АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/8382/14 Справа № 201/7556/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - Федоріщев С.С. Доповідач - Макаров М.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 грудня 2014 року м. Дніпропетровськ Колегія суддів судової палати по цивільним справам Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді Макарова М.О.

суддів - Болтунової Л.М., Тамакулової В.О.,

при секретарі - Завідоновій К.Д.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 лютого 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання угоди дійсною,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_3 про визнання угоди дійсною, в якому просить визнати дійсною угоду про розподіл майна, що є спільною сумісною власністю, підписану між ним та відповідачкою 08 січня 2005 року, посилаючись на те, що цього дня між ним та відповідачкою було складено у простій письмовій формі та підписано угоду про розподіл майна, нажитого за час спільного проживання у шлюбі, серед якого також було розділено рухоме майно, тобто автомобілі та нерухоме майно. Ця угода не була нотаріально посвідчена та зареєстрована належним чином.

Крім того, позивач зазначив, що вказана угода частково виконана сторонами, а саме: відповідачка користується житловим будинком по АДРЕСА_1, дачним будинком в с. Волоське Дніпропетровського району, садове товариство «Утьос», а також вона отримала у власність автомобіль Форд-Мондео, посуд, меблі та інше передбачене угодою майно. Він же нічого не отримав за цією угодою, у зв'язку з чим він звертався із листами до відповідачки з пропозицією з'явитися до приватного нотаріуса для посвідчення та державної реєстрації угоди, але всі пропозиції посвідчити угоду були відповідачкою проігноровані та до нотаріуса у визначені дати у листах вона не з'явилась, будь-якої відповіді не надала. Нотаріус склала свідоцтво про знаходження позивача в приміщенні робочого місця нотаріуса та постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26 березня 2013 у зв'язку з відсутністю відповідачки.

Вважає, що сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, відбулося часткове виконання договору, але відповідачка ухилилася від його нотаріального посвідчення, а тому, посилаючись на вимоги ч.2 ст.220 ЦК України, просить визнати зазначений договір дійсним.

Рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 лютого 2014 року в задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права, порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з наступних підстав.

Відповідно до ст.ст. 213, 214 ЦПК України рішення повинно бути законним і обґрунтованим та відповідати на питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Статтею 3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Проте цим вимогам рішення суду не відповідає, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що з 11 травня 1991 року сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 11 серпня 2005 року (а.с78, 83).

Також, 08 січня 2005 року між сторонами у простій письмовій формі без нотаріального посвідчення було підписано угоду про розподіл майна, нажитого за час спільного проживання у шлюбі, в якій було розділено їхнє майно, а також було розділено рухоме майно - автомобілі та нерухоме майно: будинок по АДРЕСА_2 дачний будинок у садовому товаристві «Утьос» Волоської сільської ради, коробка житлового будинку в АДРЕСА_1 (а.с. 3).

Постановою приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 26 березня 2013 року позивачу було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії-у посвідченні договору про розподіл спільного сумісного майна подружжя (а.с. 8)

Також судом встановлено, що 16 листопада 2005 року рішенням виконкому Ювілейної селищної ради затверджено акт державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом будинку по АДРЕСА_2, належного позивачу (а.с.17-19).

Крім того, рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2011 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання частково недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку, свідоцтва про право власності на домоволодіння, розділено будинок та земельну ділянку по АДРЕСА_2 між сторонами та визнано право власності на 1/2 частину цього будинку з господарськими будівлями та спорудами та на 1/2 частину земельної ділянки за вказаною адресою за ОСОБА_3 Цим же рішенням апеляційного суду визнано недійсним в 1/2 частині договір купівлі-продажу від 15 грудня 2005 року будинку АДРЕСА_2, визнано недійсним та скасовано рішення Ювілейної селищної ради в частині безкоштовної передачі у приватну власність ОСОБА_4 земельної ділянки площею 0,1301 га по АДРЕСА_2 а також визнано недійсним та скасовано державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку на ім'я ОСОБА_4 (а.с.52-55).

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 січня 2012 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя, було стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_5 грошову компенсацію за 1/2 частину вартості автомобіля марки Мазда-6, 2003 року випуску, кузов НОМЕР_2 (а.с.59-61).

А рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 19 червня 2009 року зобов'язано ОСОБА_2 повернути ОСОБА_3 в натурі автомобіль марки «Форд Мандео», 1993 року випуску, державний номер НОМЕР_1 та стягнуто з ОСОБА_2 на користь останньої 700 грн. на відшкодування моральної шкоди, з якого вбачається, що за довором дарування від 07 квітня 2004 року ОСОБА_2 подарував ОСОБА_3 автомобіль марки «Форд Мандео», 1993 року випуску, державний номер НОМЕР_1, цей договір був нотаріально посвідчений, а в подальшому спірний автомобіль зареєстровано за ОСОБА_3 (а.с. 76-78).

Згідно інформаційного листа комунального підприємства Дніпропетровського району «Бюро технічної інвкентарізації», інформація про наявність реєстрації права власності на нерухоме майно по АДРЕСА_1 - відсутня. Опис майна станом на 08 липня 2006 року: будинок житловий А-загальною площею 442,7 кв.м., житловою площею 91,9 кв.м., колордязь-к, зливна яма-з/я, огорожа №1, замощення- І. Інформацію за адресою: с.Волоське, Дніпропетровського району, д/т «Утьос»- надати не можливо, так як не вказано номер дачного будинку (а.с.105).

Відповідно до ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений, а згідно ч.1 ст.70 цього Кодексу у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі.

Частиною 2 статті 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Відповідно до ч.4 ст.203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Згідно ч.1 ст.209 ЦК України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін, а статтею 220 ЦК України передбачено у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Враховючи те, що спірний договір про розподіл майна, нажитого за час спільного проживання у шлюбі у порушення вищезазначених законодавчих норм не був нотаріально посвідчений та право власності сторін за цим договором на нерухоме майно не було після цього зареєстроване у відповідному державному органі. Водночас, питання про розподіл будинку по АДРЕСА_2 який визначений у спірному договорі як спільне майно подружжя, вирішено рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 липня 2011 року, аналогічним чином вирішено питання й про автомобілі, придбаними сторонами за час шлюбу, тобто це майно розподілено між ними у судовому порядку.

Крім того, під час розгляду відповідних судових справ у період з 2005 року, позивач мав можливість наполягати на розподілі сумісного майна подружжя згідно до спірної угоди, але ця угода не була взята до уваги судами.

Також право власності на земельну ділянку по вул. Донській,33 м. Підгородне було оформлене на ім'я ОСОБА_3 у 1998 році, що підтверджується державним актом на право приватної власності на землю (а.с. 62), та доказів знаходження будь-якого майна на цій земельній ділянці суду не надано, крім того інша земельна ділянка в садовому товаристві «Утьос» Волоської сільської ради була виділена ОСОБА_3 під будівництво у 1988 році, ще до реєстрації шлюбу із позивачем, при цьому відповідачкою були придбані та оплачені будівельні матеріали та автопослуги у 1986-1988 роках, а 28 червня 1998 року було укладений договір підряду на капітальне будівництво, яке на даний час не закінчено та садовий будинок не введений в експлуатацію.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно виходив з того, що позовні вимоги є недоведеними, а доказів того, що умови угоди частково виконані сторонами суду не надано, у зв'язку з чим застосувати до спірних правовідносин ч.2 ст.220 ЦК України не вбачається можливим.

Разом з цим суд першої інстанції відмовляючи в задоволенні позову виходив з того, що позивачем пропущено строк позовної давності..

Проте з таким висновком погодитися не можна з наступних підстав.

Відповідно до ст.257 та ч.1 ст. 261 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

На зазначено звернуто увагу у в п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» від 18 грудня 2009 року № 14, в якому роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Як вбачається з матеріалів справи, та зазначалося вище позивач відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, доказів на підтвердження своїх позовних вимог не надав, а тому позов є недоведеним, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову, проте суд першої інстанції на це уваги не звернув.

За таких обставин судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задовоенні позову з інших підстав, а тому апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Що стосуєються доводів апеляційної скарги про незаконність рішення з підстав того, що саме з вини відповідачки не було нотаріально посвідчено угоду про розділ майна подружжя, а також про часткове виконання цього договору сторонами, вони суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи та ці доводи спростовуються матеріалами справи, та фактично є незгодою з висновками суду по оцінці наданих доказів та існуючих обставин справи.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 20 лютого 2014 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання угоди дійсною відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту оголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий М.О. Макаров

Судді Л.М. Болтунова

В.О. Тамакулова