ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/8408/14-ц
провадження № 2/753/4084/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"24" грудня 2014 р. Дарницький районний суд міста Києва в складі:

головуючого - судді Коренюк А.М.

при секретарі Ляшенко Ю.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в міста Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання розписки недійсною, визнання усного правочину дійсним та зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення коштів за позикою та за договором простого товариства, суд -

В С Т А Н О В И В:

Позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулись до суду з позовом до ОСОБА_4 про визнання розписки недійсною, визнання усного правочину дійсним. Мотивуючи свої вимоги тим, що 13 березня 2008 року між ними та відповідачем укладено тристоронній договір простого товариства. Відповідно до умов якого вони прийняли зобов»язання об»єднати вклади для спільної діяльності - придбання технічних засобів та спільно діяти з метою отримання прибутку шляхом надання послуг, передбачених технічними можливостями придбаних засобів. ОСОБА_4, як учасник товариства, на виконання договору вніс 151 500 грн., що еквівалентно 30 000 доларів США. 01 вересня 2008 року ОСОБА_4 попросив у ОСОБА_2 написати йому боргову розписку про отримання ОСОБА_2 37 000 доларів США, мотивуючи тим, що йому потрібен документ про дійсне надання ним коштів відповідно до умов вказаного договору з урахуванням прибутку товариства, що він й зробив - надав боргову розписку про те, що ним отримано в борг від ОСОБА_4 вказану суму коштів з оплатою 6 % на місяць з поверненням в строк до 28 лютого 2009 року. Вважає, що розписка не була реальною й є безгрошовою, тобто кошти йому ОСОБА_4 не передав. Відтак, фактично між ними було укладено договір позики, проте жодних коштів за цим договором він від відповідача не отримував, оскільки наміру ствоювати будь-які правові наслідки за цим договором не переслідував, а останній мав забезпечувальних характер їх господарських відносин, й на підставі ст. 1051 ЦК України оспорює вказаний договір з тих підстав, що грошові кошти насправді ним не були одержані. При цьому, враховуючи спільні поступки за вказаними договірними/борговими зобов»язаннями, 25 серпня 2010 року в усній формі вони погодили, що ОСОБА_2 повертає ОСОБА_4 37 000 доларів США частинами та на цьому їх правовідносини вважатимуться розірваними, проте, він, сплативши ОСОБА_4 частину боргу, останній не визнає укладену між ними усну домовленість, що й стало підставою зверення до суду з даним позовом.

ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення коштів за позикою та за договором простого товариства. Мотивуючи свої вимоги тим, що на виконаня умов пункту 3.3.1 Договору простого товариства ним було внесено 30 000 доларів 00 центів США. 23 серпня 2011 року ним було направлено відповідачам, як співучасниками товариства, претензію, у якій він поінформував про намір в односторонньому порядку розірвати Договір простого товариства від 13 березня 2008 року та повернути вкладені ним грошові кошти, а також дохід отриманий від спільної діяльності відповідно до умов договору. За вказаними зобов»язаннями відповідачі частково повернули йому кошти в загальніій сумі 6 000 доларів США, при цому, залишок якого складає 24 000 доларів США, що еквівалентно 284 397 грн. 05 коп., які просить стягнути солідарно з відповідачів. А також враховуючи те, що ОСОБА_2 за договором позики оримав у нього в борг 37 000 доларів США з урахування 6% на місяць за користування коштами, просить стягнути з нього вказану суму 37 000 доларів США та 48 097 доларів 97 центів США - нарахованих відсотків за період з 01.09.2008 року по 21.06.2010 року, що вцілому становить 62 997 доларів 97 центів США, що еквівалентно 746 518 грн. 20 коп.

В судовому засіданні позивачі за первісним позовом ОСОБА_2, ОСОБА_3 позовні вимоги підтримали з тих же підстав та просили їх задовольнити: визнати боргову розписку в редакції від 01 вересня 2008 року недійсною, а усний правочин (договір), укладений 25 серпня 2010 року - дісним. Зустрічні позовні вимоги не визнали, просили відмовити у їх задоволенні за недоведеністю вимог.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_5, діюча на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 17 червня 2014 року (а.с.115), позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні за недоведеністю вимог. Вважаючи, що оспорюваний договір позики є іменним, дійсним, реальним, платним, укладеним сторонами добровільно за їх волевиявленням, сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору, що підтверджується розпискою від 01 вересня 2008 року, договором Простого товариства від 13 березня 2008 року. Позицію позивача розцінює не інакше, як бажання уникнути зобов»язань по виконанню договору позики. Зустрічні позовні вимоги підтримала з тих же підстав та просила їх задовольнити.

Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають відмові у задоволенню, а зустрічні позовні вимоги - задоволенню, виходячи із наступних підстав.

Судом встановлено, що сторони перебувають у договірних/зобов»язальних відносинах.

Так, 13 березня 2008 року між ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 укладено тристоронній договір простого товариства. Відповідно до умов якого вони прийняли зобов»язання об»єднати вклади для спільної діяльності - придбання технічних засобів та спільно діяти з метою отримання прибутку шляхом надання послуг, передбачених технічними можливостями придбаних засобів (а.с.6-9).

На виконаня умов пункту 3.3.1 Договору простого товариства ОСОБА_4 було внесено 30 000 доларів 00 центів США.

23 серпня 2011 року ОСОБА_4 було направлено відповідачам, як співучасниками товариства, претензію, у якій він поінформував про намір в односторонньому порядку розірвати Договір простого товариства від 13 березня 2008 року та повернути вкладені ним грошові кошти, а також дохід отриманий від спільної діяльності відповідно до умов договору.

За вказаними зобов»язаннями відповідачі частково повернули йому кошти в загальній сумі 6 000 доларів США, при цому, залишок яких складає 24 000 доларів США, що еквівалентно 284 397 грн. 05 коп., які підлягають солідарному стягненню з відповідачів.

Так, відповідно до п.6.2 Договору простого товариства, поверення інвестованих коштів (30 000 доларів 00 центів США) учаснику 1 (ОСОБА_4) виконує учасник 2, 3 в повному обсязі (а.с.6-9).

01 вересня 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 укладений договір позики грошей, відповідно до умов якого ОСОБА_4 передав ОСОБА_2 кошти в сумі 37 000 доларів 00 центів США з оплатою 6 % на місяць з поверненням в строк до 28 лютого 2009 року, в якості позики (а.с.10).

Фактична передача та отримання цієї суми підтверджується умовами вказаного договору, в якому відповідач вказав про отримання та обов"язок повернення коштів в загальній сумі 37 000 доларів 00 центів США у строк до 28 лютого 2009 року (а.с.10). Проте, в обумовлений строк позичальник кошти у повному обсязі не повернув, чим взяті на себе зобов"язання не виконав.

На виконання вказаних боргових зобов»зань ОСОБА_2 повернуто ОСОБА_4 частково кошти в загальній сумі 22 100 доларів 00 центів США, що підтверджується розписками. 6% на місяць становить 48 097 долірів 97 центів США.

Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (6-63цс13). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України (ч.1 ст. 3607 ЦПК України).

Таким чином, між сторонами був укладений договір позики грошей на визначений термін. За умовами якого позивач передав відповідачу зазначену грошову суму у позику, а відповідач зобов»язався повернути отримані кошти готівкою у строк до 28 лютого 2009 року у визначений спосіб, що підтверджується умовами вказаного договору, засвідченими розпискою (а.с.10).

Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов»язковим для виконання сторонами.

Договір є укладеним, відповідно до ст. 638 ЦК України, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. На підтвердження чого посвідчують своїми підписами, що відповідає даним правовідносинам.

Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За договором позики, відповідно до статті 1046 ЦК України одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Так, ст. 1046 ЦК України чітко передбачені істотні умови договору позики: він є публічним, іменним, двостороннім, реальним, платним. Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менша як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми, що не суперечить даним правовідносинам.

Позивач згідно даних зобов»язальних правовідносин належним чином виконав умови договору позики - передав відповідачу зазначену суму, а відповідач зобов»язання не виконав, отримані у борг кошти у визначений термін не повернув.

З урахуванням вказаних фактів як кожен окремо, так і в сукупності, суд вважає доведеним факт отримання відповідачем в борг від позивача коштів у сумі 37 000 доларів 00 центів США в якості позики з оплатою 6% на місяць, що засвідчений борговою розпискою від 01 вересня 2008 року про зобов»язання відповідача повернути вказану суму в строк та на умовах, визначених його умовами (а.с.10).

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст. 1046 ЦК України).

Відповідно до частини 2 статті 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Зобов»язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 ЦК України).

Позивач просить стягнути з відповідача на його користь 37 000 доларів 00 центів США - суму боргу за договором позики; 6% на місяць - 48 097 доларів 97 центів США, що становить 85 097 доларів 97 центів США, за вирахуванням частково сплачених коштів в загальній сумі 22 100 доларів 00 центів США (85 097 доларів 97 центів США - 22 100 доларів 00 центів США = 62 997 доларів 97 центів США), що еквівалентно до національної валюти України, 746 518 грн. 20 коп., які підлягають задоволенню із вищенаведених правових підстав.

Суд, дослідивши правильність проведення вказаних розрахунків, вважає їх доведеними та такими, що відповідають вимогам законодавства.

Позичальник зобов»язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України).

Закінчення строку договору, відповідно до ч.4 ст. 631 ЦК України, не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Частино 1 статті 1050 ЦК України встановлено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов»язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов»язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов»язання, на вимогу кредитора зобов»язаний сплатити суму боргу з урахуванням індексу встановленого інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Проценти, визначені статтею 1048 ЦК України, є платою за користування чужими грошовими коштами, яка, за відсутності іншої домовленості сторін, сплачується боржником за весь період користування грошовими коштами, у тому числі після настання терміну їх повернення.

За таких підстав, з відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню заборгованість за договором простого товариства від 13 березня 2008 року 24 000 доларів США, що еквівалентно до курсу НБУ станом на 23 червня 2014 року, 284 397 грн. 05 коп.; з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 підлягає стягненню заборгованість за позикою 62 997 доларів 97 центів США, що еквівалентно до курсу НБУ станом на 23 червня 2014 року, 746 518 грн. 20 коп.

Таким чином суд вважає, що зустрічні позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують їх вимоги, судом не встановлені.

Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення частини першої статті 88 ЦПК України.

Так, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 3 654 грн. 00 коп. (а.с.61), який підлягає солідарному стягненню з відповідачів на користь позивача.

Суд, вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання розписки недійсною, судом встановлено, що укладена сторонами угода не мала на меті приховати іншу угоду й з іншими правовими наслідками, й те, що сторонами укладена саме та угода, яку вони дійсно мали на увазі. Ця угода не суперечить законові, іншим актам законодавства, особи, які її вчиняли мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі, а тому немає правових підстав для визнання угоди недісною.

Для визнання правочину недійсним суду слід встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Проте такі обставини судом не встановлені.

За договором позики, відповідно до статті 1046 ЦК України одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов»язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики вважається укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Так, ст. 1046 ЦК України передбачені істотні умови договору позики: він є публічним, іменним, двостороннім, реальним, платним. Згідно ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менша як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, у випадку, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми, що не суперечить даним правовідносинам.

На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч.2 ст. 1046 ЦК України).

Відповідно до частини 2 статті 1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позивач вважає, що розписка не була реальною й є безгрошовою, тобто кошти йому ОСОБА_4 не передав. Відтак, фактично між ними було укладено договір позики, проте жодних коштів за цим договором він від відповідача не отримував, оскільки наміру ствоювати будь-які правові наслідки за цим договором не переслідував, а останній мав забезпечувальних характер їх господарських відносин, й на підставі ст. 1051 ЦК України оспорює вказаний договір з тих підстав, що грошові кошти насправді ним не були одержані. При цьому, враховуючи спільні поступки за вказаними договірними/борговими зобов»язаннями, 25 серпня 2010 року в усній формі вони погодили, що ОСОБА_2 повертає ОСОБА_4 37 000 доларів США частинами та на цьому їх правовідносини вважатимуться розірваними.

Проте, з такою позицією погодитися не можна, оскільки вказані доводи не підтверджені жодним документальним доказом.

Суд, надавши оцінку правовій підставі оскарження договору (розписки) та визнання усного правочину дійсним, вважає їх безпідставними.

Так, відповідно до ст. 1047 ЦК письмова форма договору позики передбачена у тому випадку, якщо його сума не менш ніж у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми.

Однією із форм договору позики може бути розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми грошей або визначеної кількості речей. Керуючись ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Проте якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може грунтуватися на показаннях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані в меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або через тяжкі обставини.

А тому, з урахуванням положення ст. 1051 ЦК України, суд критично ставиться до доказів позивача, які надані ним при доведенні своїх вимог - усних пояснень, й які не можуть бути покладені в основу рішення про задоволення вимог, й те, що позивачем оспорюваний договір виконувався частково, що підтверджується розписками про часткове погашення ним боргових зобов"язань за договором простого товариства на 6 000 доларів 00 центів США та договором позики на суму 22 100 доларів 00 центів США, що вцілому становить 28 100 доларів 00 центів США (а.с.60-86).

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику, така позиція висвітлена у постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (6-63цс13).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.

Зважаючи на викладене, підстав вважати оспорюваний договір позики від 01 вересня 2008 року недісним за безгрошовістю на підставі ст. 1051 ЦК України немає, немає й правових підстав для визнання усного правочину від 25 серпня 2010 року щодо розірвання договору за недоведеністю вимог.

На підставі вищевикладеного, ст.ст. 610, 625, 626, 1046, 1049, 1050, 1051 ЦК України, керуючись ст.ст. 5, 6, 7, 8, 10, 11, 15, 57, 58, 59, 60, 62, 64, 88, 195, 196, 208, 209, 212, 213, 214, 215, 218, 293, 294, ч.1 ст. 3607 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання розписки недійсною, визнання усного правочину дійсним, відмовити.

Зустрічні позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про стягнення коштів за позикою та за договором простого товариства, задовольнити.

Стягнути солідарно з ОСОБА_2, ідентифікаційний номер платника податків - НОМЕР_1, ОСОБА_3, ідентифікаційний номер платника податків - НОМЕР_2, на користь ОСОБА_4, ідентифікаційний номер платника податків - НОМЕР_3, заборгованість за договором простого товариства від 13 березня 2008 року 24 000 доларів США, що еквівалентно до курсу НБУ станом на 23 червня 2014 року, 284 397грн. 05 коп.; 3 654 грн. 00 коп.- судового збору, а всього - 288 051 (двісті вісімдесят вісім тисяч п»ятдесят одна) грн. 05 (п»ять) коп.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 заборгованість за позикою 62 997 доларів 97 центів США, що еквівалентно до курсу НБУ станом на 23 червня 2014 року, 746 518 (сімсот сорок шість тисяч п»ятсот вісімнадцять) грн. 20 (двадцять) коп.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги протягом 10 днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Коренюк А.М.