Номер провадження: 22-ц/785/7151/14
Головуючий у першій інстанції Сегеда О.М.
Доповідач Калараш А. А.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.12.2014 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого - Калараш А.А.

суддів - Комаровської Н.В., Гончаренко В.М., .

з участю секретаря - Волчанського О.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Кей-Колект», Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання правочину недійсним, за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 червня 2014 року, -

встановила:

У лютому 2014 року ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом про визнання правочину недійсним і в обґрунтування позовних вимог посилалась на те, що 22 грудня 2006 р. між нею та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений Кредитний договір №0, відповідно до умов якого , позивачем отримано кредит в розмірі 95800,00 доларів США зі сплатою 11,3% річних, строком погашення до 22.12.2027р.

22 грудня 2006 р. у забезпечення виконання зобов'язань ОСОБА_2 за кредитним договором №0 від 22.12.2006 р., між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, було укладено договір іпотеки, за умовами якого останні передали банку в іпотеку квартиру АДРЕСА_1, яка належить відповідачам на праві приватної часткової власності в рівних частках на підставі договору купівлі-продажу від 30.12.2004 р.

Позивач посилався на те, що умови договору кредиту ,а саме п.1.3.2 щодо права Банку підвищувати відсоткову ставку є несправедливими суперечать ч.3 ст. 1056-1 ЦК України та порушують її права як споживача. В договорі кредиту не зазначено перелік і вартість всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов'язань споживача, умови договору кредиту суперечать ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача», в договорі кредиту не вказано абсолютне значення подорожчання кредиту ,що є порушенням п.3.3. б) Постанови НБУ № 168 та п. 2 д) ст.. 11 Закону України «Про захист прав споживача», і в кредитному договорі містяться умови ,які вказують на неправомірне обмеження конкуренції через зобов'язання Банком позивача укласти договір страхування у рекомендованій Банком страховій компанії , спірний договір не має суттєвої умови -відповідальності банку, п.7.6 договору кредиту неконкретизований та є несправедливим ,а встановлена Банком неустойка явно є великою і не відповідає критеріям розумності та справедливості , договір кредиту має суттєвий дискримінальний дисбаланс на шкоду споживача.

Позивач просила визнати договір кредиту №0 від 22.12.2006 р., укладений між нею та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» не дійсним.

Ухвалою суду першої інстанції від 26.03.2014р. до участі у справі в якості відповідача - правонаступника відповідача ПАТ «УкрСиббанк» відповідно до ст.37 ЦПК України було залучено Товариство з обмеженою відповідальності «Кей-Колект» (далі- ТОВ«Кей-Колект») (а.с.36-37,50).

Ухвалою суду першої інстанції від 19.05.2014 р. до участі у справі в якості відповідача було залучено ПАТ «УкрСиббанк» (а.с.80).

В судовому засіданні позивач та її представник, підтримали позов, просили їх задовольнити.

Представник відповідача ТОВ «Кей-Колект» позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позову.

Представник відповідача ПАТ «УкрСиббанк» позов не визнав , просив відмовити у задоволенні позову.

Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 18 червня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши докази у справі в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позову виходив з того,що позивачем не наведено , а матеріали справи не містять підстав для визнання договору кредиту не дійсним.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з наступного.

Відповідно до ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою визнання правочину недійсним є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч.ч.1-3, 5,6 ст. 203 ЦК України.

При цьому, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Судом першої інстанції встановлено, що 22.12.2006 р. між ОСОБА_2 та АКІБ «УкрСиббанк», правонаступником якого є ПАТ «УкрСиббанк» , був укладений договір кредиту № 0, відповідно до умов якого позивачем отримано кредит в розмірі 95800,00 доларів США зі сплатою 11,3% річних, строком погашення до 22.12.2027 р. (а.с.11-18).

22.12.2006р. у забезпечення виконання ОСОБА_2 зобов'язань за договором кредиту №0 від 22.12.2006р., між АКІБ «УкрСиббанк» та ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, було укладено договір іпотеки, за умовами якого останні передали в іпотеку банку квартиру АДРЕСА_1, яка належить їм на праві приватної часткової власності в рівних частках на підставі договору купівлі-продажу від 30.12.2004р. (а.с.19).

13.02.2012 р. між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» , укладений договір факторингу № 2, та договору факторингу № 4 від 11.06.2012 року , відповідно до умов якого ПАТ «УкрСиббанк» передало у власність ТОВ «Кей-колект» , а ТОВ «Кей-колект» прийняло права вимоги по договору кредиту № 0 від 22.12.2006 р. та договору іпотеки (а.с.40-45, 169-172).

Згідно п.1.4 Договорів факторингу одночасно з відступленням прав вимоги до ТОВ «Кей-Колект» перейшли усі права ПАТ «УкрСиббанк» за усіма договорами забезпечення (а.с.40-45,169-172).

Стаття 1077 ЦК України передбачає, що за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

Банк виконав всі свої зобов'язання по кредитному договору відповідно до вимог чинного законодавства.

При укладені Кредитного договору позивачка не оскаржувала його умови і погоджувалася з ними, шляхом його підписання та частковим виконанням його умов.

ПАТ «УкрСиббанк», як правонаступник АКІБ «УкрСиббанк» за всіма правами та обов'язками, є юридичною особою, яка керується у своїй діяльності Статутом.

Суд першої інстанції вірно послався на те , що відповідно до вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» позивач ОСОБА_2 була ознайомлена з розрахунком сукупної вартості кредиту та умовами кредитування, шляхом отримання перед підписанням Кредитного договору інформаційного листа, про що зазначено в п. 9.13 даного договору та про що свідчить підпис позивачки на договорі (а.с. 17).

Суд першої інстанції вірно посилаючись на вимоги п.3 ст.3 та ст.627 ЦК , визначив ,що сторони при укладенні договору кредиту були вільними в укладенні договорів та визначені умов з урахуванням вимог ЦК України , досягли домовленості , позивач погодилася з умовами кредитного договору ,отримала кошти та виконувала свої зобов'язання по погашенню кредиту.

Суд першої інстанції повно встановив фактичні обставини справи на основі об'єктивної оцінки наданих сторонами доказів, вірно застосував норми матеріального права до спірних правовідносин та з урахуванням зібраних доказів дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову.

Доводи апеляційної скарги щодо не зазначення судом першої інстанції осіб які брали участь у справі , відсутність посилання в мотивувальній частині рішення на аркуші справи не заслуговують на увагу , оскільки рішення відповідає формі та постановлено у відповідність до вимог ст. 215 ЦК України , у вступній частині рішення судом першої інстанції зазначені прізвища сторін .

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те,що суд першої інстанції не надав належну оцінку поясненням позивача , не з'ясував обставини на які посилалися сторони , оскільки судом першої інстанції повно ,об'єктивно встановлені фактичні обставини справи , в мотивувальній частині рішення судом першої інстанції , з посиланням на норму матеріального права ,надана правова оцінка всім заявленим позивачем підставам щодо визнання договору кредиту не дійсним.

Суд першої інстанції вірно послався на те що сторони при укладенні договору кредиту були вільними в укладенні договорів та визначені умов з урахуванням вимог ЦК України та пунктом 1.3.2. договору кредиту передбачили умови підвищення відсоткової ставки.

Посилання позивача щодо невідповідності п.1.3.2 договору кредиту вимогам ст. 1056-1 ЦК України є помилковими , оскільки на час укладення позивачем договору кредиту ст.1056-1 ЦК України не існувала ,а була доповнена до ЦК України в грудні 2008 року ,відповідно до Закону України N 661-VI від 12.12.2008 року.

Суд першої інстанції вірно посилався на те ,що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе позивач та така норма запроваджена на виконання Закону України «Про захист прав споживачів».

Зростання або коливання курсу іноземної валюти не є підставою для визнання договору кредиту не дійсним , оскільки укладаючи договір кредиту , позивач при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки змін курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладання договору кредиту можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти.

Суд першої інстанції вірно посилався на те,що наявні та передбачені сторонами в момент укладення договору кредиту , умови щодо розміру неустойки, відповідальності сторін , є результатом домовленістю сторін . В грудні 2006 року позивач уклала договір кредиту , погодилася з умовами договору кредиту , виконувала свої зобов'язання , тому суд першої інстанції вірно визначив ,що підстав для задоволення позову не встановлено.

За таких підстав, відповідно до п.1 ч.1 ст. 307 ЦПК України, апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 303, п.1 ч.1 ст.307, 315, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

ухвалила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 18 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області А.А. Калараш

В.М. Гончаренко

Н.В. Комаровська