Справа № 465/865/13 Головуючий у 1 інстанції: Гулієва М.І.
Провадження № 22-ц/783/4612/14 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 жовтня 2014 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Гриновця Б.М., Богонюка М.Я.,

при секретарі: Цар М.М.

за участю: позивача - ОСОБА_2,

представника Головного управління Державного казначейської служби України у Львівській області - Квасніцького О.В.,

прокурора - Турчин І.Я.,

представника відповідача Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області - Мисак О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційними скаргами Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, ОСОБА_2, Прокуратури Львівської області на рішення Франківського районного суду м. Львова від 30 квітня 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, прокуратури Львівської області, Головного управління державної казначейської служби України у Львівській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства і прокуратури, -

в с т а н о в и л а:

В вересні 2011р. ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, прокуратури Львівської області, Головного управління державної казначейської служби України у Львівській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства і прокуратури.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 25.01.2000р. слідчим УБОЗ ГУМВСУ у Львівській області щодо нього було порушено кримінальну справу за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.222, ч.2 ст.364, ч.2 ст.366 КК України. Державне обвинувачення по даній кримінальній справі підтримувала прокуратура Львівської області. Вироком Франківського районного суду м.Львова від 26.12.2005р. його визнано невинуватим та виправдано за відсутністю в його діях складу злочину. Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 23.05.2006р. відхилено апеляцію прокурора, а вирок залишено без змін. Згідно ухвали Верховного Суду України від 02.10.2007р. частково задоволено касаційне подання заступника прокурора Львівської області, скасовано ухвалу апеляційного суду Львівської області від 23.05.2006р., а справу передано на новий апеляційний розгляд. Ухвалою апеляційного суду Львівської області від 01.04.2008р. апеляцію прокурора відхилено, вирок суду залишено без змін. Таким чином, він перебував під досудовим слідством та судом з 25.01.2000р. по 1.04.2008р.- 8 років, 2 місяці і 5днів. Внаслідок незаконних дій органів досудового слідства і прокуратури йому заподіяно матеріальну і моральну шкоду. Він працював директором ТзОВ «Агрокооп». 30.05.2000р. постановою слідчого накладено арешт на млин, чим було припинено діяльність ТзОВ, основним видом діяльності якого, була борошномельна діяльність з використанням млина. Дане підприємство було визнано банкрутом, а майно, в тому числі і млин, відчужено. Його заробіток в місяць становив 10000 грн., тому за період з 25.01.2000р. по 01,04.2008р.сума втраченого заробітку становить 982000грн.. Крім того, він був засновником і власником ТзОВ «Агрокооп». Внаслідок незаконних дій слідчого, які призвели до припинення діяльності і банкрутства підприємства,незаконного відчуження майна він не отримав 15 млн. грн. доходів за час перебування під слідством і судом. Вартість втраченого ним цілісного майнового комплексу ТзОВ «Агрокооп» становить 20 млн. грн. На правову допомогу він витратив 38000 грн.. Крім того, йому заподіяно моральну шкоду в розмірі 10 млн. грн., оскільки внаслідок незаконного притягнення його до кримінальної відповідальності, арешту млина, він втратив підприємство, яке мало давати йому регулярний високий дохід, втратив засоби до існування, оскільки більше 8 років був вилучений із свого звичного соціального бізнесового, родинного оточення, змушений був весь час присвячувати захисту від безпідставного обвинувачення. Перебування під слідством і судом протягом тривалого часу негативно вплинуло на стан його здоров'я, на сімейні стосунки. В подальшому позивач неодноразово уточнював суму позову, останній раз 26.12.2013р. він просив стягнути в його користь, за рахунок державного бюджету 15 млн. втраченого доходу, 20млн. вартості втраченого майна та 8 млн. моральної шкоди, а всього 42 989 722,67грн..

Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 30 квітня 2014 року позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку в користь ОСОБА_2 200 000 грн. моральної шкоди. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні його позовних вимог..

На обґрунтування доводів апеляційної скарги Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області зазначає, що судом першої інстанції належним чином не вмотивовано та не обґрунтовано рішення про часткове задоволення позовних вимог позивача щодо відшкодування йому моральної шкоди в сумі 200000 грн., не наведено жодних мотивів, визначаючи розмір моральної шкоди більшим ніж встановлений законодавством мінімум. Позивач не надав суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували факт спричинення йому моральної шкоди. Окрім того, судом прийнято рішення із порушенням норм бюджетного законодавства, так як відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, а також їх посадових і службових осіб здійснюється державою за рахунок коштів державного бюджету в межах бюджетних призначень за рішенням суду у розмірі, що не перевищує суми реальних збитків.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення Франківського районного суду м. Львова від 30.04.2014р. і ухвалити нове рішення, яким стягнути з державного бюджету на його користь 982.000 - втраченого заробітку, 15.000.000 - втраченого доходу, 20.000.000 - вартість втраченого майна, 38.000 - витрат на правову допомогу, 10.000.000 відшкодування моральної шкоди.

На обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що місцевий суд зобов'язаний був відповідно до вимог ст.ст.3,12 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" , а також п.12 Наказу МЮУ, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України «Про затвердження Положення про застосування Закону України Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" від 04.03.1996р. - витребувати від відповідних державних органів всі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди. Крім того, судом було відхилено клопотання про проведення судової економічної експертизи без висновків якої не можливо встановити розмір втраченої шкоди і заробітку. Також він не згідний із тим, що судом було виключено 9 місяців, тобто період який він нібито перебував у розшуку.

В апеляційній скарзі Прокуратура Львівській області просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити ОСОБА_2 в задоволенні його позовних вимог..

На обґрунтування доводів апеляційної скарги представник Прокуратури Львівської області зазначає, що судом було встановлено факт, що під час проведення досудового розслідування, таке зупинялось на період часу з 10.06.2003 р. по 26.06.2003 р. , з 27.06.2003 р. до 22.12.2003 р., з 23.12.2003 р. по 23.02.2004 р., з 24.02.2004 р. по 02.03.2004 р. та з 05.03.2004 р. до 30.03.2004 р. у зв'язку із розшуком обвинуваченого ОСОБА_2 - позивача у даній справі. Вказане свідчить про об'єктивні причини тривалості досудового розслідування органами внутрішніх справ вказаної кримінальної справи, що пов'язані із діями самого позивача у даній цивільній справі. Крім цього, незважаючи на те, що позивачем крім прокуратури області та ГУ МВС України у Львівській області не було визначено іншого відповідача, розмір відшкодування моральної шкоди визначено виходячи не лише за перебування його під слідством, а саме: з 12.06.2000 р. (порушення кримінальної справи відносно особи) до 11.07.2000 р. (постанови Франківського районного суду м. Львова про віддання ОСОБА_2 до суду) та з 14.03.2002 р. (постанова Франківського районного суду про скерування справи на додаткове розслідування) до 29.09.2004 р. (прийняття кримінальної справи до провадження Франківським районним судом м. Львова), а враховано весь період розслідування органами внутрішніх справ та розгляду даної кримінальної справи судами. Крім того, під час розгляду вказаної цивільної справи позивач не зазначав, а відповідно суд постановляючи судове рішення не обґрунтував у чому полягають протиправні дії відповідачів (ГУ МВС України у Львівській області та прокуратури Львівської області) за період з 23.05.2006 р., тобто часу винесення апеляційним судом Львівської області ухвали про залишення без змін виправдувального вироку у даній кримінальній справі, яка була скасована ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справа Верховного суду України від 02.10.2007 р. і до часу винесення остаточного рішення 01.04.2008 р. апеляційним судом Львівської області. За таких обставин вважає, що суд не міг брати до уваги тверджень позивача про значний термін перебування під слідством чи судом, оскільки позивачем не подано жодної позовної вимоги та не додано жодного доказу про незаконність дій суду, і не залучено останнього до розгляду даної справи в якості відповідача, а відтак суд першої інстанції явно вийшов за межі позовних вимог при вирішенні даного спору. Враховуючи наведене, судом безпідставно прийнято рішення про відшкодування моральної шкоди па користь позивача, оскільки як зазначалось вище, відповідачі у справі можуть відповідати за завдану моральну шкоду, заподіяну особі лише за час проведення ними заходів, пов'язаних із проведенням досудового слідства, а не під час перебування справи у судах, які із невідомих відповідачам обставин та причин не розглядалась у строки, визначені процесуальним законодавством. Окрім цього, наводячи у судовому рішенні розрахунок моральної шкоди та визначивши його в розмірі 102312 грн., судом без обгрунтування іншого задоволено її в розмірі 200000 грн., а відтак, визначений судом розмір шкоди є безпідставним, а рішення про задоволення позовних вимог суперечить вимогам п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди».

Заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Відповідно до ст.303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Статтями 10, 60 ЦПК України встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Колегія суддів, приходить до переконання, що таке рішення суду не відповідає зазначеним вимогам закону.

Матеріалами справи та судом встановлено, що 25.01.2000 р. слідчим СПП «ОЗ» СУ УМВС у Львівській області Гнідець М.Ф. порушено кримінальну справу відносно посадових осіб ТзОВ «Агрокооп» по факту шахрайства з фінансовими ресурсами за ознаками злочину, передбаченого ст.ст. 148-5, ч.2, 172 ч.2 КК України. 12.06.2000 року кримінальну справу порушено відносно директора ТзОВ «Агрокооп» ОСОБА_2 та бухгалтера ОСОБА_7 за ознаками злочину, передбаченого ст. ст. 148-5 ч.2 ,172 ч. 2 КК України.

23.06.2000р. ОСОБА_2 пред`явлено обвинувачення у скоєнні злочинів, передбачених ст. ст. 148-5 ч.2, 172 ч.2,165 ч.2 КК України.

Згідно постанови Франківського районного суду м. Львова від 11.07.2000р ОСОБА_2 відданий до суду за ст. 148-5 ч.2, ст. 172 ч.2,165 ч.2 КК України.

Постановою Франківського районного суду м. Львова від 14.03.2002р.справу надіслано прокурору Львівської області на додаткове розслідування.

10.06.2003 р. постановою слідчого зупинено розслідування кримінальної справи до встановлення місцезнаходження обвинувачених ОСОБА_2 та ОСОБА_7, розслідування у справі відновлено 26.06.2003 р., 27.06.2003 р. розслідування зупинено з аналогічних підстав та постановою слідчого від 22.12.2003 р. поновлено, у зв`язку з встановленням місця перебування ОСОБА_7, (т.3 кримінальної справи №1-51/05,а.с.228,229,244,245 )

Згідно постанови слідчого від 23.12.2003р.(т.3 кримінальної справи а.с.246) розслідування по даній кримінальній справі зупинено до встановлення місця перебування обвинуваченого, ОСОБА_2 оголошено в розшук.

23.12.2003 р. ОСОБА_2 обрано запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд.

23.02.2004 р. постановою слідчого розслідування поновлено для допиту ОСОБА_7 (т.3 кримінальної справи,а.с.260), після чого 24.02.2004 р. розслідування призупинено до розшуку обвинуваченого ОСОБА_2, що вбачається з постанови слідчого ОВС СПП СУ УМВСУ у Львівській області від 24.02.2004 р.(т.3 кримінальної справи №1/51/05,а.с.266)

02.03.2004р. розслідування поновлено, а 05.03.2004 р. знову зупинено до встановлення місцезнаходження ОСОБА_2, (т.3 кримінальної справи №1/51/05,а.с.267,283)

Постановою від 30.03.2004р. розслідування поновлено(т.3 кримінальної справи №1/51/05,а.с.284)

Відповідно до постанови слідчого від 30.03.2004р. дії ОСОБА_2, перекваліфіковано на ст. ст. 222 ч.2, 364 ч.2, 366 ч.2 КК України в ред. 2001 р. (т.3 кримінальної справи №1/51/05,а.с.285).

Постановою від 29.09.2004 р. кримінальна справа прийнята до провадження Франківського районного суду м. Львова та згідно вироку Франківського районного суду м. Львова від 26.12.2005 р. ОСОБА_2 визнаний невинним у пред`явленому йому обвинуваченні за ст. 222 ч.2, 364 ч.2, 366 ч.2 КК України та виправданий за відсутністю в його діях складу злочину.

Прокуратурою Львівської області 29.12.2005 р. на вказаний вирок суду подано апеляцію, яка ухвалою апеляційного суду Львівської області від 23.05.2006 р. залишена без задоволення, а вирок - без змін.

26.06.2006 р. прокуратурою Львівської області подано касаційне подання.

Згідно ухвали колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 02.10.2007 р. касаційне подання задоволено частково та скасовано ухвалу колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області від 23.05.06р., а справу направлено на новий апеляційний розгляд.

Як вбачається з ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області від 01.04.2008р. вирок Франківського районного суду м. Львова від 26.12.2005р. залишено без змін, а апеляцію заступника прокурора Львівської області - без задоволення.

Також, як вбачається із змісту уточнених позовних вимог позивач визначив відповідачами головне управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, Прокуратуру Львівської області, Головне управління державного казначейства України.

Відповідно до ч.2 ст.30 ЦПК України позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава.

Проаналізувавши матеріали справи, зокрема позовну заяву та заяву про уточнення позовних вимог, колегія суддів прийшла до висновку, що предметом позову, заявленого позивачем, є відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства і прокуратури, а відтак спір виник з завдання шкоди органами досудового слідства.

Згідно ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду.

Також, право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів, досудового слідства, прокуратури або суду передбачене законом, а саме: ст. 1, 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і порядку, передбачених цим Законом виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під

вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи

громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 3) закриття справи про адміністративне правопорушення.

Крім того, ст. 3 вищевказаного Закону, у наведених випадках відшкодовується 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода.

Відшкодування шкоди у випадках, передбачених п. 1,3,4,5 здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, а розмір сум, які передбачені п.1 ст. 3 Закону і підлягають відшкодуванню. Визначається з урахуванням заробітку, неодержаного громадянином за час відсторонення від роботи, за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення.

Відповідно до Указу Президента України від 09.12.2010 №1085/2010 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади» та постанови Кабінету Міністрів України від 28.03.2011 року № 346 «Про ліквідацію урядових органів» було ліквідовано Державне казначейство України як урядовий орган державного управління і його територіальні органи та створено новий центральний орган виконавчої влади Державну казначейську службу України.

Ураховуючи вищезазначене, колегія суддів доходить висновку, що оскільки за заподіяну шкоду має відповідати держава Україна, тому співвідповідачем у зазначеному позові необхідно залучати Державну казначейську службу України.

Суд першої інстанції не звернув увагу при розгляді заявленого позову на суб'єктний склад осіб, які були зазначені позивачем при подачі позову до суду.

Крім того, ухвалюючи рішення і зобов'язуючи Державну казначейську службу України провести виплати за рахунок державного бюджету, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що відповідачем по справі було вказано Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області.

Вказана позиція суду підтверджується і роз'ясненнями Верховного Суду України, наданими у п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» пред'явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України. У разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред'явлено позов, і позивач не погоджується на її заміну, суд залучає до участі в справі іншу особу як співвідповідача з власної ініціативи. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача.

Як вбачається із матеріалів справи суд першої інстанції при розгляді справи належного відповідача до участі у справі не залучив, а позивач не ініціював залучення такого відповідача.

Відповідно до ч. 4 ст. 38 ЦПК України, державу представляють відповідні органи державної влади в межах їх компетенції через свого представника.

Виходячи з положень Цивільно-процесуального Кодексу України, апеляційна інстанція позбавлена можливості зробити належний правовий висновок щодо підставності та обґрунтованості заявленого позову ОСОБА_2, оскільки позов заявлений до неналежного відповідача, а діючими нормами зазначеного Кодексу не передбачено на стадії апеляційного розгляду справи можливості вирішувати питання зміни суб'єктного складу осіб.

Відповідно до ч.1 ст.309 ЦПК України, підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

При цьому, відповідно до ч.3 цієї статті порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Згідно ч.2 ст.314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

На підставі вищевказаного, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення підлягає скасуванню, а відтак слід ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову з вищенаведених підстав.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.2 ч.1 ст. 307, п.п.1, 4 ч.1 ст.309, ч.2 ст. 314, ст.ст.316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

вирішила:

Апеляційні скарги Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області, Прокуратури Львівської області - задовольнити, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити частково.

Рішення Франківського районного суду м. Львова від 30 квітня 2014 року - скасувати та ухвалити нове, яким в задоволенні позову ОСОБА_2 до Головного управління Міністерства внутрішніх справ України у Львівській області, прокуратури Львівської області, Головного управління державної казначейської служби України у Львівській області про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового слідства і прокуратури - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, проте може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: Б.М.Гриновець

М.Я. Богонюк