Провадження № 2/521/2110/14
10 вересня 2014 року Малиновський районний суд м. Одеси
у складі: головуючого судді - Роїка Д.Я.,
при секретарях - Гречко І.О.,
розглянувши у судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом Товариство з обмеженої відповідальності «Кей-колект» ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки, -
В судовому засіданні представником позивача подано заяву в якій він позовні вимоги підтримав в повному обсязі, не заперечував проти заочного розгляду справи.
Інші учасники по справі в судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили.
Відповідно до ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Дослідивши матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.
Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.
Частина 3 ст. 530 ЦК України передбачає, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.
Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.
Як вбачається з ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Стаття 1047 ЦК України передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми.. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Частина 1 ст. 1050 ЦК України передбачає, що позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобовязаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобовязаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.
Частина 1 ст. 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарне, якщо інше не встановлено договором поруки.
У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо.
Кредитор, який одержав виконання обов'язку не в повному обсязі від одного із солідарних боржників, мас право вимагати недоодержане від решти солідарних боржників.
Солідарні боржники залишаються зобов'язаними доти, доки їхній обов'язок не буде виконаний у повному обсязі.
Згідно ч.1 ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.
Статтею 572 ЦК України передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Згідно ст. 3 Закону України „Про іпотеку іпотека має похідний характер від основного зобовязання. У разі порушення боржником основного зобовязання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами.
У відповідності до ст. ст. 525, 526, 530, 1049 ЦК України зобовязання щодо позики має виконуватись відповідно до умов договору, у встановлені договором строки, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.
Відповідно до ч. 1 ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобовязання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави.
Аналогічні норми також містяться у Законі України «Про заставу» (ст.19 та ч.1 ст. 20).
Згідно ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі: 1) рішення суду, 2) виконавчого напису нотаріуса або 3) згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (тобто шляхом позасудового врегулювання).
Відповідно до п. п. 2.1., 2.2, 2.3 іпотечного договору у випадку невиконання Іпотекодавцем зобовязань за цим договором та/або за Договором кредиту (зокрема: при повному або частковому неповерненні у встановлені відповідно до Кредитного договору строки суми кредиту та/або процентів) Іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки, реалізувати його відповідно до розділу 2 договору іпотеки та/або договору про задоволення вимог Іпотекодержателя.
Розділом 2 іпотечного договору встановлено, що Іпотекодавець у разі виникнення у нього права на задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки на власний розсуд звертає стягнення на предмет іпотеки: - на підставі рішення суду або виконавчого напису нотаріуса; - у позасудовому порядку, а саме: передачі Іпотекодавцем у власність Іпотекодержателю предмету іпотеки, продажу Іпотекодержателем від свого імені предмету іпотеки або іншим способом, що не суперечить чинному законодавству на момент реалізації предмету іпотеки.
В розділі 6 іпотечного договору встановлено, що даний пункт Договору є застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, яке надає Іпотекодержателю звернути стягнення на предмет іпотеки, на підставі іпотечного договору, шляхом: - продажу від свого імені предмета іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому ст. 38 Закону України «Про іпотеку»; - прийняття предмета іпотеки у власність, в порядку визначеному ст. 37 Закону України «Про іпотеку». У відповідності до ст. 36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: - передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; - право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.
Відповідно до розділу 2 та 4 іпотечного договору, у випадку набуття права звернення стягнення на предмет іпотеки Іпотекодержатель має право прийняти предмет іпотеки у власність.
Вищезазначене повністю узгоджується з вимогами ч. 1 ст. 590 ЦК України, яка передбачає, що звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже судом встановлено, що при зверненні затягнення на предмет іпотеки було виконано вимоги частини 1 ст. 35 Закону України «Про іпотеку», якою передбачено, що в разі порушення основного зобов'язання та(або) умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення, оскільки в претензіях 19.04.2010 р., які були отримані відповідачами, зазначено стислий зміст порушених зобов'язань та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Ст. ст. 10, 60 ЦПК України передбачають, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
На підставі ч.ч.1 та 3 ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності.
Суду не представлено будь-яких доказів, які б спростовували вимоги позивача.
Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Відповідно до ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд.
Таким чином, суд вважає, що з відповідачів ОСОБА_1, ОСОБА_2, як солідарних боржників, на користь позивача слід стягнути вищезазначену суму боргу та звернути стягнення на предмет іпотеки, який був переданий ОСОБА_3, ОСОБА_4.
Частина 1 ст.88 ЦПК України передбачає, якщо стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з урахуванням обставин справи, задоволення позову, розумності та справедливості суд вважає необхідним стягнути з відповідача судові витрати, що складаються з виплат по сплаті держмита в розмірі 305,49 грн. та ІТЗ в розмірі 30 грн.
Керуючись ст.ст. 10, 11, 16, 20, 57, 60, 88, 169, 208-209, 212-215, 218, 224-226 ЦПК України, ст. ст. 33, 35-38 Закону України «Про іпотеку» ст. ст. 218, 522, 526, 530, 532, 543, 545, 554, 549, 589, 590, 625, 626, 1046-1050 ЦК України суд, -
Позовні вимоги Товариство з обмеженої відповідальності «Кей-колект» - задовольнити.
Стягнути з солідарно з ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 на користь в Товариство з обмеженої відповідальності «Кей-колект» судові витрати по сплаті державного мита в розмірі 1820,00 гривень та витрати по сплаті ІТЗ в розмірі 120 гривень, а всього стягнути 335 (триста тридцять пять) 49 коп.
Рішення може бути оскаржене позивачем шляхом подання апеляційному суду через суд першої інстанції апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Рішення може бути переглянуто судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача шляхом звернення з заявою про перегляд заочного рішення протягом десяти днів з дня отримання його копії. Відповідно до статей 231, 232 ЦПК України оскарження заочного рішення відповідачем в апеляційному порядку може мати місце лише в разі залишення заяви про перегляд заочного рішення без задоволення та в разі ухвалення повторного заочного рішення судом першої інстанції.

Суддя: