АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/6938/14 Справа № 183/3439/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - Березюк В. В. Доповідач - Осіян О.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2014 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді - Осіяна О.М.,

суддів - Дерев'янка О.Г., Деркач Н.М.,

при секретарі - Бец Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 травня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_3, про визнання правочину недійсним, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 травня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ПАТ КБ «ПриватБанк», третя особа - ОСОБА_3, про визнання правочину недійсним - відмовлено.

В апеляційній скарзі позивачка просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, а рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 03 березня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, паспорт громадянина України, серії НОМЕР_2, виданий 22 лютого 1984 року Новомосковським МВ УМВС України в Дніпропетровській області, ІНН НОМЕР_1, було укладено кредитний договір № DNN0GА00000004.

Крім того, 03 березня 2008 року між ОСОБА_2 та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено договір іпотеки, згідно з умовами якого ОСОБА_2 в забезпечення виконання зобов'язань «іпотекодавця» за кредитним договором від 03 березня 2008 року № DNN0GА00000004 (п. 35.2 договору іпотеки) передає в іпотеку майно, а саме: житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, який належить іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу нерухомості № 000027 від 27 лютого 2001 року (п. 35.3 договору іпотеки).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, а також Постанови Пленуму Верховного Суду України в п. 7 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопад 2009 року № 9 підставою недійсності правочину є недодержання сторонами вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України.

Оскільки, відповідно до принципу свободи договору (ст.ст. 6, 627 ЦК України), сторони договору на власний розсуд визначають його зміст і формулюють його конкретні умови, якщо тільки зміст якої-небудь умови імперативно не визначений законом чи іншими правовими актами, суд дійшов висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору з мотивів його невідповідності нормам діючого законодавства.

Щодо договору іпотеки, то дійсно його положення «за цим договором іпотекою забезпечується виконання зобов'язань Іпотекодавця за кредитним договором, укладеним між іпотекодержателем та іпотекодавцем» (п. 2 Розділу 1 Договору іпотеки) суперечить фактичним обставинам, оскільки ОСОБА_2 поручалась за доньку ОСОБА_3, а не за себе особисто, оскільки вона особисто договору кредиту не укладала.

Так само, в п. 36.6 Розділу 7 договору іпотеки зазначено, що …на протязі 30 днів з дати купівлі предмету іпотеки зареєструвати договір купівлі-продажу предмету іпотеки та право власності на предмет іпотеки згідно з чинним законодавством, але в абзаці 2 п. 35.3 Договору зазначено, що …предмет іпотеки зареєстрований у встановленому законом порядку як окремий виділений об'єкт права власності. Однак, з моменту вчинення ОСОБА_2 підпису на останній сторінці договору іпотеки, будь-яких договорів купівлі-продажу щодо домоволодіння, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, вона не вчиняла, право власності на зазначений будинок у неї виникло ще в 2001 році.

Між тим, суд дійшов правильного висновку, що наявність зазначених розбіжностей не можуть бути підставою для визнання договору іпотеки недійсним в цілому, оскільки сторонами не заперечувався факти укладення договору кредиту та його отримання. Не заперечувався і факт передачі майна в іпотеку задля забезпечення виконання зобов'язань за зазначеним договором кредиту.

Після укладення договору 03 березня 2008 року позивач та третя особа частково виконували його умови і не пред'являли банку жодних претензій, зокрема, щодо анкетних даних та інших умов договору.

Таким чином, твердження ОСОБА_2 про введення її при укладенні оспорюваного договору в оману, суд визнав безпідставним та необґрунтованим, оскільки будь-яких відповідних та належних доказів позивачка суду не надала.

Отже, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позивачка була обізнана з умовами спірного договору та всіма можливими наслідками його укладення, погодилася з усіма положеннями кредитного договору і частково виконувала його умови.

Суд визнав доводи позивачки та її представника про наявність підстав для визнання недійсним укладеного договору в порядку, передбаченому ст.ст. 203, 215 ЦК України, безпідставними та обґрунтовано відмовив у задоволенні позову.

Приведені в апеляційній скарзі доводи ОСОБА_2 про неповне з'ясування судом обставини справи, необґрунтовані та зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.

Сторони досягли всіх істотних умов за договором іпотеки від 03 березня 2008 року, згідно з умовами якого ОСОБА_2, в забезпечення виконання зобов'язань «іпотекодавця» за кредитним договором від 03 березня 2008 року № DNN0GА00000004 (п. 35.2 договору іпотеки) передає в іпотеку майно, а саме: житловий будинок, який розташований за адресою: АДРЕСА_1, який належить їй на праві власності (п. 35.3 договору іпотеки).

ОСОБА_3 не заперечувався факт укладення договору кредиту та отримання грошових коштів, а також часткове виконання нею кредитного договору.

ОСОБА_2 не заперечувався факт передачі майна в іпотеку для забезпечення виконання зобов'язань за зазначеним договором кредиту.

Тому доводи скарги про недійсність договору, а також про помилку іпотекодавця щодо природи правочину, не підтверджені належними та достовірними доказами, відповідно до вимог ст.ст.58,59 ЦПК України. Такими ж доказами не підтверджена і наявність дефекту зору у ОСОБА_2, який би позбавляв її можливості бачити та читати текст договору на момент його укладення.

При посвідченні договору іпотеки від 03 березня 2008 року нотаріусом не порушені вимоги Закону України «Про нотаріат», а також Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом № 20/5 Міністерства юстиції України від 03.03.2004 року, яка була чинною на час укладення іпотечного договору.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи висновків місцевого суду не спростовують, а із матеріалів справи вбачається, що передбачені ст. 309 ЦПК України підстави для скасування чи зміни судового рішення відсутні.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 06 травня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у двадцятиденний строк у касаційному порядку.

Судді: