АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/381/14 Справа № 201/256/13 Головуючий у 1 й інстанції - Антонюк О.А. Доповідач - Петренко І.О.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2014 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати по цивільним справам апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Петренко І.О.

суддів - Котушенко С.П., Романюк М.М.

при секретарі - Кравцовій Н.А.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», третя особа ОСОБА_3 про захист прав споживача шляхом визнання недійсним кредитного договору,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду та просив ухвалити рішення, яким визнати недійсним кредитно-заставний договір від 09 червня 2008 року №DN81AR100030237.

В обґрунтування свого позову позивач зазначає, що 05 червня 2008 року він уклав договір купівлі-продажу автомобіля TF69Y марки DAEWOO-FCO за 61100 грн. Його батько, ОСОБА_4, запевнив позивача , що він укладе договір на своє ім'я для сплати за нього визначеної вище суми за придбаний ним автомобіль. У вересні 2012 року на телефон позивача зателефонував представник колекторської фірми та повідомив про те, що він є боржником за кредитним договором, за яким було сплачено вартість автомобіля.

25 вересня 2012 року позивач звернувся до відповідача із письмовим запитом щодо наявності в нього боргових зобов'язань. 25 вересня 2012 року він отримав довідку №290421, з якої дізнався про те, що дійсно від його імені 09 червня 2008 року було укладено з відповідачем кредитно-заставний договір №DN81AR100030237, згідно якого відповідач надав йому кредит в сумі 11380,65 доларів США та перерахував акціонерному товариству «Українська автомобільна корпорація» 9534,88 доларів США в рахунок сплати за придбаний ним за договором купівлі-продажу автомобіля TF69Y марки DAEWOO-FCO; перерахував ЗАТ «СК «ІНГОСТАХ» 52,51 долар США і 641,88 доларів США страхового платежу; перерахував 7,19 доларів США за реєстрацію предмета застави в Державному реєстрі. Суму 1144,19 доларів США відповідач утримав в якості оплати за надання фінансового інструменті. Позивач категорично не згоден і наполягає на тому, що він кредитний договір не укладав, не підписував його і не знав, що він оформлений на нього .Цей договір підписав його батько. Вважає вказаний договір, на його думку, є недійсним. На його звернення до відповідача про з'ясування обставин вказаного та укладання кредитного договору, боргу, спірне питання вирішене не було, була відмова. Вважає позивач вказане неправомірним, оскільки порушує його права, зобов'язання повинно бути законним і справедливим.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2013 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити , а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Законним є рішення , яким суд , виконавши всі вимоги цивільного судочинства , вирішив справу згідно із законом.

Обґрунтованим є рішення , ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин , на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень , підтверджених тими доказами , які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно ст.ст.3,11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору.

За положеннями ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

За правилами ст.2 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банківським кредитом є будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми.

Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Стаття 215 ЦК України передбачає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Як вбачається з матеріалів справи, 05 червня 2008 року позивач ОСОБА_2 уклав з АТ «Українська автомобільна корпорація» договір купівлі-продажу автомобіля ДЕУ, на підставі якого ПАТ КБ ПриватБанк отримав гарантійний лист і 09 червня 2008 року уклав з позивачем кредитно-заставний договір.

Банк надав кошти на придбання цього автомобіля в кредит , позивач сплатив ці кошти за автомобіль, оформив цей автомобіль на своє прізвище; договір кредиту і купівлі-продажу автомобіля було укладено, ці договори виконані.

Суд першої інстанції встановив, що зобов'язання щодо надання позичальнику зазначеної суми кредитних коштів банк виконав у повному обсязі.

Перед укладенням договору про надання ОСОБА_2 кредиту кредитодавцем дотримані вимоги ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо надання інформації про умови отримання кредиту, зміст договору відповідає зазначеним вимогам закону, при підписанні оспорюваного договору сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, кредитний договір укладено за ініціативи ОСОБА_2, яки погодився на умови про надання кредиту як такі, що його влаштовували, договори підписані сторонами, у тому числі ОСОБА_2

При укладенні кредитного договору дотримано передбачені законом істотні умови договору, що були обумовлені згодою сторін, як узгоджені так і прийняті ними, правочини були спрямовані на отримання ОСОБА_2 кредиту, при цьому позичальник брав на себе зобов'язання по поверненню кредитних коштів.

Доказів, які б свідчили про те, що банк нав'язував ОСОБА_2 послуги щодо кредитування чи примушував його до укладення договору на зазначених у договорі умовах, матеріали справи не містять, таких доказів ОСОБА_2 не надав.

Таким чином, перевіривши доводи та заперечення сторін щодо заявлених вимог, суд не встановив обставин, які б свідчили про невідповідність зазначеного правочину нормам ЦК України, які регулюють загальні положення про правочини та вимоги про додержання правочину нормам діючого законодавства.

Крім того, як видно із справи, кредитний договір №DN81AR100030237 було укладено 09 червня 2008 року.

З позовом до суду щодо недійсності вказаного договору ОСОБА_2 звернувся 17 грудня 2012 року тобто, з пропуском строку, передбаченого ст.257 ЦК України, згідно якої загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

В п. 28 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч.1 ст.261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

По справі встановлено, що позивач про факт підпису кредитно-заставного договору його батьком знав з 09 червня 2008 року. ОСОБА_3 разом із своїм сином завідомо погодивши свої дії цілеспрямовано уклали кредитно-заставний договір саме таким чином - батько підписав документи власним підписом замість його сина ОСОБА_2, хоча в графі «ПІБ» чітко були вказані ПІБ - ОСОБА_2.

При таких обставинах суд прийшов до правильного висновку, що позовна давність щодо вказаного договору сплинула в червні 2011 року, ОСОБА_2 пропустив позовну давність без зазначення причин такого пропуску.

Доводи апеляційної скарги про неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, безпідставні, оскільки суд повно та всебічно з'ясував обставини справи, права та обов'язки сторін і прийшов до обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених вимог.

Так , зокрема твердження про те , що порушені вимоги ст. 218 ЦПК України щодо форми складання оспорюваного правочину спростовуються наявними в матеріалах справи копіями договорів укладених сторонами. Інших правових підстав позивач не зазначав , хоча суд у відповідності до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб , поданим відповідно до положень ЦПК України , в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб , які беруть участь у справі .

Таким чином , колегія суддів вважає , що розглядаючи спір районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі , надані сторонами докази , правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон , який їх регулює.

Доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права , які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи , оскільки вони зводяться до не згоди з рішенням суду , були вивчені в суді першої інстанції і отримали оцінку суду.

Керуючись ст.ст.303,307,308,315 ЦПК України колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 23 вересня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення ,однак може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Судді