Справа № 149/3399/13-ц Провадження № 22-ц/772/3254/2014Головуючий в суді першої інстанції Робак М. В.
Категорія 48Доповідач Пащенко Л. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" грудня 2014 р. м. Вінниця

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Вінницької області в складі:

Головуючого: Пащенко Л.В.

Суддів: Жданкіна В.В., Вавшка В.С.

При секретарі: Агеєвій Г.В.

розглянувши у відкритому засіданні в м. Вінниці цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Хмільницького міськрайонного суду від 19 вересня 2014 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, - ПАТ «АБ Укргазбанк», про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного сумісного майна подружжя, за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання майна особистою власністю, поділ майна подружжя, -

ВСТАНОВИЛА:

В жовтні 2013 року ОСОБА_3 до ОСОБА_2, 3-я особа-ПАТ «АБ Укргазбанк», про визнання майна спільною сумісною власністю та поділ спільного сумісного майна подружжя.

В заяві зазначала, що з 14.06.1995 року вона перебуває з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей. Проживаючи однією сім'єю, вони мали спільний бюджет, вели спільне господарство. На спільні кошти ними було придбано будівлі та споруди по АДРЕСА_2, що зареєстровані за відповідачем. На даний час відносини між ними погіршились, вони почали проживати окремо і між ними виникають суперечності щодо користування та поділу спірних приміщень.

Тому, уточнивши позовні вимоги, ОСОБА_3 просила визнати об'єктом спільної сумісної власності подружжя будівлі та споруди, що розташовані по АДРЕСА_2, що в цілому складаються: зі складу літ. «Б», гаражу літ. «Г» з гаражною ямою літ. «Г/Г», магазину літ. «В1», складу літ. «В» з гаражною ямою літ. «Г/В», складу літ. «К», вбиральні літ. «Д», льоху літ. «Ж», піднавісу літ. «Л». Визнати за нею-ОСОБА_3 право власності на 1/2 частину вищевказаних будівель та споруд, що складаються: зі складу літ. «В», магазину літ. «В1», льоху літ. «Ж». Визнати за ОСОБА_2 право власності на 1/2 частину цих же будівель та споруд, що складаються: зі складу літ. «Б», гараж літ. «Г», вбиральні літ. «Д», піднавісу літ. «Л», складу літ. «К», згідно першого варіанту поділу, що зазначений у висновку судової будівельно-технічної експертизи (т.1 а.с.93).

В квітні 2014 року ОСОБА_2, в свою чергу, звернувся до суду з зустрічним позовом, в якому посилався на те, що він, як приватний підприємець, на виконання умов договору про співпрацю, укладеного 20.01.2002 року між ним та ОСОБА_4, з метою здіснення підприємницької діяльності і за рахунок грошових коштів отриманих відОСОБА_4, придбав по біржовому контракту від 23.01.2002 року та з прилюдних торгів, що відбулись 12.08.2003 року, нежитлові споруди розташовані по АДРЕСА_2. В подальшому ним, як приватним підприємцем, було проведено реконструкцію даних споруд під станцію технічного обслуговування, магазин, склад та введено в експлуатацію. Згідно свідоцтва про право власності на будівлі та споруди від 23.05.2007 року даний об'єкт належить йому-ОСОБА_2 на праві приватної власності. В подальшому адреса спірного майна була змінена на АДРЕСА_2 (рішення Хмільницького міськвиконкому №223 від 29.04.2010 року). На даний час станція технічного обслуговування є діючим об'єктом та використовується у відповідності до цільового призначення.

Оскільки дане спірне майно було викуплено та реконструйовано для здійснення підприємницької діяльності, на виконання умов договору про співпрацю, укладеного 20.01.2002 року з ОСОБА_4, то вважає, що даний комплекс є особистою власністю особи - підприємця.

Збільшивши в подальшому позовні вимоги, ОСОБА_2 просив визнати за ним право особистої приватної власності на нерухоме майно, яке розташоване по АДРЕСА_2 та складається: зі складу літ. «Б», гаражу літ. «Г» з гаражною ямою літ. «Г/Г», магазину літ. «В1», складу літ. «В» з гаражною ямою літ. «Г/В», складу літ. «К», вбиральні літ. «Д», льоху літ. «Ж», піднавісу літ. «Л», а також визнати житловий будинок, що розташований в АДРЕСА_3, як придбаний ним та ОСОБА_3 в період шлюбу за спільні кошти, спільним майном подружжя та визнати за ним право власності на 1/2 частину цього житлового будинку.

Ухвалою Хмільницького міськрайонного суду від 21.05.2014 року було об'єднано в одне провадження зустрічну позовну заяву ОСОБА_2 з первісним позовом ОСОБА_3 та одночасно за клопотанням ОСОБА_2 було залучено до участі у справі ОСОБА_4 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог (т.1 а.с.188).

В червні 2014 року ОСОБА_4, як третя особа, звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2 в якій просив визнати за ним право особистої приватної власності на нерухоме майно, яке розташоване по АДРЕСА_2 в м. Хмільнику, мотивуючи тим, що 20.01.2002 року між ним та ФОП ОСОБА_2 було укладено договір про спільну діяльність. За умовами даного договору він передав останньому грошові кошти в сумі 300000 дол. США для купівлі нежитлової споруди по АДРЕСА_2. Згідно свідоцтва про право власності на будівлі та споруди, виданого 23.05.2007 року, спірний об'єкт на праві приватної власності належить ОСОБА_2. На даний час ОСОБА_2 не виконано умови договору про спільну діяльність, а саме: не повернуто грошові кошти та не визнано за ним-ОСОБА_4 право власності на 50% майна, в зв'язку з чим він набуває право власності на цілий об'єкт.

В ході розгляду справи представник третьої особи ОСОБА_4 (за довіреністю-т.1 а.с.187) - ОСОБА_5 подав заяву про залишення позову без розгляду (т.2 а.с.48а).

Рішенням Хмільницького міськрайонного суду від 19 вересня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволено повністю.

Зустрічний позов ОСОБА_2 задоволено частково. Визнано житловий будинок з надвірними спорудами розташований в АДРЕСА_3 спільним майном ОСОБА_3 і ОСОБА_2 та визнано за кожним з них право власності на 1/2 частину вказаного житлового будинку з відповідною частину надвірних споруд.

В задоволенні решти зустрічного позову ОСОБА_2 відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 понесені судові витрати в сумі 5800 грн., з яких: 3400 грн. судовий збір та 2400 грн. вартість експертних послуг.

Додатковим рішенням Хмільницького міськрайонного суду від 14 листопада 2014 року позовну заяву 3-ї особи - ОСОБА_4 до ОСОБА_2, третя особа-ОСОБА_3, про визнання права власності на майно залишено без розгляду.

В апеляційній скарзі відповідач просить рішення суду, як постановлене з порушенням вимог закону, змінити та відмовити в задоволенні позову ОСОБА_3 до нього-ОСОБА_2 про визнання майна спільною сумісною власністю та його поділ, а його зустрічний позов в частині вимог до ОСОБА_3 про визнання за ним-ОСОБА_2 права особистої приватної власності на нерухоме майно, яке розташоване по АДРЕСА_2 та складається з: складу літ. «Б», гаражу літ. «Г» з гаражною ямою літ. «Г/Г», магазину літ. «В1», складу літ. «В» з гаражною ямою літ. «Г/В», складу літ. «К», вбиральні літ. «Д», льоху літ. «Ж», піднавісу літ. «Л», задоволити. В решті рішення суду залишити без зміни.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та їх представників, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення по слідуючих підставах.

Судом встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з 14.06.1995 року перебувають у зареєстрованому шлюбі (т.1 а.с.8) від якого мають двох дітей (т.1 а.с.6,7).

Відповідно до біржового контракту купівлі-продажу нерухомості №58 від 23.01.2002 року підприємець ОСОБА_2 придбав, а Хмільницька районна спілка споживчих товариств продала 31/100 частини будинковолодіння по АДРЕСА_2 за ціною 15642 грн. (т.1 а.с.175).

Згідно реєстраційного посвідчення від 31.01.2002 року за ОСОБА_2, на підставі біржового контракту №58 купівлі-продажу нерухомості, на праві власності зареєстровано 31/100 частини будинковолодіння по АДРЕСА_2 (т.1 а.с.176)

Відповідно до акту про проведення прилюдних торгів від 12.08.2003 року, суб'єкт підприємницької діяльності ОСОБА_2 придбав будівлі льоху та вбиральні за ціною 1400 грн., які належали Хмільницькій районній спілці споживчих товариств, що розташовані по АДРЕСА_2 (т.1 а.с.173).

З матеріалів справи вбачається, що 20.01.2002 року між ОСОБА_4 та СПД ОСОБА_2 укладено договір про спільну діяльність, за умовами якого, згідно вимог ст.430 ЦК УРСР, зобов'язуються спільно діяти для досягнення спільної господарської мети, у відповідності до якої Сторона 1 (ОСОБА_4.) надає Стороні 2 (ОСОБА_2) грошові кошти в сумі 300000 доларів США для розвитку бізнесу та досягнення спільних цілей у сфері господарської діяльності, а саме: для купівлі нежитлової споруди, що розташована по АДРЕСА_2. За умовами договору ОСОБА_2 зобов'язаний повернути ОСОБА_4, отримані від останнього, кошти в строк до 20.01.2013 року, починаючи сплачувати з 20.01.2012 року по 25000 дол. США щомісяця (т.1 а.с.185).

Також суд встановив, що після реконструкції спірного нерухомого майна виконкомом Хмільницької міської ради 23.05.2007 року ОСОБА_2, як фізичній особі, видано свідоцтва про право власності на будівлі та споруди, згідно якого останньому на праві приватної власності належить об'єкт, що розташований в АДРЕСА_2 (т.1 а.с.170,171,177-180,181).

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку, виданого 11.03.2009 року на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.02.2005 року, фізична особа-підприємець ОСОБА_2 є власником земельної ділянки площею 0,2907га, що розташована по АДРЕСА_2, цільове призначення земельної ділянки - для комерційного використання (т.1 а.с.29,172).

Як видно, 27.07.2007 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки, яким забезпечено всі вимоги іпотекодержателя, як кредитора за умовами кредитного договору №96-Ф/07 від 27.07.2007 року, укладеного між ВАТ АБ «Укргазбанк» та ФОП ОСОБА_2. За умовами кредитного договору іпотекодавець зобов'язаний повернути іпотекодержателю не пізніше 25.07.2014 року кредит у розмірі 130000 дол. США, відповідно до умов погашення кредиту та сплатити проценти за користування кредитом в розмірі 11,9% річних. Предметом іпотеки є будівлі та споруди, які знаходяться в АДРЕСА_2 (т.1 а.с.22-27).

Рішенням виконавчого комітету Хмільницької міської ради від 29.04.2010 року «Про впорядкування нумерації поштово-адресного господарства по АДРЕСА_2» адресу нежитлового комплексу будівель та споруд, що розташований по АДРЕСА_2 змінено на адресу АДРЕСА_2 (т.2 а.с.49).

Згідно свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 12.06.2000 року, житловий будинок по АДРЕСА_3 зареєстрований на праві власності за ОСОБА_3 (т.2 а.с.25-30).

Суд, врахувавши вимоги ст.58 Конституції України, ст.5 ЦК України та роз'яснення Пленуму Верховного Суду України в п.1 постанови №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», правильно визначився, що при вирішенні даного спору підлягають до застосування норми кодексу про шлюб і сім'ю України, які існували на момент набуття подружжям спірного майна (2000-2003 роки).

Згідно ст.22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю подружжя. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один із них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Відповідно до вимог ст.24 цього ж Кодексу, майно яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбанні під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Таким чином, згідно вимог законодавства, що діяло на час виникнення правовідносин (тобто на час набуття сторонами спірного майна), особистим майном одного з подружжя могло бути лише майно отримане ним під час перебування у шлюбі в подарунок або прийняте у спадщину, або ж речі індивідуального користування.

Врахувавши вищевказані обставини справи та вимоги закону, суд дійшов правильного висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_3, оскільки до перерахованого вище майна, нежитлові будівлі та споруди по АДРЕСА_2, зареєстровані за ОСОБА_2 та набуті під час перебування сторін у шлюбі (за біржовим контрактом та згідно акту про проведення прилюдних торгів), не відносяться, а є спільним майном, спільною сумісною власністю подружжя і тому підлягають поділу між сторонами, відповідно до вимог ст.28 КпШС України та згідно першого варіанту поділу, визначеного висновком судової будівельно-технічної експертизи.

Відповідно суд відмовив в частині позовних вимог ОСОБА_2 щодо визнання за ним права особистої приватної власності на нерухоме майно - нежитлові будівлі та споруди по АДРЕСА_2, виходячи з того, що посилання сторони на норми ст.ст.57,59,60,70,71 СК України безпідставне, оскільки зазначені норми набрали чинності з 01.01.2004 року, тобто після виникнення спірних правовідносин, а саме: після набуття сторонами спірного майна у власність. При цьому суд врахував, що висновки Верховного суду України, на які посилається відповідач за первісним позовом, щодо особистого майна фізичної особи-підприємця стосуються правовідносин, які виникли з набранням чинності Сімейного кодексу України.

Крім того, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 також є фізичною особою-підприємцем з 02.07.1999 року і також, як і ОСОБА_2, використовувала для здійснення своєї (відповідної) підприємницької діяльності частину спірних нежитлових будівель і споруд по АДРЕСА_2 (т.2 а.с.9-17). Даний факт ОСОБА_2 не заперечувався.

Рішення суду в цій частині відповідає матеріалам справи та вимогам закону.

Посилання ОСОБА_2 на те, що спірні нежитлові будівлі та споруди по АДРЕСА_2 були ним придбані не за спільні кошти подружжя, а за кошти отримані за договором про спільну діяльність від 20.01.2002 року, який було укладено з ОСОБА_4на підставі ст.430 ЦК УРСР (т.1 а.с.231), не можуть бути взяті до уваги, оскільки станом на 2002 рік укладення такого договору між фізичною особою та фізичною особою-підприємцем законом (ст.430 ЦК УРСР) не було передбачено і до того ж цей договір містить лише підписи сторін, які ніким не завірені, сам договір теж не завірений і відповідно (до діючих на той час вимог закону) не був зареєстрований в органах податкової інспекції.

Решта доводів апеляційної скарги також безпідставні, необґрунтовані і висновків суду не спростовують.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що рішення суду в частині визнання спільним майном подружжя житлового будинку по АДРЕСА_3 та його поділ між сторонамиОСОБА_2 не оскаржується, а тому, відповідно до вимог ч.1 ст.303 ЦПК України, в цій частині судове рішення не є предметом розгляду суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст.307, 308, 314, 315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Хмільницького міськрайонного суду від 19 вересня 2014 року залишити без змін.

Ухваламоже бути оскаржена в касаційному порядку у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня її проголошення.

Судді:

З оригіналом вірно: /підпис/