати відчуження будь-якого майна, яке йому належить .

Вважає, цю постанову неправомірною, а дії виконавця незаконними. Оскільки: в матеріалах справи відсутні документи та заява з боку стягувача про несплату боржником аліментів; державний виконавець, наклавши арешт на усе майно боржника попередньо ненадав можливості визначити боржнику на яке майно необхідно в першу чергу звертати стягнення, не повідомив боржника про наявність в нього суми боргу на час накладення арешту на майно, що свідчить про вчинення державним виконавцем дій, які порушують вимоги ст. 52 Закону України "Про виконавче провадження"; арешт може бути накладений лише в межах суми стягнення, яка складає 11 723,21грн, в той час як арешт був накладений на усе майно боржника; отримана ним постанова про арешт майна, а також довідка -розрахуок заборгованості по аліментам від 26 листопада 2013року оформлені не у відповідності з діючим законодавством, а тому є незаконними; державний виконавець не довела його до відома стосовно винесеної постанови і не надіслала не пізніше наступного дня на його адресу копію із супровідним листом; він кожного місяця здійснював перерахування аліментів на користь стягувача в розмірі 500-600грн, тому про наявність заборгованості не може бути й мови; до нього не застосовувалися ніякі санкції за невиконання вимог, передбачених ст. 12 та ст. 75 Закону; в порушення ч.3 ст. 11 Закону, державний виконавець не викликав його до ВДВС і не отримав від нього пояснень, скориставшись неправдивими показаннями стягувача.

Вважає, що порушуються його права та інтереси на вільне володіння, користування та розпорядження майном, що належить йому на праві власності.

Просить:

визнати неправомірними та упередженими дії виконавця ОСОБА_6 щодо винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 26 листопада 2013року (ВП № 30514298);

скасувати постанову про арешт майна та оголошення заборони на відчуження від 26 листопада 2013року, визнавши її необгрунтованою та незаконною.

В судовому засіданні боржник ОСОБА_1 та його представник ОСОБА_2 підтримали скаргу і просять її задовольнити з підстав викладених в скарзі.

Представник ВДВС ОСОБА_4 не визнала скаргу. Пояснила, що станом на 05 лютого 2014року на виконанні у відділі ДВС перебуває два виконавчих листа про стягнення аліментів з ОСОБА_1.

1й лист № 2-484 від 02 листопада 2011року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Ткаченко на утримання сина ОСОБА_7.

2й лист № 2-959 від 12 жовтня 2011року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 на утримання доньки ОСОБА_5, 2008року народження, у розмірі 1/6 частки його доходу, починаючи з 31 серпня 2011року.

26 грудня 2011року по виконавчому листу № 2-959 від 12 жовтня 2011року на підставі заяви стягувача ОСОБА_3 була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження, копія якої була направлена як стягувачу так і боржнику.

27 грудня 2011року державним виконавцем було направлено виклик боржнику про явку до ВДВС, але боржник не з"явився.

Станом на 26 листопада 2013року до виконавця не надійшло ніяких повідомлень щодо сплати аліментів. Було здійснено розрахунок заборгованості, що склало на 01 грудня 2013року 11 723,21грн. Керуючись ст. 57 Закону "Про виконавче провадження" виконавцем було винесено постанову про накладення арешту на майно боржника, відповідно до якої накладено арешт на все майно, що належить боржнику; заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику лише в межах суми боргу. Цю постанову, разом з розрахунком заборгованості боржник отримав у ВДВС 02 грудня 2013року . Крім того у нього було взято пояснення з приводу причин несплати аліментів, в яких він не погодився зі сумою боргу і зазначив, що іншого майна , крім машини у нього не має. Законодавством передбачено, що на підтвердження сплати аліментів можуть бути надані тільки письмові докази: розписки стягувача, квитанції про перерахування коштів. Ніяких письмових доказів на підтвердження сплати аліментів ОСОБА_3 не надав. Стягувачка заперечувала факт сплати їй аліментів у добровільному порядку. Тому у виконавця не було підстав вважати, що заборгованості не існує, чи є в меншому розмірі. Державний виконавець зобов"язаний вживати заходи примусового виконання рішення суду, яким і є арешт майна. Також Законом "Про виконавче провадження" покладено на боржника обов"язок у триденний строк письмово повідомляти виконавця про повне або часткове самостійне виконання рішення суду, чого не було здійснено боржником. Не погоджується з доводами боржника з приводу не роз"яснення йому прав та обов"язків, оскільки про права та обов"язки виконавець роз"яснює під час явки, але ж боржник не з"являвся до ВДВС. Відсутність повідомлення про вручення постанови про відкриття провадження, не свідчить про незаконність винесення постанови про арешт майна. Також зазначає, що боржник і за іншим виконавчим провадженням має велику заборгованість і не реагує на виклики виконавця. Просить відмовити в задоволенні скарги.

Стягувач ОСОБА_3 вважає дії виконавця законними, а скаргу такою, що не підлягає задоволенню, оскільки боржник весь цей час не сплачував їй аліменти. Ствердження боржника , що він не отримував ніякої кореспонденції з ВДВС є неправдивими, оскільки вона відвідувала матір боржника по вул. Кузнєцова ,14 де і бачила на столі в кімнаті поштову кореспонденцію ВДВС на ім"я боржника. Банківські реквизити Промінвестбанку для перерахування аліментів були нею надані виконавцю одразу після звернення із заявою про відкриття виконавчого провадження. В подальшому були зміненні, оскільки змінився банк. Але ні одного разу на ці реквізити аліментів не надходило. Ніякої усної домовленості зі стягувачем не було.

Суд, дослідивши докази п справі, вважає, що скарга не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 383 ЦПК України учасники виконавчого провадження та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи.

Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про виконавче провадження» № 606-ХIV від 21 квітня 1999р. (із змінами та доповненнями) вимоги державного виконавця щодо виконання рішень обов'язкові для всіх органів, організацій, посадових осіб, фізичних і юридичних осіб на території України.

Статтею 25 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Відповідно до вимог ст.11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. При цьому державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення , зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом.

У відповідності до ч. 2 ст.30 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний провести виконавчі дії з виконання рішення протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчою: провадження, а з виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк.

Судом встановлено, що рішенням Дружківського суду № 2-959 від 12 жовтня 2011року з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 стягнуто аліменти у розмірі 1/6 частини на утримання доньки ОСОБА_5, 2008року народження. На підставі цього рішення видано 12 жовтня 2011року виконавчий лист № 2-959.

Судом встановлено, що 23 грудня 2011року ОСОБА_3 звернулася до ВДВС Дружківського міського управління юстиції із заявою про прийняття на виконання зазначеного виконавчого листа. (а.с.50).

26 грудня 2011року старший державний виконавець Камишанова І.В. відкрила виконавче провадження з виконання виконавчого листа № 2-959 від 12.10.2011р, реєстраційний номер 30514298 (а.с. 46).

Судом встановлено, що для забезпечення реального виконання рішення суду виконавцем накладено арешт на все майно, що належить боржнику ОСОБА_3, а також заборонено здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику лише в межах суми боргу, яка зазначена в постанові 11 723,21 (а.с. 53).

Судом встановлено, що 02 грудня 2014року боржник отримав постанову про арешт, надав пояснення державному виконавцю, де зазначив, що із сумою заборгованості не погоджується, іншого майна , крім автомобіля не має. (а.с. 48). Факт отримання постанови 02 грудня 2014року боржником визнається.

Судом встановлено, що 19 грудня 2013року було виконано постанову держвиконавця від 26.11.2013р і накладено арешт на автомобіль ВАЗ 21114ЗНГ ,який належить ОСОБА_1 (а.с.49).

Суд вважає встановленим, що рішення суду від 12 жовтня 2011року ОСОБА_1 не виконувалося, у з"язку з чим станом на 01 грудня 2013року виникла заборгованість в сумі 11 723,21грн , що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.12).

На підтвердження факту відсутності заборгованості, боржник посилається на свідчення свідка ОСОБА_8, яка є його матір"ю, і в судовому засідання пояснила, що ОСОБА_8 сплачував аліменти в добровільному порядку. Особисто вона передавала стягувачу в літку 2011року 400грн, потім двічі передавала у 2012році 400грн.

Але суд не погоджується з доводами заявника, що у нього відсутня заборгованість по аліментам.

Згідно зі ст. ст. 59, 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Обставини, які мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншим засобом доказування.

Доказування по цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 12 п.5 Закону України "Про виконавче провадження" сторони виконавчого провадження, якими є стягувач та боржник , зобов"язані письмово повідомити держвиконавця про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником.

В судовому засіданні стягувачка заперечує факт добровільної сплати аліментів боржником. Письмових доказів, які б підтверджували цей факт, боржником не надано ні до державної виконавчої служби, ні до суду. При таких обставинах, суд вважає, що у виконавця були підстави для висновку, що рішення не виконується і відповідно до застосування заходів примусового виконання рішення суду, яким є арешт майна.

Статтею 74 ч.2 Закону передбачено право виконавця звертати стягнення на майно боржника у разі наявності заборгованості зі сплати аліментів понад три місяці.

Статтею 52 Закону визначено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилучені та примусовій реалізації.

Відповідно до частини 2 статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Частина 3 цієї статті передбачає, що постановою державного виконавця може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов»язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети.

Суд вважає, що дії державного виконавця щодо накладення арешту на все майно боржника в межах суми стягнення - 11723,21грн. і заборони здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику , відповідають вимогам зазначених норм закону, і відповідно є законними.

Суд не погоджується з доводами боржника, що відсутність заяви стягувача про несплату аліментів свідчить про незаконність постанови про арешт майна, оскільки про невиконання рішення суду, на думку суду, свідчить факт наявності заборгованості по аліментам, а не заява стягувача про несплату аліментів. І саме наявність заборгованості вимагає від виконавця застосовувати необхідні заходи щодо виконання рішення, одним з яких і є накладення арешту на майно. Наявність заяви стягувача про накладення арешту, вимагається під час відкриття виконавчого провадження (ст. 19 п. 3 та ст. 25 ч.2 Закону України "Про виконавче провадження").

Суд не погоджується з доводами боржника, що виконавцем було порушено порядок звернення стягнення на майно боржника.

Із змісту ст. 52 Закону "Про виконавче провадження" вбачається, що остаточне рішення щодо черговості стягнення на кошти та інше майно боржника приймається державним виконавцем.

Суд вважає необхідним зазначити, що в судовому засіданні боржник пояснив, що коштів у гривнях та іноземній валюті, у тому числі коштів на рахунках і вкладах у нього в банках не має. В нього залишилося майно, яке є спільною власністю з ОСОБА_3 , оскільки придбано ними під час шлюбу, це побутові електроприлади.

Як вже встановлено судом, 02грудня 2013року боржник в своїх поясненнях повідомив ВДВС щодо відсутності в нього іншого майна, крім автомобіля ВАЗ 21114ЗНГ.

Після чого, а саме 19 грудня 2013року, було накладено арешт на цей автомобіль, про що свідчить повідомлення центру ДАІ (а.с.49).

Тобто майна, яке б належало особисто боржнику, окрім арештованого автомобіля, немає, тому суд, вважає, що виконавцем додержана черговість стягнення на майно боржника.

Суд не погоджується з доводами боржника щодо невідповідності постанови про арешт вимогам діючого законодавства. В судовому засіданні було досліджено виконавче провадження № 30514298 , в якому всі постанови державного виконавця підписані, затверджені начальником відділу та мають печатку виконавчої служби. Той факт, що державний виконавець Шкарупа Ю.В. видала копію постанови боржнику і належним чином її не засвідчила, суд вважає, не свідчить про незаконність дій виконавця щодо накладення арешту на майно боржника.

Суд також не погоджується з доводами боржника, що держвиконавець не довела його до відома стосовно постанови про арешт і не надіслала її на його адресу не пізніше наступного робочого дня після її винесення. Як в своїй скарзі так і в судовому засіданні ОСОБА_3 та його представник пояснювали, що ОСОБА_3 отримав постанову про арешт майна у державного виконавця 02 грудня 2013року, тобто ствердження про недоведеність до відома про арешт спростовуються самим боржником. А порушення строків повідомлення про арешт майна , на думку суду, не свідчить про незаконність дій виконавця щодо винесення постанови про арешт майна, оскільки підставою для арешту є факт невиконання рішення суду.

Суд також вважає, що факт, незастосування до боржника санкцій передбачених ст. 75, ч.6 ст. 12 Закону, не свідчить про відсутність у нього заборгованості по аліментам, оскільки виконання рішення суду по аліментам підтверджується належними письмовими доказами, як вже зазначалось судом, а не накладення на боржника штрафу, не свідчить, на думку суду, про незаконність дій щодо арешту майна боржника.

Представник боржника в судовому засіданні стверджує, що виконавець не мав права арештовувати автомобіль, який значно перевищує суму заборгованості. Суд не погоджується з такими довадами, оскільки вимогами ст.52 Закону України «Про виконавче провадження» не забороняється накладення арешту на рухоме майно, яке за своєю вартістю перевищує суму боргу, боржник не надав жодних відомостей щодо наявності у нього іншого рухомого майна, на яке може бути звернуто стягнення, а також не надав жодних доказів щодо вартості автомобіля. Визначення вартості, оцінка майна та його реалізація проводиться державним виконавцем відповідно до вимог ст.ст.58,62 Закону України «Про виконавче провадження» , такі дії державним виконавцем ще не проводились і заявником не оскаржувались.

Також боржник в судовому засіданні пояснив, що виконавець взагалі не повідомив його про відкриття виконавчого провадження, не надсилав на його адресу ніякої інформації щодо відкриття виконавчого провадження і йому взагалі не було відомо про існування виконавчого провадження, що також на його думку свідчить про незаконність дій виконавця щодо арешту його автомобіля.

Суд вважає, що такі доводи суперечать змісту скарги боржника. В скарзі зазначено, і це також пояснив в судовому засіданні боржник, що він в серпні відвідував ВДВС , а 02 грудня 2013року він повторно приходив на звірку по аліментам. Тобто зі змісту скарги вбачається, що все ж таки боржник був повідомлений про відкриття виконавчого провадження щодо нього у ВДВС, оскільки стверджує, що приходив до ВДВС для звірки по аліментам. До теперішнього часу дії державного виконавця по відкриттю виконавчого провадження № 30514298 не оскаржені. Постанова про відкриття виконавчого провадження набрала чинності.

Із копії журналу вихідної кореспонденції ВДВС (а. с. 56-57) вбачається, що виконавчою службою надсилалася постанова про відкриття виконавчого провадження на адресу боржника.

Враховуючи викладене, суд вважає, що дії державного виконавця відділу Державної виконавчої служби ОСОБА_6 щодо винесення постанови про арешт майна боржника ОСОБА_3 та оголошення заборони на його відчуження від 26 листопада 2013року (ВП № 30514298) є законними, постанова від 26 листопада 2013року (ВП 30514298) не підлягає скасуванню, а скарга , є такою, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 383,387 ЦПК України, на підставі Закону України "Про виконавче провадження" від 21.04.1999 № 606-XIV (із змінами та доповненнями), суд

У Х В А Л И В:

скаргу ОСОБА_1 про визнання дій державного виконавця незаконними , скасування постанови про арешт майна залишити без задоволення.

Ухвала суду набирає законної сили через пять днів з дня проголошення ухвали, якщо продовж цього строку не подана апеляційна скарга, або після розгляду апеляційним судом у разі подання апеляційної скарги.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Донецької області через Дружківський міський суд протягом пяти днів з дня проголошення ухвали.

Суддя: Т. Л. Панова