АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/102/14 Справа № 2-6436/11 Головуючий у 1 й інстанції - Брага А.В. Доповідач - Петренко І.О.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2014 року м. Дніпропетровськ Колегія суддів судової палати по цивільним справам апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Петренко І.О.

суддів - Котушенко С.П., Романюк М.М.

при секретарі - Яловій Ю.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 серпня 2013 року по справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Автокразбанк» до ОСОБА_3, ОСОБА_2, ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за кредитним договором,-

В С Т А Н О В И Л А :

Позивач звернувся до суду з позовом та просив ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачів на його користь суму заборгованості, яка утворилася станом на 09 листопада 2010 року в сумі 478 722,01 грн. та судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що 20 лютого 2007 року між ним та ОСОБА_3 укладено кредитний договір №03/ф010/07, за умовами якого вказаний відповідач отримав кредит в сумі 45 000 доларів США. В свою чергу, ОСОБА_3 зобов'язався в строк до 19 лютого 2010 року повернути кредит, сплатити відсотки за користування вказаними кредитними коштами, а також інші обов'язкові платежі на підставах та умовах, визначених кредитним договором. Даний кредитний договір було забезпечено договорами поруки №03/ф010-п1/07, №03/ф010-п2/07, укладеними 20 лютого 2007 року між позивачем та ОСОБА_2, ОСОБА_4 Відповідачі взяті на себе зобов'язання не виконали, а тому позивач змушений звернутися до суду.

Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 серпня 2011 року позовні вимоги ПАТ КБ «Автокразбанк» задоволені в повному обсязі. Стягнено солідарно з відповідачів на користь ПАТ КБ «Автокразбанк» заборгованість за кредитним договором №03/ф010/07 від 20 лютого 2007 року в сумі 487 722,00 гривень, яка складається з заборгованості за сумою кредиту - 207 918,37 гривень, заборгованості за користування кредитом - 78 988,07 гривень, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 121 345,12 гривень, пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам за користування кредитом - 61 648,87 гривень, штраф - 17 821,58 гривень.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати в частині стягнення з нього солідарно з іншими відповідачами сум на корить позивача та ухвалити в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «Автокразбанк». В решті - рішення не оскаржується.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню , а рішення частковому скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення з наступних підстав.

Як було встановлено в судовому засіданні першої інстанції , між позивачем, як кредитором, та відповідачем ОСОБА_3, як позичальником, 20 лютого 2007 року було укладено кредитний договір №03/ф010/07, за умовами якого кредитор зобов'язався надати позивачу кредит в розмірі 45000 доларів США, а позичальник, в свою чергу, зобов'язався повернути кредит до 19 лютого 2010 року, сплатити 16% річних за користування кредитом, а також інші обов'язкові платежі. За несвоєчасне (повне або часткове) повернення кредитних коштів та за несвоєчасну (повну або часткову) сплату відсотків позичальник сплачує пеню у розмірі 0.2%, яка обчислюється з суми неповерненого кредиту та/або несплачених відсотків за кожен день прострочення. Окрім того, умовами договору передбачена сплата позичальником штрафу в розмірі 5% від суми кредитних коштів за порушення позичальником інших зобов'язань за кредитним договором. Викладені обставини підтверджуються копією кредитного договору №03/ф010707 від 20 лютого 2007 року ( ар. сп.11-14).

З копії заяви на видачу готівки №210 від 20 лютого 2007 року вбачається , що кредитором були надані відповідачу ОСОБА_3 обумовлені кредитним договором кошти в повному обсязі ( ар. сп. 15).

Також судом першої інстанції було встановлено, що з метою забезпечення виконання відповідачем ОСОБА_3 взятих на себе договірних зобов'язань за вказаним вище договором між позивачем та відповідачами ОСОБА_2, ОСОБА_4 20 лютого 2007 року укладено договори поруки №03/ф010-пІ/07, №03/ф010-п2/07 . За умовами даних договорів відповідачі ОСОБА_2 та ОСОБА_4. як поручителі, зобов'язались перед позивачем відповідати солідарно в повному обсязі із ОСОБА_3 за невиконання останнім взятих на себе договірних зобов'язань за кредитним договором №03/ф010/07 від 20 лютого 2007 року. Зазначені обставини підтверджуються копіями договорів поруки №03/ф010-п1/07, №03/ф010-п2/07 від 20 лютого 2007 року ( ар. сп.16-17,18-19).

Судом першої інстанції також встановлено, що відповідач ОСОБА_3 перестав виконувати належним чином взяті на себе договірні зобов'язання, що призвело до утворення заборгованості перед позивачем, яку останній своєю письмовою вимогою від 29 квітня 2009 року просив відповідачів погасити . Оскільки такі вимоги щодо повернення заборгованості належним чином виконані не були, станом на 09 листопада 2010 року утворилась заборгованість на суму 187722 гривень, з яких: 207918,37 гривень - заборгованість за сумою кредиту, 78988,07 гривень - заборгованість за користування кредитом, 121345,12 гривень -пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 61648,87 гривень - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом, 17821,58 гривень - штраф. Викладені фактичні обставини підтверджуються копією вимоги-повідомлення від 24 квітня 2009 року, довідкою-розрахунком заборгованості за кредитним договором станом на 09 листопада 2010 року ( ар. сп.8-10).

Виходячи з вище наведеного , суд першої інстанції прийшов до правильного висновку , що правовідносини , які виникли між сторонами, окрім положень вказаних вище договорів, врегульовані нормами Цивільного кодексу України.

Так, відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до норм ст.ст. 525, 629 ЦК України підставами для виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договір, який є обов'язковим для виконання сторонами, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Різновидом договору є кредитний договір, який обов'язково укладається в письмові формі (ст.1054, 1055 ЦК України), а також договір поруки (ст.553 ЦК України).

Нормою ст.1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Згідно до положень ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст.530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). При цьому відповідно до норми ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до положень ст.ст.610, 611 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, різновид якої є пеня, штраф (ст.549 ЦК України) При цьому право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання (ст.550 ЦК України).

Виходячи з вище наведеного , суд першої інстанції дійшов правильного висновку про необхідність стягнення з боржника сум заборгованості , що утворилась в зв»язку з неналежним виконанням кредитних зобов»язань.

Задовольняючи позовні вимоги про солідарне стягнення суми заборгованості і з поручителів, суд першої інстанції виходив із того , що за змістом ст.ст.546, 547 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватись порукою і відповідно до положень ст.ст. 553,554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку та поручитель відповідає солідарно перед кредитором за порушення зобов'язання боржником в повному обсязі.

Однак , з таким висновком повністю погодитись не можна , оскільки в ч.4 ст. 559 ЦК України визначено умови припинення договору поруки , а саме , порука припиняється після закінчення строку , встановленого в договорі поруки. Якщо ж такий строк не встановлено , порука припиняється , якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов»язання не пред»явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов»язання не встановлений або встановлений моментом пред»явлення вимоги , порука припиняється , якщо кредитор не пред»вить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Як вбачається з довідки-розрахунку заборгованості, порушення виконання кредитного зобов»язання почалося з червня 2008 року ( ар. сп. 8-10 ) , а вимогу - повідомлення до відповідача ОСОБА_2 було направлено 29 квітня 2009 року ( ар. сп. 20 ) , тобто через 10 місяців. Крім того , підтверджень про отримання відповідачем ОСОБА_2 таких вимог суду надано не було , хоча у договорі поруки , а саме у п. 5.2 визначено спосіб і порядок повідомлення поручителя , і порядок підтвердження отримання такого повідомлення ( ар. сп. 19).

Доводи наведені в суді апеляційної інстанції представником позивача про те , що ним не було пропущено вище вказаних строків , оскільки ВАТ «Автокразбанк» 27 липня 2009 року звертався вже до суду з позовними вимогами про стягнення заборгованості за кредитним договором до тих же відповідачів , але ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 6 серпня 2009 року їх позовна заява була залишена без руху ( ар. сп. 252) , а ухвалою від 1 листопада 2010 року була повернена без розгляду ( ар. сп. 255), самі по собі не свідчать про витримання даних строків. Так , справа після усунення недоліків позовної заяви призначалась до розгляду лише на 31 травня 2010 року та 1 листопада 2010 року - також після спливу визначених законодавством строків , які припиняють поруку.

Підтвердження вручення відповідачам , зокрема ОСОБА_2 як вимог-повідомлень , так і позовних вимог банком на клопотання суду апеляційної інстанції надано не було.

Надані суду апеляційної інстанції заява датована 20 червня 2011 року, ніби то від імені ОСОБА_2 про проведення реструктуризації наявного боргу та графік погашення заборгованості за кредитними зобов»язаннями ( ар. сп. 253 , 254 ) також не являються безспірними доказами не порушення позивачем вище вказаних строків , оскільки представником апелянта надійшли заперечення , як щодо належності підпису ОСОБА_5 так і самого факту підписання ним яких-небудь документів в банку у вказані вище дати.

Виходячи з вище наведеного підстав для задоволення позовних вимог про стягнення з ОСОБА_2 сум заборгованості судом встановлено не було , оскільки відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З урахуванням наведеного , колегія суддів вважає , що суд повно з"ясував обставини справи , проте при вирішенні справи дійшов частково до висновку , що не відповідає встановленим обставинам і , що у відповідності до положень п. 3 ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підставою для скасування частково судового рішення та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні даної частини позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 303,307,308,309,313,314,315,316,317 ЦПК України , колегія суддів ,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Заочне рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22 серпня 2013 року скасувати частково і в цій частині ухвалити нове рішення , а саме, в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Автокразбанк» до ОСОБА_2 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.

В решті - рішення залишити без змін.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення , однак може бути оскаржено шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів .

Судді