Ухвала

іменем україни

17 грудня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого Дьоміної О.О.,

суддів: Дем'яносова М.В., Парінової І.К.,

Попович О.В., Штелик С.П.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом Бердянського міжрайонного прокурора з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері в інтересах держави до Бердянської міської ради, ОСОБА_3, управління Державного агентства земельних ресурсів України у Бердянському районі Запорізької області про визнання незаконним і скасування рішення, визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку та зобов'язання вчинити певні дії, за касаційною скаргою заступника прокурора Запорізької області на рішення апеляційного суду Запорізької області від 23 квітня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У червні 2013 року Бердянський міжрайонний прокурор з нагляду за додержанням законів у природоохоронній сфері звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що рішенням Бердянської міської ради від 25 лютого 2010 року затверджено проект землевідведення, на підставі якого ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку площею 0,1 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, для індивідуального дачного будівництва в межах норм безоплатної приватизації.

Прокурор зазначав, що цим рішенням органу місцевого самоврядування грубо порушено положення чинного законодавства в частині підстав і порядку надання земельних ділянок у власність. Надана ОСОБА_3 земельна ділянка розташована на території оздоровчих установ та установ відпочинку на Бердянській косі в зоні двох кілометрів від урізу води, тобто в межах прибережної захисної смуги, що є підставою для скасування пунктів рішення міської ради про виділення земельної ділянки. Крім того, спірна земельна ділянка передана у приватну власність без затвердженої містобудівної документації м. Бердянська, зокрема, за відсутності детальних планів територій окремих районів міста та території Бердянської коси. Проект відведення земельної ділянки не передавався відповідному органу земельних ресурсів для проведення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації.

За таких обставин прокурор просив суд визнати незаконним і скасувати пункти 5, 5.71 рішення Бердянської міської ради від 25 лютого 2010 року № 41 «Про передачу в оренду та у власність земельних ділянок, продовження терміну розробки проекту відведення та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок»; визнати недійсним державний акт № 822062 на право власності на земельну ділянку площею 0,1 га для проведення індивідуального дачного будівництва, що виданий на ім'я ОСОБА_3; зобов'язати управління Державного агентства земельних ресурсів України у Бердянському районі Запорізької області скасувати запис про державну реєстрацію цього державного акта на право власності на земельну ділянку; зобов'язати ОСОБА_3 повернути спірну земельну ділянку громаді міста.

Рішенням Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 вересня 2013 року позов прокурора задоволено.

Визнано недійсним і скасовано пункти 5, 5.71 рішення Бердянської міської ради від 25 лютого 2010 року № 41 «Про передачу в оренду та у власність земельних ділянок, продовження терміну розробки проекту відведення та надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок». Визнано недійсним державний акт № 822062 на право власності на земельну ділянку площею 0,1 га для проведення індивідуального дачного будівництва, що виданий на ім'я ОСОБА_3 Зобов'язано управління Державного агентства земельних ресурсів України у Бердянському районі Запорізької області скасувати запис про державну реєстрацію цього державного акта на право власності на земельну ділянку. Зобов'язано ОСОБА_3 повернути спірну земельну ділянку територіальній громаді в особі Бердянської міської ради.

Рішенням апеляційного суду Запорізької області від 23 квітня 2014 року рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 вересня 2013 року скасовано, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2014 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою заступника прокурора Запорізької області на підставі п. 5 ч. 4 ст. 328 ЦПК України. Рішення апеляційного суду Запорізької області від 23 квітня 2014 року залишено без змін.

Постановою Верховного Суду України від 29 жовтня 2014 року ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29 травня 2014 року скасовано, справу направлено на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

У касаційній скарзі заступник прокурора Запорізької області просить скасувати рішення апеляційного суду та залишити в силі рішення суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права.

Заслухавши доповідь судді, дослідивши матеріали справи та перевіривши наведені в скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Судами під час розгляду справи встановлено, що рішенням Бердянської міської ради від 28 січня 2010 року № 38 припинено право Приватного підприємства "Лагуна" на користування спірною земельною ділянкою, яка була надану підприємству для будівництва туристичного притулку, і земельну ділянку включено до складу земель міста. Рішенням Бердянської міської ради від 25 лютого 2010 року затверджено проект землеустрою щодо відведення, згідно з яким ОСОБА_3 передано у власність земельну ділянку площею 0,1 га, що розташована за адресою: АДРЕСА_1, для індивідуального дачного будівництва в межах норм безоплатної приватизації. На підставі зазначеного рішення ОСОБА_3 отримала державний акт на право власності на земельну ділянку, яка розташована в межах двокілометрової зони прибережної захисної смуги Азовського моря на території Бердянської коси.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та відмовляючи в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, виходив із того, що рішенням Бердянської міської ради від 28 січня 2010 року спірну земельну ділянку було прийнято до складу земель міста й віднесено до земель громадської та житлової забудови, а тому підстав вважати, що ця ділянка належить до земель водного фонду, немає. Крім того, апеляційний суд посилався на положення статті 140, 143 ЗК України містять вичерпний перелік підстав припинення права на земельну ділянку, серед яких відсутні ті підстави, на які посилався прокурор.

Відповідно до положень статей 19, 20 ЗК України землі України за основним цільовим призначенням поділяються на відповідні категорії, у тому числі: землі житлової та громадської забудови й землі водного фонду; віднесення їх до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання відповідно до статті 21 ЗК України недійсними рішень про надання земель, угод щодо земельних ділянок, відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною тощо.

Стаття 4 ВК України, пункт "б" частини першої статті 58 ЗК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) визначають, що до земель водного фонду належать, зокрема, землі, зайняті прибережними захисними смугами вздовж морів.

Крім того, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоч і не розташований водний фонд, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню водного фонду.

За положеннями статті 60 ЗК України та статті 88 ВК України (у редакціях, які були чинними на час виникнення правовідносин) уздовж морів та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об'єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності у межах водоохоронних зон виділяються земельні ділянки під прибережні захисні смуги.

Уздовж морів та навколо морських заток і лиманів установлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води.

Розмір та межі прибережної захисної смуги вздовж морів та навколо морських заток і лиманів установлюються за проектами землеустрою, а в межах населених пунктів - з урахуванням містобудівної документації.

За положеннями частини четвертої статті 88 ВК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення правовідносин) у межах існуючих населених пунктів прибережна захисна смуга встановлюється з урахуванням конкретних умов, що склалися.

Згідно з пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 5 листопада 2004 року № 434, у разі відсутності землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів, природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку з урахуванням конкретної ситуації.

За таких обставин, землі прибережних захисних смуг є землями водного фонду України, на які розповсюджується окремий порядок надання та використання, про що було встановлено і зазначено в рішенні суду першої інстанції.

Згідно з пунктом "ґ" частини третьої статті 83 ЗК України до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать, зокрема, землі водного фонду, крім випадків, визначених цим Кодексом.

Відповідно до положень частини четвертої статті 59 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час прийняття рішення про надання земельної ділянки у власність) лише на умовах оренди громадянам та юридичним особам органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування із земель водного фонду можуть передаватися земельні ділянки прибережних захисних смуг для сінокосіння, рибогосподарських потреб, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт тощо.

Отже, за змістом вищенаведених норм права землі в межах двох кілометрів прибережних захисних смуг уздовж морів не могли передаватись у власність громадян, оскільки є землями водного фонду України.

Суд апеляційної інстанції, дійшовши висновку про те, що у зв'язку з відсутністю проекту землеустрою про встановлення прибережної захисної смуги не доведено факту віднесення спірної земельної ділянки до земель водного фонду, не звернув уваги на те, що до земель водного фонду, щодо яких установлена заборона на передачу у власність, віднесені землі, які розташовані в межах двокілометрової зони від урізу води і які відповідно до норм земельного та водного законодавства є землями водного фонду й не можуть бути передані у приватну власність.

Відповідно до пунктів 5, 10 розміри і межі водоохоронних зон визначаються проектом на основі нормативно технічної документації, а на землях міст і селищ міського типу розмір водоохоронної зони, як і прибережної захисної смуги, встановлюється відповідно до існуючих на час встановлення водоохоронної зони конкретних умов забудови.

Згідно зі статтею 9 Закону України "Про державну експертизу землевпорядної документації" проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок підлягають обов'язковій державній експертизі, зокрема проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок водного фонду, оздоровчого та рекреаційного призначення.

Судом першої інстанції правильно були встановлені всі обставини по справі, вірно зазначено, що при наданні в користування земельних ділянок навколо водних об'єктів, у разі відсутності землевпорядної документації (документації із землеустрою, проекту землеустрою) та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо прибережних захисних смуг водних об'єктів збереження водних об'єктів повинно бути досягнуто шляхом урахування нормативних розмірів прибережних захисних смуг, установлених статтею 88 ВК України, та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до Порядку, з урахуванням конкретної ситуації.

З огляду на викладене суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про те, що стаття 140 ЗК України містить вичерпний перелік підстав для припинення права власності на земельну ділянку без урахування того, що зазначена норма закону встановлює вичерпний перелік таких підстав у разі, коли право власності набуто в установленому законом порядку. У разі визнання незаконним рішення, згідно з яким набуто право власності на спірну земельну ділянку, посилання на норми статті 140 ЗК України не може бути визнано правильним.

Аналогічна за змістом правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 19 травня 2013 року № 6-57цс13, яка відповідно до положень частини першої статті 3607 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Таким чином розглядаючи спір по суті, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, дав їм належну правову оцінку, правильно застосував норму матеріального права і прийняв законне та обґрунтоване рішення.

Відповідно до ст. 339 ЦПК України установивши, що апеляційним судом скасовано судове рішення, ухвалене згідно із законом, суд касаційної інстанції скасовує судове рішення суду апеляційної інстанції і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 339 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу заступника прокурора Запорізької області задовольнити.

Рішення апеляційного суду Запорізької області від 23 квітня 2014 року скасувати.

Рішення Бердянського міськрайонного суду Запорізької області від 05 вересня 2013 року залишити в силі.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.О. Дьоміна

Судді: М.В. Дем'яносов

І.К. Парінова

О.В. Попович

С.П. Штелик