Справа № 463/2098/13 Головуючий у 1 інстанції: Головатий Р.Я.
Провадження № 22-ц/783/2005/14 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 червня 2014 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Кабаля І.І., Монастирецького Д.І.

секретар - Олексів О.А.

з участю позивача - ОСОБА_2

відповідача - ОСОБА_3

представника відповідача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_3 на рішення Личаківського районного суду м.Львова від 18 грудня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики,-

В С Т А Н О В И Л А:

09 вересня 2013 року позивач ОСОБА_5 звернулася в суд з позовом до відповідача ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики. Просила стягнути з відповідача в її користь заборгованість за договором позики в сумі 6100 грн.00 коп. та 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення у розмірі 113 грн. 81 коп., а всього 6213 грн. 81 коп.

Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2013 року позов ОСОБА_5 задоволено.

Стягнуто із ОСОБА_3 в користь ОСОБА_5 заборгованість в сумі 6100 грн. 00 коп., 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення у розмірі 113 грн. 81 коп., а всього 6213 грн. 81 коп. та 229 грн. 40 коп. судових витрат.

Рішення суду оскаржила відповідач ОСОБА_3

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт покликається на те, що рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2013 року ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Зазначає, що посилання суду першої інстанції на приписи ст. ст.1046,1049 ЦК України є безпідставними, оскільки позивач не надала жодного документу, який би підтвердив її статус позикодавця.

Вважає, що позивач не є позикодавцем, що підтверджується розпискою в другому абзаці якої зазначено, що позивач є посередником. ОСОБА_5, надала суду тільки половину з цілого аркуша розписки на іншій половині аркуша були викладені обставини її участі, як посередника, оскільки вона є лише гарантом та посередником під час передачі грошей, за що і повинна була отримати винагороду в розмірі 1500 грн. 00 коп.

Крім того, з оригіналу розписки вбачається, що 2013 рік був зазначений в розписці помилково та в подальшому виправлений.

Апелянт мотивує апеляційну скаргу також і тим, що вже частково погасила суму позики, а саме: 17.01.2013 року в сумі -1000 грн. 00 коп. та 07.05.2013 року в сумі 1500 грн. 00 коп.

Просить рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта ОСОБА_3 та її представника ОСОБА_4 в підтримання мотивів, викладених в апеляційній скарзі та заперечення позивача ОСОБА_2, проти мотивів, викладених в апеляційній скарзі, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів прийшла до висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення в повній мірі відповідає даним вимогам.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

На підставі ст. ст. 10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Судом встановлено, що відповідачка ОСОБА_3 отримала від позивачки ОСОБА_5 5000 грн. 00 коп., які зобовязалася повернути останній до 19.01.2013 р.Є, та при поверненні сплатити ОСОБА_5 1500 грн. 00 коп., що стверджується копією та оригіналом розписки ( а.с.5, 55).

Також встановлено та не заперечувалось сторонами, що 08.01.2013 року відповідач ОСОБА_3 передала позивачу ОСОБА_5 400 грн. 00 коп. в рахунок погашення позики. Решту суми заборгованості в розмірі 6100 грн. 00 коп. на даний час позивачу не повернено.

За приписами ст. ст. 1046, 1049 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлений договором.

Задовольняючи позовні вимоги позивачки, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що відповідач ОСОБА_3 взяті на себе зобов»язання за договором позики від 26.12.2012 року не виконала, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 6100 грн. 00 коп.

Суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що не заслуговують на увагу заперечення проти позову відповідача та її представника з тих підстав, що грошові кошти відповідач позичила не у позивача, а в ОСОБА_6 і тому лише остання має право звертатися з позовом про повернення 5000 гривень та тільки після такого звернення у позивача виникне право вимагати повернення 1100 гривень винагороди, а також покази свідка ОСОБА_6, яка повідомила, що саме вона позичила ОСОБА_3 5000 грн., які передала через ОСОБА_5, оскільки жодних доказів того, що відповідач позичала у 2012 році кошти у пач М.М. та, що позивач була посередником в переданні цих коштів, суду не представлено. Подана відповідачем копія розписки від 26.12.2013р. (а.с.17) про отримання коштів ОСОБА_3 від ОСОБА_6 не є належним доказом, оскільки така складена у 2013 році, тобто після передання коштів, окрім цього, оскільки вказаний документ підписаний лише відповідачем, то підтверджує тільки ті обставини, що стосуються останньої та не спростовує того, що ОСОБА_5 передала кошти відповідачу, а виступає лише поручителем та посередником.

А відтак, враховуючи вищенаведене, оскільки ОСОБА_3 взяті на себе зобовязання за договором позики від 26.12.2012р. не виконала, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 6100 грн. 00 коп., суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що вказану суму боргу за невиконання грошового зобов'язання слід стягнути на користь позивача в примусовому порядку, і тому позовні вимоги в цій частині задоволив.

За приписами ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів вважає, що висновки суду першої інстанції про правомірність заявленої позивачем вимогу про стягнення з відповідача 3% річних від простроченої суми в розмірі 113 грн. 81 коп. (6100 грн./365/100%*3%*227 днів), а відтак і про необхідність задовольнити такі, є також вірними, оскільки строк виконання зобов'язання ОСОБА_3 настав 19.01.2013 року, однак і на даний час останньою свої зобов»язання не виконано.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів, оцінених судом належним чином кожного окремо на їх достовірність, допустимість та достатність, взаємний зв»язок у їх сукупності, встановлених судом обставин справи. Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних у справі доказів.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Доводи апеляційної скарги апелянта ОСОБА_3 висновків суду не спростовують, а тому підстави для її задоволення та скасування рішення Личаківського районного суду м.Львова від 18 грудня 2013 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3, 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 18 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20-ти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Кабаль І.І.

ОСОБА_7