АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц/796/8476/2014 Головуючий у 1 інстанції - Кириченко Н.О.
м. Київ Доповідач - Борисова О.В.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 жовтня 2014 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:

головуючого судді: Борисової О.В.

суддів: Ратнікової В.М., Гаращенка Д.Р.

при секретарі: Шалапуда Н.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 лютого 2013 року по справі за позовом Національного університету оборони України до ОСОБА_2, ОСОБА_4, які діють в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої ОСОБА_5 про виселення без надання іншого жилого приміщення,-

В С Т А Н О В И Л А:

В травні 2012 року позивач звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просив виселити ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з кімнати АДРЕСА_1 в м. Києві без надання іншого жилого приміщення.

В мотивування вимог посилався на те, що відповідачі проживають у гуртожитку без жодних на те правових підстав.

Заочним рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 07 лютого 2013 року позов Національного університету оборони України задоволено.

Виселено ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з кімнати АДРЕСА_1 без надання іншого житлового приміщення. Вирішено питання судових витрат.

Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 26 травня 2014 року заяву ОСОБА_2 про перегляд заочного рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 лютого 2013 року залишено без задоволення.

Не погоджуючись з рішенням суду, представник відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу та посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і порушення норм процесуального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову в повному обсязі.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, зокрема, що ОСОБА_2 є військовослужбовцем, який у відповідності до ст.125 ЖК Української РСР не може бути виселений з гуртожитку без надання йому іншого жилого приміщення.

Крім того, ст. 27 Конституції України покладає на державу обов'язок захищати життя людини, але всупереч цій нормі суд, як одна з гілок державної влади, по суті своїм рішенням незаконно проігнорував цей обов'язок, формально застосувавши застарілий Житловий кодекс радянських часів, який не відповідає акту вищої юридичної сили - Конституції України.

Зазначила, що позивач не є власником гуртожитку, а тому не може звертатися до суду з даним позовом.

В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечував та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідачі в судове засідання не з'явились, про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутності осіб, які не з'явились.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника позивача, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що оскільки спірна кімната не надавалася відповідачам як гуртожиток у зв'язку з трудовими відносинами або навчанням, спеціальний ордер їм для вселення в гуртожиток не видавався, відповідачі проживають у гуртожитку без відповідної правової підстави, а тому підлягають виселенню з займаного житлового приміщення без надання іншого жилого приміщення.

Висновок суду відповідає обставинам справи та ґрунтується на вимогах закону.

За умовами ч.4 ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.

Статтею 109 ЖК Української РСР передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.

Відповідно до ч.3 ст.116 ЖК Української РСР та п.44 Примірного положення про гуртожитки осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення.

Частиною 1 ст.127 ЖК Української РСР визначено, що для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки.

Згідно з ч.2 ст.128 ЖК Української РСР та п.9 Примірного положення про гуртожитки затвердженого Постановою Ради Міністрів УРСР від 03 червня 1986 року жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету.

На підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу (ст.129 ЖК Української РСР).

Колегія суддів вважає, що відповідно до вищевказаних норм житлового законодавства, єдиною підставою для вселення та зайняття житлової площі в гуртожитку є спеціальний ордер, що видається за спільним рішенням адміністрації установи на підставі прийнятого ним та профспілковим органом рішення про надання жилої площі в гуртожитку. У випадку відсутності рішення про виділення житлової площі в гуртожитку і спеціального ордера, в особи не виникає права на вселення до гуртожитку та не виникає право користування житловим приміщенням в гуртожитку.

Судом встановлено, що гуртожиток по АДРЕСА_1, в м. Києві перебуває на балансі Національного університету оборони України, та використовується університетом для проживання своїх працівників та службовців (а.c. 8-13).

Відповідачі зайняли спірну кімнату АДРЕСА_1 під час навчання ОСОБА_2 в університеті, яке він проходив з 2010 року по 2011 рік.

З матеріалів справи вбачається, що відповідачі на спірній житловій площі не зареєстровані, договір найму жилого приміщення між сторонами не укладався, відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_4 в трудових відносинах з позивачем не перебували та не перебувають, житлове приміщення на час навчання ОСОБА_7 не надавалось.

Згідно довідки № 476/26/3602 від 28 квітня 2012 року рішення Житлової комісії, Вченої Ради про надання жилої площі відповідачам у гуртожитку не приймалось, ордер на вселення не видавався (т.1 a.c.6).

Таким чином, враховуючи наведене, колегія суддів погоджується з аргументованим висновком суду першої інстанції про те, що відповідачі права на займане житло не набули, оскільки їм у встановленому законом порядку право на зайняття житлового приміщення в гуртожитку не надавалося.

Колегія суддів вважає, що відповідачі, як особи, які самоправно зайняли жиле приміщення не набули права користування спірним житловим приміщенням незалежно від наявності пільг, проживають в спірному приміщенні без законних на те підстав і є такими що підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення

Посилання апелянта на те, що відповідачі не підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення виходячи з норм ст.ст.125, 132 ЖК Української РСР колегія суддів відхиляє, оскільки вказані норми на спірні правовідносини не поширюються.

Доводи апеляційної скарги про те, що вселення відповідачів до гуртожитку було здійснено з дозволу керівництва, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки апелянтом не надано жодних доказів на підтвердження вказаних обставин.

Твердження апелянта про те, що судом першої інстанції не взято до уваги відсутність у позивача цивільної правоздатності щодо предмету спору, так як останній не є власником гуртожитку, в якому знаходиться спірне жиле приміщення колегія суддів вважає безпідставним, оскільки як вбачається з матеріалів справи будинок в якому розташований гуртожиток перебуває у віданні позивача та останнім правомірно використовується як гуртожиток.

В силу ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Відсутні в апеляційній скарзі доводи, які б давали підстави до скасування рішення суду, оскільки при розгляді справи у апеляційному суді апелянт не надав будь - яких переконливих доказів на спростування висновків суду першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції всебічно і об'єктивно дослідив всі обставини справи, зібраним доказам дав вірну правову оцінку й постановив рішення, що відповідає вимогам закону.

Рішення суду ухвалено з дотриманням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст.218, 303, 304, 307, 308, 313-315, 317 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу представника відповідача ОСОБА_2 - ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 07 лютого 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді