Справа № 505/1384/14-ц
Провадження по справі № 2/505/845/2014 року
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"03" грудня 2014 р. Котовський міськрайонний суд Одеської області

в складі: головуючого судді - Фабіжевського С.А.

при секретарі - Бондаренко Н.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Котовську Одеської області справу за позовом ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживача, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до публічного акціонерного товариства

«Дельта Банк», стверджуючи, що між ним та відповідачем 01 грудня 2012 року було укладено Договір № 002-15577-011212, за умовами якого позичальнику було встановлено ліміт кредитної лінії у сумі - 30 000,00 грн.

Позивач стверджував, що договір укладено помилково, під впливом помилки, з причини омани з боку працівників банку, оскільки вони не повідомили його, в порушення вимог ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», про тип відсоткової ставки, орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування тощо), наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача, варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги, преваги та недоліки пропонованих схем кредитування.

Позивач просив суд визнати недійсним та застосувати наслідки недійсності договору, укладеного між ним та відповідачем Договору № 002-15577-011212 від 01 грудня 2012 року.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_3 позовні вимоги підтримав. У подальшому у судові засідання не з'являвся, про які був повідомлений, чому суд вважає можливим розглянути справу без його участі, за наявності доданих доказів.

Представник відповідача Бойко А.В в судовому засіданні проти позову заперечувала, стверджуючи, що в момент укладення спірного договору сторонами було досягнуто згоди з усіх питань щодо його умов, тому підстав для визнання недійсним спірного договору не має. Усі витрати, пов'язані з наданням та обслуговуванням кредиту, не є прихованими, їх розмір та порядок сплати встановлений зазначеними договорами та додатками до них, усі умови кредитування та здійснення погашення кредиту позичальнику відомі, оскільки він про них повідомлявся відповідачем, тому позивач безпідставно стверджує, що його введено в оману під час укладення спірного договору шляхом надання неповної інформації. Позивачем не надано жодних доказів в обґрунтування своїх позовних вимог, тому просила у задоволенні позову відмовити у

повному обсязі.

Дослідивши докази по справі, вислухавши пояснення сторін, суд вважає, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 01 грудня 2012 року між АТ «Дельта Банк» та ОСОБА_1 було укладено Договір № 002-15577-011212, за умовами якого позичальнику було встановлено ліміт кредитної лінії у сумі - 30000,00 грн.

Позивач не заперечував, що вказаний договір він дійсно підписував.

Висновки суду підтверджуються матеріалами справи та поясненнями сторін.

Ст. 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору та визначенні умов договору.

Отже, одним із фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у ст.3 п.3 ЦК України, та межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності, що обумовлюють розумний баланс між комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг.

Ч. 1 ст. 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами (стороною) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави та суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятись у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, в якій закріплено презумпцію правомірності правочину, кожний вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права та обов'язки, доки презумпція не буде спростована.

Згідно із ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», передбачається що договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до ст. 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків.

Згідно з ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» ( в редакції , чинній на час укладення кредитного договору) договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками.

Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким

описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; г) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену ст.ст.15, 23 цього Закону.

Таким чином, за ненадання споживачу інформації, передбаченої статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів», може наставати відповідальність, яка встановлена виключно ст.ст. 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів», положення яких не передбачають визнання кредитного договору недійсним.

Відповідно до ч. 4 ст. 11 Закону, у договорі про надання споживчого кредиту зазначаються, зокрема, детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача. Вартість кредиту може складатися з: процентів за користування кредитом; комісійної винагороди; інших платежів, які зобов'язаний сплатити Позичальник при отриманні кредиту. Сукупність зазначених платежів становить загальну вартість кредиту. Укладаючи договір, сторона з'ясовує, на яких умовах він укладається, а відтак, з власної ініціативи приймає його умови.

Пунктом 3.4 рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року по справі № 1-26/2011 визначається, що під час укладення кредитного договору позивальник (споживач) протягом певного терміну має право відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснень причин; не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах; достроково повернути споживчий кредит; не бути примушеним достроково повернути суму споживчого кредиту у разі незначних порушень договору; бути захищеним від суспільного поширення інформації про несплату боргу тощо.

Згідно ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки. Сторона, яка своєю необережною поведінкою сприяла помилці, зобов'язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.

Згідно ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Згідно ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Між тим, заявляючи вимоги про визнання договору недійсним як такого, що був укладений під впливом обману, позивач не надав суду достатніх доказів того, що в момент вчинення вказаного правочину представники відповідача навмисно ввели його в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину.

Також не знайшли свого підтвердження ті обставини, що укладання договору відбулося під впливом помилки щодо обставин, які мають істотне значення.

Таким чином, посилання позивача на обставини, які відповідно до положень закону можуть бути підставою для визнання оскаржуваного договору недійсним, не знайшли свого підтвердження.

Також суд враховує, що позивач просив визнати недійсним увесь договір, укладений між ним і банком, та не оскаржував окремі частини договору згідно ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів».

ОСОБА_1, підписавши договір № 002-15577-011212 за умовами якого позичальнику було встановлено ліміт кредитної лінії у сумі - 30000,00 грн. від 01 грудня 2012 року, погодився з умовами договору, а тому був обізнаний про розмір процентних ставок, ознайомлена з усіма тарифами банку, був ознайомлений з усіма умовами кредитування.

Разом з тим, із встановлених у справі обставин вбачається, що волевиявлення сторін кредитного договору було вільним, умови договору погоджені сторонами, не заборонені нормативно правовими актами та є правомірними.

Посилання позивача на те, що відповідач не надав йому копію договору у зв'язку з втратою його екземпляра не заслуговують на увагу, оскільки зазначене не є підставою визнання правочину недійсним у відповідності до ст.ст. 203, 215 ЦК України, до того, ж відповідач надав докази того, що на відповідний запит позичальника Банк надіслав йому копію договору.

За таких обставинах, позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Керуючись ст.ст.10, 60, 213-215 ЦПК України, ст. 203, 204, 215, 217, 229, 230, 627, 1054 ЦК України, ст. 6,11 ЗУ «Про захист прав споживачів» -

ВИРІШИВ:

У позові ОСОБА_1 до публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» про захист прав споживача - відмовити у повному обсязі.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

С у д д я -