Ухвала іменем україни17 грудня 2014 рокум. Київ Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: головуючого Дьоміної О.О., суддів: Дем'яносова М.В., Парінової І.К., Попович О.В., Штелик С.П., розглянувши у судовому засіданні справу за позовом позовом ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, який також діє в інтересах малолітнього ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, який також діє інтересах малолітнього ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, яка також діє в інтересах малолітньої ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21 до Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України, третя особа - Орган опіки та піклування Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання права користування жилим приміщенням, зобов'язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди, за зустрічним позовом Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України до ОСОБА_12, ОСОБА_10, ОСОБА_11 про виселення без надання іншого житла, за зустрічним позовом Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України до ОСОБА_18, ОСОБА_20 про виселення без надання іншого житла, за зустрічним позовом Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України до ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_7 про виселення без надання іншого житла, за зустрічним позовом Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про виселення без надання іншого житла, за касаційною скаргою ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 в інтересах малолітнього ОСОБА_9, ОСОБА_12, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12 в інтересах малолітнього ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_17, ОСОБА_22, ОСОБА_18, ОСОБА_20, ОСОБА_18 в інтересах малолітньої ОСОБА_19 на рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 22 березня 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 липня 2014 року, в с т а н о в и л а:У березні 2011 року позивачі звернулися до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що вони були заселені у спірні приміщення у будинках АДРЕСА_1 у різний період, починаючи з 1991 по 2005 роки на підставі розпоряджень командування військових частин, у яких вони на той час проходили службу. Правовою підставою для набуття права користування зазначеним житлом позивачі вважають положення постанови Ради Міністрів СРСР від 06 травня 1983 року № 405 "Про порядок надання житлових приміщень у військових містечках та видачу ордерів на ці приміщення", згідно з якою житлові приміщення, які розташовані у закритих військових містечках на території населених пунктів, військовослужбовцям надаються за розпорядженням командування відповідних військових частин. Зазначали, що під час заселення вони здавали отримані на підставі розпорядження командирів ордери у квартирно-експлуатаційну частину, яка повинна була їх зберігати як документи суворої звітності. Однак докази видачі їм ордерів та самі ордери були втрачені під час неодноразової передачі військового містечка з однієї частини до іншої. Вважають, що правомірність проживання у спірних приміщеннях підтверджується тим, що бухгалтерія військової частини приймала платежі від позивачів за комунальні послуги. До 2011 року питання про їх виселення із займаних приміщень не порушувалось, що, на думку позивачів, свідчить про наявність фактичних відносин між сторонами з договору найму.Позивачі вказують, що відносини між сторонами регулюються ст. ст. 61 - 63 ЖК Української РСР, главою 59 "Найм (оренда) житла" ЦК України, проте починаючи з 2009 року відповідач неналежним чином виконує обов'язки з утримання та забезпечення нормальної експлуатації житлових будинків військового містечка НОМЕР_1, у зв'язку з чим позивачі просили стягнути з відповідача компенсацію за спричинену моральну шкоду у розмірі 1 500 грн на кожного з позивачів. Також просили суд визнати за ними право користування жилими приміщеннями у будинках АДРЕСА_1, зобов'язати відповідача укласти з ними договори найму житлових приміщень. Київське квартирно-експлуатаційне управління Міністерства оборони України подало зустрічні позови, в яких просило виселити позивачів за основним позовом із займаних ними приміщень без надання іншого житла, посилаючись на те, що останні самовільно вселились у спірні приміщення та не мають правових підстав проживати у них. Справа розглядалась судами неодноразово. Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 18 серпня 2011 року у задоволенні вищевказаних основного та зустрічних позовів відмовлено. Рішенням апеляційного суду м. Києва від 15 лютого 2012 року рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 18 серпня 2011 року змінено в частині правового обґрунтування висновків суду про відмову у задоволенні зустрічних позовних вимог Київського квартирно-експлуатаційного управління. Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 вересня 2012 року рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 18 серпня 2011 року та рішення апеляційного суду м. Києва від 15 лютого 2012 року в частині вирішення позову ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, який також діє в інтересах малолітнього ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, який також діє інтересах малолітнього ОСОБА_11, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, яка також діє в інтересах малолітньої ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21 до Київського квартирно-експлуатаційного управління Міністерства оборони України, третя особа - орган опіки та піклування Солом'янської районної у м. Києві державної адміністрації, про визнання права користування жилим приміщенням, зобов'язання вчинити дії та відшкодування моральної шкоди скасовано. Справу в цій частині передано до суду першої інстанції на новий розгляд.Рішенням Солом'янського районного суду м. Києва від 22 березня 2013 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 23 липня 2014 року, у задоволенні позову відмовлено. У касаційній скарзі ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, який також діє в інтересах малолітнього ОСОБА_9, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_17, ОСОБА_22, ОСОБА_18, ОСОБА_20, ОСОБА_18, яка також діє в інтересах малолітньої ОСОБА_19, порушують питання про скасування судових рішень та ухвалення нового рішення про задоволення позову, мотивуючи свою вимогу порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Встановлено, що за адресою: АДРЕСА_1, розташоване військове містечко НОМЕР_1. Згідно з актом прийому-передачі будівель, споруд і території військового містечка НОМЕР_1, затвердженим начальником Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України 29 листопада 2006 року, на підставі директиви Міністра оборони України від 25 липня 2006 року відбулась передача казармено-житлового фонду військової частини НОМЕР_2 від Васильківської КЕЧ до Київського КЕУ, до складу якого входять житлові будинки № № 20 і 32 (а. с. 134- 136, т. 1). При підписанні даного акту комісія зазначила, що будівлі та споруди військового містечка НОМЕР_1 знаходяться у задовільному стані та підлягають передачі до Київського КЕУ. Вказані у даному акті будівлі та споруди прийняв в експлуатацію командир військової частини НОМЕР_2 (а. с. 136, т. 1). Згідно з актами прийому-передачі основних засобів від 25 жовтня 2006 року, в якому адресу військового містечка НОМЕР_1 зазначено як: АДРЕСА_1, житлові будинки № № 20 і 32 є цегляними, одноповерховими, та відповідають технічним умовам (а. с. 52 - 53, т. 3). Як вбачається з довідки Київського квартирно-експлуатаційного управління МОУ від 03 грудня 2012 року (а. с. 31, т. 3), будівлі № № 20, 32 військового містечка НОМЕР_1, що були прийняті від військової частини НОМЕР_2, знаходяться на балансовому обліку в Київському КЕУ. У зазначених будинках проживають позивачі. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.Як вбачається з матеріалів справи, позивачі звернулися до суду з позовом про визнання права користування жилим приміщенням, зобов'язання укласти договори найму, стягнення моральної шкоди, посилаючись на ст. ст. 61-63 ЖК Української РСР, главу 59 "Найм (оренда) житла" ЦК України, Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постанову Ради Міністрів СРСР від 06 травня 1983 року «Про порядок надання житлових приміщень у військових містечках та видачу ордерів на ці приміщення» (а. с. 7-18, т. 1). Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов'язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликане поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб'єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З листа командира військової частини НОМЕР_2 від 19 квітня 2011 року № 119 вбачається, що мешканці військового містечка НОМЕР_1 відносно заявлених позовних вимог до командування військової частини НОМЕР_2 упродовж 2009-2011 років з будь-яких питань, в тому числі і щодо укладення договору найму, не звертались. Про це свідчить відсутність записів у Журналі реєстрації пропозицій, заяв і скарг військової частини НОМЕР_2» та Книзі обліку відвідувачів частини (а. с. 51 т. 1). Позивачі були заселені у зазначені будинки в період проходження ними служби у військових частинах у період з 1991 по 2005 роки. Згідно з постановою Ради Міністрів СРСР від 06 травня 1983 року № 405 «Про порядок надання житлових приміщень у військових містечках та видачі ордерів на ці приміщення» надання житлових приміщень військовослужбовцям у закритих військових містечках, розміщених у населених пунктах, здійснюється на підставі розпорядження командування відповідних військових частин. Ордер на підставі такого розпорядження видається квартирно-експлуатаційними органами. З відповіді військової частини НОМЕР_2 та Галузевого державного архіву Міністерства оборони України, вбачається відсутність будь-яких документів (ордери, накази, рапорти) за період з 1991 по 2005 рік щодо надання позивачам приміщень для проживання у військовому містечку (а.с. 74, 77, т.3).Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновками якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що покладення обов'язку на відповідача укласти з позивачами, які не є діючими військовослужбовцями вказаної військової частини, договори найму військового майна не відповідає цільовому призначенню цього майна; право користування житловими приміщеннями, в тому числі у військових містечках, виникає на підставі розпорядження керівника військової частини та виданого на підставі цього ордера; сплата позивачами за отримані комунальні послуги підтверджує виникнення між сторонами в певний період часу фактичних цивільно-правових відносин договору найму, проте не може вважатися підставою для зобов'язання укласти договори оренди, а тому суди дійшли висновку про те, що в діях відповідача не вбачається будь-яких порушень закону, про які зазначають позивачі.Суди правильно визначилися з нормами матеріального права та, дослідивши матеріали справи, дійшли правильного висновку щодо відсутності з боку відповідача порушень прав позивачів, зокрема права користування позивачів спірними жилими приміщеннями. Доводи касаційної скарги висновків апеляційного суду не спростовують. Відповідно до ч. 1 ст. 337 ЦПК України суд касаційної інстанції відхиляє касаційну скаргу, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. Оскільки судом повно та всебічно з'ясовано дійсні обставини справи, надано належну оцінку зібраним у ній доказам, ухвалено законне й обґрунтоване рішення, подану касаційну скаргу слід відхилити, а судове рішення у справі - залишити без змін. Керуючись ст. ст. 336, 337 ЦПК України, колегія суддів у х в а л и л а:Касаційну скаргу ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_8, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, який також діє в інтересах малолітнього ОСОБА_9, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_17, ОСОБА_22, ОСОБА_18, ОСОБА_20, ОСОБА_18, яка також діє в інтересах малолітньої ОСОБА_19, відхилити. Рішення Солом'янського районного суду м. Києва від 22 березня 2013 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 23 липня 2014 року залишити без змін. Ухвала оскарженню не підлягає. Головуючий О.О. Дьоміна Судді: М.В. Дем'яносов І.К. Парінова О.В. Попович С.П. Штелик