АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Категорія 37
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 березня 2014 року. Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Пономарь З.М., суддів Михайловської С.Ю., Красвітної Т.П., при секретареві Глубоченку М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпропетровськ цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровськ від 9 квітня 2013 року за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 (треті особи: ОСОБА_5, Перша дніпропетровська державна нотаріальна контора, комунальне підприємство Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації) про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та про визнання права власності,-

в с т а н о в и л а :

3.12.2012р. ОСОБА_3 звернувся до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 з позовом, яким просив визнати недійсним видане на імя ОСОБА_2 після померлого 12.08.2009р. ОСОБА_6 свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру АДРЕСА_1, скасувати реєстрацію вказаного свідоцтва та визнати за ним право власності на 1/9 частину квартири, посилаючись на порушення його права на спадщину, як онука спадкодавця.

Рішенням Жовтневого райсуду м.Дніпропетровськ від 9.04.2013р. позовні вимоги задоволено частково, визнано недійсним зі скасуванням реєстрації свідоцтва про право ОСОБА_2 на 1/3 частину квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_6, а в іншій частині позову відмовлено.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції у передбаченому ч.3 ст.303 ЦПК України порядку, колегія суддів вважає, що воно підлягає зміні в частині задоволення позову та скасуванню в частині відмови у задоволенні позовної вимоги з ухваленням нового рішення у цій частині.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи наступне.

За відомостями відповідних актів громадського стану у батьків ОСОБА_6 та ОСОБА_4 було двоє дітей: ОСОБА_7 (після зміни прізвища Дубініна) та ОСОБА_8 (після зміни прізвища Камишан). ОСОБА_9 мала сина ОСОБА_3 (а.с.73,74,95-97). 30.12.1993р. ОСОБА_9 померла, а 21.08.2009р. помер ОСОБА_6 (а.с.9,10 т.1).

Згідно свідоцтва про право власності на житло від 5.11.1996р. трикімнатна квартира АДРЕСА_1 на праві спільної власності належала ОСОБА_6, ОСОБА_2 та ОСОБА_5 (а.с.7,11,69,70 т.1).

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1.

За відомостями Єдиного абонентського відділу Жовтневого району м.Дніпропетровськ Міські комунальні платежі у квартирі АДРЕСА_1 значились зареєстрованими ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_2 ОСОБА_5 та ОСОБА_3 Станом на 4.02.2013р. усі вказані особи, крім ОСОБА_6, продовжують бути зареєстрованими, у тому числі, і ОСОБА_3 - з 18.10.2007р. (а.с.59-61 т.1).

Відповідно до матеріалів спадкової справи з заявами щодо спадщини після померлого ОСОБА_6 звернулись ОСОБА_4 та ОСОБА_2 Зокрема, заявою від 4.11.2009р. дружина померлого ОСОБА_4 відмовилась від прийняття спадщини на користь на користь дочки ОСОБА_2, а заявою від 19.03.2010р. ОСОБА_2 зазначила про прийняття спадщини шляхом фактичного її прийняття (а.с.66,71 т.1).

19.03.2010р. імя ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого 12.08.2009р. ОСОБА_6 свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 (а.с.8 т.1).

Відповідно до вимог ч.1 ст.1266 ЦК України онуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Враховуючи зазначені вимоги закону та вимоги ст.ст.1261,1278 ЦК України спадкоємцями померлого ОСОБА_6 у рівних частках були не лише його дружина ОСОБА_4 та дочка ОСОБА_2, а й онук ОСОБА_3 син померлої раніше дочки ОСОБА_9 На підставі ч.3 ст.1268 ЦК України у звязку з проживанням разом зі спадкодавцем ОСОБА_3, так як і ОСОБА_2, вважаються особами, які прийняли спадщину. Спадкоємиця ОСОБА_4 визнала як факт прийняття спадщини ОСОБА_3, так і його позовні вимоги взагалі, вважаючи порушеним його право на спадщину (а.с.17-19 т.1).

Враховуючи зазначені вимоги закону та встановлені обставини, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про належність у ОСОБА_3 права на спадкування 1/9 частини спірної квартири та незаконність у звязку з цим свідоцтва на імя ОСОБА_2 про право на всю спадкову частину квартири.

Проте визнавши незаконним зі скасуванням реєстрації свідоцтва на імя ОСОБА_2 у повному обсязі, суд першої інстанції залишив поза увагою той факт, що видане їй свідоцтво про право на спадщину в частині 2/3 фактично є законним. ОСОБА_2 набула права на спадщину на 1/9 частини квартири АДРЕСА_1 як дочка померлого ОСОБА_6 та ще на 1/9 частину квартири у звязку з відмовою на її користь іншого спадкоємця - ОСОБА_4 Таким чином на підставі ст.1301 ЦК України визнанню незаконним видане на імя ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину підлягає лише частково, а саме, в належній ОСОБА_3 частині, оскільки у цій частині ОСОБА_2 не мала права на спадкування.

За таких обставин апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог зміні, оскільки його висновки у цій частині не відповідають обставинам справи та вимогам закону.

В іншій частині апеляційна скарга задоволенню не підлягає. Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що ОСОБА_3 не прийняв спадщину після померлого ОСОБА_6 безпідставні та суперечать встановленим судом обставинам та наведеним вимогам закону. Матеріалами справи підтверджено, що на час відкриття спадщини після померлого дідуся ОСОБА_3 був зареєстрований за місцем проживання спадкодавця у належній останньому квартирі. Факт його реєстрації ОСОБА_2 не заперечується. Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_3 зареєстрований ОСОБА_6 без її згоди не можуть бути прийняті до уваги, оскільки його реєстрація у квартирі у передбаченому законом порядку незаконною не визнана. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 4.12.2012р., яке набрало законної сили, у задоволенні позову ОСОБА_10 про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом зняття з реєстрації ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відмовлено (а.с.2-6). Реєстрація ОСОБА_3 є похідною від його права користування жилим приміщенням цієї квартири. Проте особою, яка не мала права користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1 на час відкриття спадщини, ОСОБА_3 у передбаченому законом порядку не визнавався. Самі по собі акти, складені 17.11.2013р. та 18.12.2013р., такий факт не встановлюють (а.с.193,194 т.1). Звернувшись з заявою про прийняття спадщини поза межами шестимісячного строку з часу відкриття спадщини, ОСОБА_2 скористалась, як і ОСОБА_3 тією ж правовою нормою, якою передбачено фактичне прийняття спадщини (зв.а.с.71). Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про те, що ОСОБА_3 пропустив строк оскарження її свідоцтва суперечать вимогам ч.3,5 ст.1268 ЦК України, відповідно до яких фактично спадщина належала ОСОБА_3 вже з часу її відкриття. Свідоцтво про право на спадщину видано на імя ОСОБА_2 19.03.2010р., з позовом про визнання його недійсним ОСОБА_3 звернувся до суду 3.12.2012р., тобто у межах передбаченого ст.257 ЦК України трирічного строку загальної позовної давності.

Таким чином за наведеними в апеляційній скарзі доводами рішення суду першої інстанції скасуванню не підлягає.

Між тим, розглянувши справу по суті та встановивши, як факт виникнення у ОСОБА_3 права на спадщину, так і факт порушення його спадкових прав, суд першої інстанції ухвалив суперечливе рішення, безпідставно відмовивши у задоволенні позову ОСОБА_3 в частині визнання за ним права власності на 1/9 частину спірної квартири. Наявність спору між спадкоємцями та перенесення його вирішення до передбаченого законом судового порядку, є безумовною підставою для ухвалення судового рішення по суті цього спору. Крім того, і ОСОБА_3, і ОСОБА_4 зазначалось, що у відповідь на звернення ОСОБА_3 до Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори з приводу спадщини для вирішення існуючого спору йому рекомендовано було звернутись саме до суду. Право на спадщину не визнавалось ОСОБА_2 як раніше, так і до цього часу.

Відповідно до вимог п.5 ч.1 ст.3, ст.15, ч.1, п.1 ч.2 ст.16 ЦК України кожна особа має право на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Враховуючи зазначені вимоги закону та вимоги ст.ст.328,386,392,1222,1261,1266,1268 ЦК України позовна вимоги, за ОСОБА_3 слід визнати за право власності на 1/9 частину квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом за правом представлення після померлого 12.08.2009р. ОСОБА_6

Оскільки у частині відмови у задоволенні позовної вимоги ОСОБА_3 висновки суду першої інстанції зроблені внаслідок неправильного застосування ним норм матеріального, його рішення у цій частині на підставі ч.3 ст.303, п.3,4 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовної вимоги.

Керуючись ст.ст.303,307,309,316 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Жовтневого районного суду м.Дніпропетровськ від 9 квітня 2013 року в частині задоволення позову змінити та скасувати в частині відмови у задоволенні позовної вимоги.

Видане 19.03.2010р. на імя ОСОБА_2 після померлого 12.08.2009р. ОСОБА_6 свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 - визнати недійсним в частині 1/9 частки.

Реєстрацію права власності ОСОБА_2 на 1/3 частини квартири АДРЕСА_1 на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 19.03.2010р. - скасувати в частині 1/9 частки.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 1/9 частину квартири АДРЕСА_1 у порядку спадкування за законом за правом представлення після померлого 12.08.2009р. ОСОБА_6.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Судді :