пр.№2/756/6185/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2014 року Оболонський районний суд м. Києва

в складі: головуючого - судді Луценко О.М.,

при секретарі - Бублієві Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності, -

в с т а н о в и в :

У грудні 2014 р. ОСОБА_1 звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1, посилаючись на те, що з 09 жовтня 1993 року вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Печерського районного суду м. Києва від 11 грудня 2013 року по справі №757/26835/13, яке набрало законної сили 21 грудня 2013 року. При цьому, питання про розподіл спільного майна подружжя при розгляді судом справи про розірвання шлюбу вирішене не було.

За час шлюбу сторонами був придбаний вищезазначений житловий будинок, право власності на який було зареєстроване Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 08 грудня 2010 року за відповідачем на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення 01 грудня 2010 року згідно з наказом Головного управління житлового забезпечення від 30 грудня 2010 року №1612-С/ЖБ.

За час шлюбу між позивачем та відповідачем не укладалось жодних договорів (угод), які б визначали інших порядок володіння, користування і розпорядженням майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

12 грудня 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено договір дарування 1/2 частки житлового будинку, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим №1096. За цим договором відповідач подарував позивачу належну йому 1/2 частку зазначеного житлового будинку.

У судовому засіданні представник ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві.

Позивачка ОСОБА_1 у судове засідання не з'явилася, просила суд розглянути справу у її відсутності та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідач у судове засідання не з'явився, направивши до суду письмову заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутності. У поданій заяві відповідач зазначив про визнання ним позову у відповідності до ст. 174 ЦПК України.

У судовому засіданні представник відповідача позов визнав та пояснив, що спірний жилий будинок був придбаний сторонами у період шлюбу, однак правовстановлюючі документи були оформлені лише на ім'я одного із подружжя - відповідача у справі.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За правилами частин 1, 2 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 09 жовтня 1993 року. Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 11 грудня 2013 року шлюб між сторонами було розірвано, рішення набрало законної сили 21 грудня 2013 року. При цьому, питання про розподіл спільного майна подружжя при розгляді судом справи про розірвання шлюбу вирішене не було.

За час шлюбу сторонами був придбаний житловий будинок АДРЕСА_1, право власності на який було зареєстроване Комунальним підприємством Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 08 грудня 2010 року за відповідачем на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення 01 грудня 2010 року згідно з наказом Головного управління житлового забезпечення від 30 грудня 2010 року №1612-С/ЖБ.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пунктах 23, 24 постанови №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо.

Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. При цьому, до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4ст. 65 СК).

Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Згідно зі ст. 64 СК України дружина та чоловік мають право на укладення між собою усіх договорів, які не заборонені законом, як щодо майна, що є їхньою особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина друга цієї ж статті СК визначає, що договір про відчуження одним із подружжя на користь другого з подружжя своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя може бути укладений без виділу цієї частки.

Як встановлено судом, 12 грудня 2013 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 було укладено договір дарування, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_3 за реєстровим №1096. За цим договором відповідач подарував позивачу належну йому 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1.

Крім того, судом встановлено, що право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1, зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення 01 грудня 2010 року згідно з наказом Головного управління житлового забезпечення від 30 грудня 2010 року №1612-С/ЖБ (номер запису про право власності: 3809992).

Відповідно до вимог статті 214 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

Оцінивши у відповідності до правил статті 212 ЦПК належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим, оскільки у судовому засіданні було встановлено, що спірний будинок було придбано сторонами у період шлюбу, однак правовстановлюючі документи були оформлені лише на ім'я відповідача.

При задоволенні позову, суд у відповідності до вимог ст. 174 ЦПК України враховує визнання позову відповідачем, викладене в адресованій суду письмовій заяві, яке не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб.

Керуючись ст.ст. 60, 63, 64, 69 СК, ст.ст. 325, 368 ЦК, ст.ст. 174, 209, 212, 213, 214, 215, 218 ЦПК України, суд,

п и р і ш и в :

Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання права власності задовольнити.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частку житлового будинку АДРЕСА_1, який зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за ОСОБА_2 на підставі свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення 01 грудня 2010 року згідно з наказом Головного управління житлового забезпечення від 30 грудня 2010 року №1612-С/ЖБ (номер запису про право власності: 3809992).

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя О.М. Луценко