Провадження №2/761/416/2014
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

24 грудня 2014 року Шевченківський районний суд м. Києва

В складі головуючого судді Волокітіної Н.Б.

При секретарях Михнюк В.М., Беширові О.О.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-я особа: Головне управління юстиції в м. Києві про визнання заповіту недійсним,

ВСТАНОВИВ

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом про визнання заповіту недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 після тривалої та важкої хвороби помер батько позивача ОСОБА_3 Після смерті ОСОБА_2 залишилось спадкове майно, що складається із квартири АДРЕСА_1, автомобіля Хюндай Соната, державний номер НОМЕР_1, гаражного боксу АДРЕСА_2.

Позивач звернулася в передбачений законом шестимісячний строк до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. З листа Першої київської державної нотаріальної контори від 07.06.2013 року позивачу стало відомо, що її батько при житті склав заповіт, яким заповів все своє майно рідній сестрі - відповідачу ОСОБА_2

На час складання заповіту батько позивача був тяжко хворою людиною, оскільки мав онкологічне захворювання 4 ступеню, переніс тяжке лікування, операції. Останнім часом у батька позивача почастішали випадки не сприйняття дійсних подій внаслідок прийняття медичних препаратів. На момент складання заповіту, позивач вважає, що ОСОБА_3 не міг розуміти значення своїх дій та керувати ними так як був в депресивному стані з психічними розладами після прийняття ліків. Серед медичних препаратів, які постійно приймав ОСОБА_3, починаючи з кінця осені 2012 року, були трамадол, морфій, сібазон. Фактично весь час ОСОБА_3 перебував під дією цих препаратів, оскільки із-за хвороби відчував нестерпну біль, неодноразово йому додатково викликали швидку, з метою отримання ним додаткової дози препарату.

За таких обставин позивач просить визнати заповіт, складений ОСОБА_3 06.12.2012 року, на ім'я ОСОБА_2 недійсним повністю.

Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили його задовольнити.

Відповідач та її представники в судовому засіданні заперечували проти позову, пояснивши, що оформлення заповіту на ім'я відповідача було власним волевиявленням ОСОБА_3, який до останніх днів свого життя вільно спілкувався як особисто, так і по телефону із родичами, своїми знайомими, лікарями. Знеболюючі препарати, які приписували ОСОБА_3, ніяким чином не впливали на його психічний стан і його волю.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлявся належними чином, а тому суд вважає за можливе розглядати справу без його участі.

Вислухавши пояснення сторін та представників сторін, дослідивши докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3, який являється батьком позивача ОСОБА_1 (а.с. 8-10 т.1).

Після смерті ОСОБА_3, позивач, як спадкоємець першої черги, звернулася до Першої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини.

Листом від 07.06.2013 року Перша київська державна нотаріальна контора повідомила позивача про те, що вона не є спадкоємцем щодо майна померлого ОСОБА_3, оскільки померлий залишив заповіт на все майно на іншу особу.

06.12.2012 року ОСОБА_3 був складений заповіт, яким він заповідав все своє майно рідній сестрі - відповідачу ОСОБА_2 (а.с. 19 т.2).

Із досліджуваного в судовому засіданні оскаржуваного заповіту вбачається, що в ньому написано ОСОБА_3 про те, що цей заповіт ним прочитано уголос та підписано власноручно.

Нотаріусом, який посвідчував цей заповіт, зазначено, що особу ОСОБА_3 встановлено, дієздатність його перевірено. У зв'язку з похилим віком та станом здоров'я ОСОБА_3 заповіт складено та посвідчено удома за адресою АДРЕСА_1.

Позивач вважає, що на момент складання заповіту, ОСОБА_3 не міг розуміти значення своїх дій, оскільки в зв'язку з тяжкою хворобою був в депресивному стані з психічними розладами після прийняття знеболюючих ліків ( трамадол, морфій, сібазон).

Під час розгляду справи були допитані свідки, як зі сторони позивача так і відповідача.

Так, свідки зі сторони позивача ОСОБА_5 (родичка позивача), ОСОБА_6 (родич позивача), ОСОБА_7 (рідна сестра позивача), ОСОБА_8 (сусідка та співробітниця померлого ОСОБА_3), ОСОБА_9 (сусідка померлого ОСОБА_3) стверджували в судовому засіданні, що ОСОБА_3 наприкінці 2012 року та на початку 2013 року був у важкому стані, не завжди впізнав знайомих йому людей та родичів, інколи вів себе неадекватно, був в "пригальмованому" стані.

Свідки зі сторони відповідача ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13 (співробітники померлого ОСОБА_3). ОСОБА_14 (сусід померлого ОСОБА_3), ОСОБА_15(цивільний чоловік відповідача) в судовому за сіданні пояснили, що наприкінці 2012 року та на початку 2013 року і до моменту смерті ОСОБА_3 був лежачим, однак активно спілкувався, самостійно телефонував знайомим, цікавився новинами на роботі, вирішував з оточуючими ті питання, які його турбували. Хоча мова ОСОБА_3 в цей період і була "загальмованою", але виключно адекватною.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Статею 1 ст. 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК.

При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 08.05.2014 року по даній справі було призначено посмертну комісійну судово-психіатричну експертизу для встановлення чи хворів ОСОБА_3 психічною хворобою на момент складання заповіту відповідно до медичної документації, яка була витребувана судом; чи перебував ОСОБА_3 у момент складання заповіту у такому стані, коли він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; чи міг страждати ОСОБА_3 в результаті тривалого вживання медичних препаратів (трамадол, морфій, сібазон) психічними розладами.

Відповідно до висновку судово-психіатричного експерта Київського міського центру судово-психіатричної експертизи № 970 від 17.11.2014 року (а.с. 189 т.2) ОСОБА_3 на момент складання заповіту від 06.12.2012 року, згідно з наданою медичною документацією, виявляв ознаки органічного ураження головного мозку змішаного ґенезу (цереброваскулярна патологія, ракова інтоксикація) з церебрастенічним синдромом, виникнення якого не було пов'язано з здійснюваним тоді підекспертному лікуванням трамадолом.

ОСОБА_3 на момент складання заповіту від 06.12.2012 року, згідно наданою медичною документацією, за своїм психічним станом міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Як вбачається із висновку судово-психіатричної експертизи, експертами було досліджено окрім матеріалів цивільної справи, медичну документацію, яка була витребувана судом як за клопотанням сторін так і за клопотанням експертів. Також членами експертної комісії було прослухано фонограму судового засідання на компакт-диску в частині показів вищезгаданих свідків. Покази цих свідків покладені в основу висновку та надано їм оцінку.

Так, в дослідницькій частині висновку зазначено, що з приводу показань свідків ОСОБА_16, ОСОБА_9, ОСОБА_8 доцільно відразу зазначити, що вони не тільки не знаходять в собі відповідного підтвердження у наданій амбулаторній і стаціонарній медичній документації підекспертного за період літа-осені 2012 року, але навіть суперечать їй.

З другого боку, як зазначили експерти, у матеріалах цивільної справи містяться також показання більш чисельної групи свідків, які, як безпосередньо особисто мали можливість спілкуватися з ОСОБА_3 у період літа-осені 2012 року (свідки ОСОБА_14, ОСОБА_13, ОСОБА_15), так і спілкувались з ним по телефону (свідки ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12), які засвідчили про повну відсутність тоді, так і в період часу, що цікавить суд, у повній відповідності з медичною документацією підекспертного за період літа-осені 2012 року, яких-небудь психічних та поведінкових порушень.

Згідно з амбулаторною медичною документацією підекспертного з КЗ "БЦПМЗД" та ряду довідок з вказаного лікувального закладу, підекспертний у період кінця грудня 2012 року - квітень 2013 року наявності будь-яких психічних і поведінкових порушень теж не виявляв.

Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Суд вважає вищевказаний висновок посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи належним та допустимим доказом, а тому приймається судом до уваги.

Таким чином, суд приходить до висновку, що на момент складання заповіту від 06.12.2012 року ОСОБА_3 усвідомлював значення своїх дій та керував ними, а отже, виявив своє волевиявлення шляхом складання заповіту, яким заповідав все своє майно відповідачу. Жодних доказів протилежного позивачем у відповідності до ч. 1 ст. 60 ЦПК України надано не було.

Суд, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позивачем не надано жодних доказів на підтвердження своїх позовних вимог, позовні вимоги є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, а тому не підлягають задоволенню.

Керуючись ст.ст. 203, 215, 225, 1233, 1234, 1235, 1257 ЦК України ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 215, 218 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, 3-я особа: Головне управління юстиції в м. Києві про визнання заповіту недійсним залишити без задоволення.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі протягом 10 днів апеляційної скарги з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя

.