АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2014 року м. Дніпропетровськ

20 травня 2014 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого

суддів:

при секретарі

ОСОБА_2

ОСОБА_3, ОСОБА_4

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2013 року по справі за позовом ОСОБА_6 до Публічного акціонерного товариства "Кондитерська фабрика "А.В.К м. Дніпропетровськ" про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2013 року позивачка звернулась до суду з даним позовом посилаючись на те, що з 2008 року вона працювала на ПАТ «Кондитерська фабрика «А.В.К. м. Дніпропетровськ». Наказом відповідача за №355к від 21.02.2013 року її звільнено з 21.02.2013 року з посади оператора лінії у виробництві харчової продукції 5-го розряду виробничого цеху № 3 у зв'язку зі скороченням штату працівників, на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. У зв'язку з порушенням її, позивачки, переважного права на залишення на роботі, звільнення є незаконним, тому просила суд поновити її на роботі в ПАТ «Кондитерська фабрика « А.В.К.» на посаді оператора лінії у виробництві харчової продукції 5-го розряду виробничого цеху №3, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу, моральну шкоду та судові витрати.

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2013 року в задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі представник позивача посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у звязку з чим ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що ОСОБА_6 з 04.11.2008 року працювала на ПАТ «Кондитерська фабрика «А.В.К. м. Дніпропетровськ».

Наказом відповідача від 14.12.2012 року №597 були внесені зміни до штатного розкладу у зв»язку із змінами в організації виробництва і праці робітників фабрики та, зокрема, скорочено одну штатну одиницю, у зміну, операторів лінії у виробництві харчової продукції 5-го розряду виробничого цеху №3, що стверджується копією наведеного наказу, штатними розкладами фабрики, що діяли з 01.12.2012 року, з 02.01.2013 року, з 01.02.2013 року та з 01.03.2013 року.

21.12.2012 року адміністрацією ПАТ «Кондитерська фабрика «А.В.К. м. Дніпропетровськ» ОСОБА_6 попереджено про скорочення штатної одиниці оператора лінії у виробництві харчової продукції 5-го розряду з 21.02.2013 року та запропоновано посаду укладальника-пакувальника 3 розряду ВП №3; від запропонованої посади позивачка відмовилась; викладене стверджується копією відповідного попередження, яке містить особисті підписи позивачки, та визнано сторонами у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції.

Згідно виписки з протоколу засідання профспілкового комітету від 07.02.2013 року №105/13-ПК згода на звільнення ОСОБА_6 була надана профспілковим комітетом ПАТ «Кондитерська фабрика «А.В.К. м. Дніпропетровськ».

Крім того, відповідачем суду надана належним чином завірена копія заяви позивачки від 21.03.2013 року на ім»я генерального директори відповідача, згідно якої ОСОБА_6 просила звільнити її з займаної посади з 21.02.2013 року у зв»язку зі скороченням штату (а.с. 49).

Наказом відповідача за №355к від 21.02.2013 року позивачка звільнена з 21.02.2013 року з посади оператора лінії у виробництві харчової продукції 5-го розряду виробничого цеху № 3 у зв'язку зі скороченням штату працівників, на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України.

Відповідно до довідки відповідача від 09.09.2013 року за №юр-Г-01, при звільненні з позивачкою відповідачем було проведено повний розрахунок, що визнано також сторонами.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку зміни в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.

У пункті 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», з відповідними змінами та доповненнями, роз»яснено, що розглядаючи трудові спори, пов»язані із звільненням за п. 1 ст. 40 КЗпП України, суди зобов»язані з»ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим нам органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівників, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.

Відповідно до ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності та штату працівників у зв»язку зі змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 42 КЗпП України, при рівних умовах продуктивності праці і кваліфікації перевага в залишенні на роботі надається: 1) сімейним - при наявності двох і більше утриманців; 2) особам, в сім'ї яких немає інших працівників з самостійним заробітком; 3) працівникам з тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації; 4) працівникам, які навчаються у вищих і середніх спеціальних учбових закладах без відриву від виробництва; 5) учасникам бойових дій, інвалідам війни та особам, на яких поширюється чинність Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту"; 6) авторам винаходів, корисних моделей, промислових зразків і раціоналізаторських пропозицій; 7) працівникам, які дістали на цьому підприємстві, в установі, організації трудове каліцтво або професійне захворювання; 8) особам з числа депортованих з України, протягом п'яти років, з часу повернення на постійне місце проживання до України; 9) працівникам з числа колишніх військовослужбовців строкової служби та осіб, які проходили альтернативну (невійськову) службу, - протягом двох років з дня звільнення їх зі служби. Перевага в залишенні на роботі може надаватися й іншим категоріям працівників, якщо це передбачено законодавством України.

Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що на підприємстві дійсно відбулося скорочення штатної чисельності працівників та було здійснено визначення наявності у працівників переважного права на залишення на роботі на посадах операторів лінії у виробництві харчової продукції 5-го розряду виробничого цеху № 3.

Так, оператори лінії у виробництві харчової продукції 5-го розряду виробничого цеху №3 ОСОБА_8, ОСОБА_9, які мають вищу освіту, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, які мають неповну вищу освіту, ОСОБА_13, ОСОБА_14, які мають професійно-технічну освіту, що свідчить, зокрема, про наявність необхідних знань у галузі користування комп»ютерною технікою, приймаючи до уваги, що робота за вказаною спеціальністю пов»язана з обслуговуванням комп»ютеризованого обладнання, мають більш високу кваліфікацію та переважне право на залишення на роботі у порівнянні з позивачкою, яка, згідно її пояснень у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції, має середньо-спеціальну освіту, закінчила Західно-Донбаський професійний ліцей №43 та отримала спеціальність перукаря. Всі зазначені вище особи будь-яких дисциплінарних стягнень за час роботи не мали, що визнано сторонами та стверджується довідкою відповідача.

Крім того, у зв»язку зі змінами в організації виробництва і праці робітників фабрики, оператора лінії у виробництві харчової продукції 5-го розряду виробничого цеху №3 ОСОБА_10, за наявності його бажання, було переведено на іншу роботу, що стверджується письмовою інформацією відповідача та копією відповідного наказу.

Посилання апелянта на те, що деякі із вказаних вище операторів мали менший стаж роботи не можуть бути прийняті до уваги судом, оскільки позивачка має нижчу кваліфікацію.

Враховуючи викладене, керуючись вимогами ч. 1 ст. 42 КЗпП України, колегія дійшла висновку, про безпідставність та недоведеність тверджень позивачки про наявність у неї переважного права на залишення на роботі.

Крім того, судом встановлено, що при звільненні позивачки відповідачем було запропоновано їй всі наявні на той час вакантні посади на підприємстві три посади укладальника-пакувальника 3-го розряду; від переведення позивачка відмовилась; викладене стверджується письмовим переліком вакантних посад у ПАТ «Кондитерська фабрика «А.В.К. м. Дніпропетровськ» за період з 18.12.2012 року по 21.02.2013 року та розпискою позивачки про відмову від переведення.

Отже, звільнення позивачки проведено з додержанням вимог діючого законодавства, права та законні інтереси позивачки не порушені, крім того, суду на надані докази на підтвердження доводів позивачки щодо наявності у неї переважного права на залишення на даній роботі. Суд першої інстанції ухвалив законне рішення про відмову у задоволенні позовної вимоги про поновлення на роботі, що обумовило необхідність відмови у задоволенні позову в частині стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, моральної шкоди та судових витрат.

Наведені в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими, зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, приймаючи до уваги вимоги ст. 88, 303 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 - ОСОБА_7 - відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 листопада 2013 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді