Справа № 465/1231/13 Головуючий у 1 інстанції: Мартинишин М.О.
Провадження № 22-ц/783/1452/15 Доповідач в 2-й інстанції: Зверхановська Л. Д.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2014 року Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого: Зверхановської Л.Д.

суддів: Цяцяка Р.П., Шеремети Н.О.,

секретаря: Ясиновської Я.М.

з участю: представника позивача ОСОБА_2 - ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові цивільну справу за апеляційними скаргами представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" на рішення Франківського районного суду м. Львова від 05 грудня 2014 року,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 05 грудня 2014 року задоволено частково позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит", за участю третіх осіб: ОСОБА_5, ОСОБА_6, про визнання недійсними договору поруки, додаткової угоди та визнання договору поруки таким, що припинився.

Визнано недійсною Додаткову угоду №1 до договору поруки №01/80/07-МК від 18.06.2007 року, укладену 11 липня 2007 року між Публічним акціонерним товариством Банк "Фінанси та Кредит", ОСОБА_4 та ОСОБА_2.

В решті позову відмовлено за безпідставністю.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Рішення суду оскаржили представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та Публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси та Кредит".

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - ОСОБА_3 зазначає, що оскаржуване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вказує на те, що ОСОБА_4 з метою отримання кредиту, вводячи в оману ОСОБА_2 щодо правової природи документу, що ним підписувався, надала ОСОБА_2 підписати договір поруки №01/80/07-МК від 18.06.2007 року. Навмисний обман з боку ОСОБА_4 підтверджується також тим, що додаткову угоду №1 від 11.07.2007 року до договору поруки їй не вдалося надати підписати ОСОБА_2, а тому дану угоду було підписано іншою особою. Посилаючись на ч.1 ст.559 ЦК України та правові позиції Верховного Суду України, зазначає, що в момент укладення додаткової угоди до договору поруки, за умовами якої внесено зміни і доповнення до основного кредитного договору та в результаті чого було змінено зобов'язання позичальника без згоди поручителя, внаслідок чого було збільшено обсяг відповідальності ОСОБА_2 як поручителя, припинився договір поруки.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_2 задовольнити у повному обсязі.

Публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси та Кредит" не погоджується з оскарженим рішенням в частині визнання недійсною додаткової угоди №1 до договору поруки №01/80/07-МК. Вказує на те, що судом першої інстанції не взято до уваги того, що про додаткову угоду №1 до договору поруки позивач був особисто повідомлений і знав про неї ще з грудня 2009 року, коли йому було надіслано вимогу про погашення заборгованості по кредитному договору. Однак, з позовом про визнання договору поруки та додаткової до нього угоди ОСОБА_2 звернувся до суду лише 05.02.2013 року, коли вже сплинув строк позовної давності. Вважає, що районним судом грубо порушено норми процесуального права, безпідставно прийнято до розгляду змінені позовні вимоги та зроблено невірний висновок про те, що саме у зв'язку з тим, що додаткова угода №1 до договору поруки визнана судом недійсною з вищевказаних підстав, така не збільшує обсягу відповідальності поручителя, тому позовні вимоги позивача про визнання договору поруки таким, що припинився 11.07.2007 року не підлягають задоволенню.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати в частині визнання додаткової угоди № 1 недійсною у зв'язку з пропущенням позивачем строку позовної давності.

Колегія суддів вважає можливим розглядати справу у відсутності осіб, які беруть участь у справі, котрі належним чином відповідно до вимог ст.ст.74-76 ЦПК України повідомлені про час та місце розгляду справи, але не з'явилися в судове засідання.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг, виходячи із наступного.

Відповідно до ч.1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обгрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та інші правочини.

Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

У відповідності до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Районним судом встановлено, що 18 червня 2007 року між ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" та ОСОБА_4 укладено кредитний договір №80/07-МК із змінами та доповненнями, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит на суму 39000 доларів США, а позичальник прийняв на себе зобов'язання сплачувати проценти за користування кредитом та повністю повернути суму кредиту у строк, передбачений умовами кредитного договору.

Для забезпечення виконання зобов'язання по кредитному договору №80/07-МК від 18 червня 2007 року між ПАТ Банк "Фінанси та Кредит", ОСОБА_4 та ОСОБА_2 18.06.2007 року укладено договір поруки №01/80/07-МК та Додаткову угоду №1 до нього від 11.07.2007 року.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд.

Згідно із ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Перелік можливих способів захисту міститься в ст.16 ЦК України.

Статтею 214 ЦПК України передбачено, що суд, встановивши фактичні обставини справи, для вирішення спору повинен застосувати правову норму, яка регулює виниклі правовідносини.

Скориставшись своїм правом, позивач, уточнивши позовні вимоги, просив визнати недійсним договір поруки №01/80/07-МК від 18.06.2007 року на підставі ч.1 ст.230 ЦК України, визнати недійсною додаткову угоду №1 до договору поруки №01/80/07-МК від 18.06.2007 року, укладену 11 липня 2007 року, покликаючись на те, що він її не підписував, та визнати припиненим 11 липня 2007 року договір поруки №01/80/07-МК від 18.06.2007 року на підставі ч.1 ст.559 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним.

Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням у момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст.203 ЦК.

Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину (зокрема зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам моральним засадам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним).

Відповідно до вимог ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним.

Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

Відповідно до роз'яснень, даних у п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 5.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Отже, правочин, вчинений під впливом обману, є оспорюваним, однак він може бути визнаний судом недійсним лише за позовом сторони правочину, яка вчинила його під впливом обману.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено того, що договір поруки №01/80/07-МК від 18.06.2007 року укладений ним під впливом обману.

Згідно висновку криміналістичної експертизи з дослідження підписів №570 від 20.06.2014 року підпис від імені ОСОБА_2, розташований під словами: "За Поручителя" на додатковій угоді №1 від 11 липня 2007р. до договору поруки №01/80/07-МК від 18.06.2007р., укладеній між ВАТ "Банк "Фінанси та Кредит", ОСОБА_2 та ОСОБА_4, - виконаний не ОСОБА_2, а іншою особою.

Відтак, на думку судової колегії, правильним є висновок районного суду у тій частині, що є недійсною додаткова угода №1 від 11 липня 2007р. до договору поруки №01/80/07-МК від 18.06.2007року, оскільки відсутнє волевиявлення ОСОБА_2 на її укладення(ч.3 ст.203 ЦК України).

Твердження апелянта ПАТ "Банк "Фінанси та Кредит" у тій частині, що про додаткову угоду №1 до договору поруки позивач був особисто повідомлений і знав про неї ще з грудня 2009 року, коли йому було надіслано вимогу про погашення заборгованості по кредитному договору, колегія суддів вважає неспроможним, оскільки у зазначеній вимозі(а.с. 27) про дану додаткову угоду навіть не згадано.

Згідно з ч.1 ст.553, ч.1 ст.554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову(субсидіарну) відповідальність поручителя.

За змістом вказаних норм матеріального права, поручитель хоча й пов'язаний із боржником певними зобов'язальними відносинами, є самостійним суб'єктом у відносинах із кредитором. Поручитель, зокрема, має право висувати заперечення проти кредитора і в тому разі, коли боржник від них відмовився або визнав свій борг(ч.2 ст.555 цього Кодексу).

За положеннями ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення(збільшення розміру неустойки); встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо.

Таким чином, у зобов'язаннях, в яких беруть участь поручителі, збільшення кредитної процентної ставки навіть за згодою банку та боржника, але без згоди поручителя або відповідної умови в договорі поруки, не дає підстав покладення на останнього відповідальності за невиконання або неналежне виконання позичальником своїх зобов'язань перед банком.

Позивач просив визнати припиненим з 11.07.2007 року договір поруки від 18.06.2007 року, обґрунтовуючи ці свої вимоги тим, що 11.07.2007 року внаслідок укладення додаткової угоди №1 до договору поруки №01/80/07-МК від 18.06.2007 року збільшився розмір його відповідальності.

Однак, ці обставини не можуть бути підставою для задоволення цієї частини позовних вимог ОСОБА_2, оскільки обсяг його відповідальності міг збільшитися лише з 11.07.2008 року внаслідок укладення цього дня між ВАТ Банк "Фінанси та Кредит" та ОСОБА_4 додаткової угоди до кредитного договору №80/07-МК від 18 червня 2007 року, якою розмір кредиту було збільшено із 24 000 доларів США до 39 000 доларів США, а розмір процентної ставки збільшено із 15% до 18%, а ця додаткова угода визнана судом недійсною.

Враховуючи викладене та положення ст.11 ЦПК України, колегія суддів вважає правильним висновок районного суду про безпідставність цієї частини позовних вимог ОСОБА_2

Доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують, а тому підстав для їх задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги представника ОСОБА_2 - ОСОБА_3 та Публічного акціонерного товариства "Банк "Фінанси та Кредит" відхилити.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 05 грудня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: