АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6171/14 Справа № 182/4405/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - Рунчева О. В. Доповідач - Осіян О.М.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2014 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді - Осіяна О.М.

суддів - Глущенко Н.Г., Деркач Н.М.,

при секретарі - Бец Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_3, ОСОБА_3 в інтересах малолітньої ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа - Служба у справах дітей Нікопольської міської ради, Об'єднання співвласників багатоквартирного будинку «ЛІАНА-Н» про визначення порядку користування житловим приміщенням, вселення, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення, -

в с т а н о в и в:

Рішенням Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2014 року задоволено позов ОСОБА_3 про визначення порядку користування житловим приміщенням, вселення.

Визначено порядок користування квартирою АДРЕСА_1 між співвласниками, та виділено в користування ОСОБА_3 та її малолітній дитині - ОСОБА_4 житлову кімнату площею 14,2 кв. м. з балконом, а в користування ОСОБА_2 виділено житлову кімнату площею 12,1 кв. м.

Кухню площею 5,4 кв. м., ванну кімнату площею 2,0 кв. м., вбиральню площею 09 кв. м., коридор площею 5,1 кв. м., коридор площею 2,1 кв. м., вбудовану шафу площею 1,2 кв. м. залишено у спільному користуванні співвласників.

Виселено ОСОБА_2 із кімнати площею 14,2 кв. м. з балконом квартири АДРЕСА_1.

Вселена ОСОБА_3 та її малолітня дитина - ОСОБА_4 у кімнату площею 14,2 кв. м. з балконом квартири АДРЕСА_1.

У задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення - відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, в якій посилався на порушення судом норм матеріального права, не врахування судом обставин у справі, та безпідставну відмову у задоволенні зустрічного позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково, а рішення суду необхідно частково скасувати із наступних підстав.

Судом встановлено, що квартира АДРЕСА_1 на праві приватної спільної часткової власності належить ОСОБА_3, малолітній ОСОБА_4 та ОСОБА_2, в якій вони і зареєстровані (а.с.6,7, а.с.11-14,21).

В спірній квартирі проживає ОСОБА_3 із малолітньою дитиною. Малолітня ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 хворіє та знаходиться під диспансерним наглядом у дитячій поліклініці № 1 КУОЗ «Дитяча міська лікарня» з діагнозом реактивний панкреатит, ацетонемічний синдром, рецидивуючий перебіг та потребує медичного нагляду (а.с.22, а.с.116).

ОСОБА_2 з 04 грудня 2011 року у квартирі АДРЕСА_1 не проживає (а.с.20).

Зазначена квартира розташована на третьому поверсі будинку та складається із двох окремих житлових кімнат, площею 12,1 кв. м. та 14,2 кв. м.(а.с.18-19).

ОСОБА_2 самовільно без згоди інших співвласників розділив суміжні кімнати шляхом встановлення перегородки, самовільно зайняв кімнату площею 14,2 кв. м. з балконом, переніс до кімнати свої особисті речі, встановив двері та зачинив їх на ключ. Надати доступ ОСОБА_3 до балкону відмовляється.

ОСОБА_2 разом зі своїм батьком фактично проживає в АДРЕСА_2 (а.с.81).

Вищезазначені обставини підтверджуються матеріалами справи, поясненнями свідків та визнаються сторонами.

До вказаних правовідносин сторін суд застосував вимоги ст. 316, ч. 3 ст. 319, ч.3 ст. 358 ЦК України, ст. 41 Конституції України, принципи Декларації прав дитини проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року, а також роз'яснення п.14 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.95 № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності».

Врахувавши, що із ОСОБА_3 проживає малолітня дитина, зважаючи на стан здоров'я дитини та на те, що малолітній дитині необхідне свіже повітря, тому суд вважав, що надання у користування ОСОБА_3 кімнати площею 14,2 кв. м. відповідатиме інтересам її та малолітньої дитини.

Правовою підставою для задоволення позовних вимог, ОСОБА_2 зазначає, наявність у нього перешкод, які чинить йому ОСОБА_3 при здійсненні ним свого права власності та розпорядження квартирою АДРЕСА_1 але із такими доводами суд погодився.

Згідно відповіді Нікопольського МВ (з обслуговування м. Нікополя та Нікопольського району) ГУМВС України у Дніпропетровській області вбачається, що ОСОБА_2 протягом 2012 р -2013 р до Нікопольського МВ з заявами на неправомірні дії ОСОБА_3 не звертався (а.с.101).

Крім того, суд не взяв до уваги доводи ОСОБА_2, щодо його звернення до органів прокуратури на неправомірні дії ОСОБА_3, оскільки як вбачається із відповіді Нікопольської міжрайонної прокуратури ОСОБА_2 звертався із заявою щодо законності проживання ОСОБА_3 у спірній квартирі, а не щодо вселення або усунення перешкод у користуванні спірним житлом (а.с.37).

На підставі цього, суд вважав, що відповідачем жодного належного та допустимого доказу не надано, які б підтверджували законність та обґрунтованість його зустрічних позовних вимог. Крім того, зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 спростовуються поясненнями ОСОБА_3 її представника, наданими письмовими доказами, поясненнями свідків, матеріалами справи в їх сукупності.

За таких обставин суд вважав, що позовні вимоги ОСОБА_3 про визначення порядку користування житловим приміщенням, вселення необхідно задовольнити, а у задоволенні зустрічних позовних вимог ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою, вселення необхідно відмовити.

Але із висновками суду в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні квартирою та вселення погодитись не можна, оскільки вони не відповідають фактичним обставинам у справі.

Відповідно до вимог ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно до ч.3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності.

Суд встановив, що ОСОБА_2 із 04 грудня 2011 року у квартирі АДРЕСА_1 не проживає.

Як зазначала у суді першої інстанції ОСОБА_3 вона у спірній квартирі проживає із 2011 року, немає доступу лише до однієї кімнати, площею 14,2 кв. м., яку ОСОБА_2 закрив на ключ. Разом із тим, вона зазначила, що сама змінила вхідні двері у квартиру, а також і замок від цих дверей, що необхідно врахувати при вирішенні спору відповідно до вимог ч.1 ст.61 ЦПК України.

Ці обставини вона підтвердила і у суді апеляційної інстанції.

Таким чином, ОСОБА_3 визнала, що ОСОБА_2 не може потрапити у квартиру, що свідчить про наявність у нього перешкод для доступу у квартиру.

У зв'язку із чим підлягають задоволенню зустрічні позовні вимоги в частині вселення ОСОБА_2 у спірну квартиру, а саме у житлову кімнату площею 12,1 кв. м., оскільки рішенням суду першої інстанції кімната площею 14,2 кв. м. обґрунтовано виділена у користування для інших двох співвласників.

Не можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення суду в частині визначення порядку користування квартирою та виселення ОСОБА_2 із кімнати площею 14,2 кв. м., доводи апеляційної скарги про те, що суд порушив норми матеріального права, а також не врахував обставини у справі.

Враховуючи, що одним із співвласників квартири є малолітня дитина, яка має захворювання, суд обґрунтовано виділив у користування дитини та її матері кімнату площею 14,2 кв. м. із балконом. Такий порядок користування житлом між співвласниками (співвідношення часток ?, ? та ?) не порушує нічиїх прав, оскільки житлова площа всієї квартири складає 26,3 кв. м., а на відповідні частки кожного співвласника повинно припадати відповідно: 13,15 кв. м., 6,575 кв. м. і 6,575 кв. м.

Тому із врахуванням планування квартири, площі кожної із кімнат, такий порядок користування є оптимальним, із врахуванням часток співвласників у цій квартирі та наявності малолітньої дитини, та не суперечить вимогам ст.358 ЦК України.

Таким чином, апеляційну скаргу необхідно задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції скасувати в частині відмови у задоволенні зустрічних позовних вимог про вселення, відповідно до ст. 309 ЦПК України.

Керуючись ст.ст. 307, 309, 316 ЦПК України, суд, -

в и р і ш и в:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 13 травня 2014 року скасувати в частині відмови у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_2 про вселення.

Зустрічний позов ОСОБА_5 задовольнити частково.

Вселити ОСОБА_2 у житлову кімнату площею 12,1 кв. м. квартири АДРЕСА_1.

В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Рішення набирає законної сили із моменту проголошення, але може бути оскаржене у касаційному порядку протягом двадцяти днів із моменту проголошення.

Судді: