Головуючий у першій інстанції Ледньова Т. В.
Доповідач Парапан В. Ф.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25.12.2014 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Одеської області в складі:

Головуючого: судді Парапана В.Ф.

Суддів: Драгомерецького М.М., Громіка Р.Д.

При секретарі: Добряк Н.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 04 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про визнання кредитного договору частково недійсним та припинення зобов'язань,-

в с т а н о в и л а:

У листопаді 2013р. ОСОБА_2 звернулась до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» (далі - ТОВ «Кредитні ініціативи») про скасування заборони відчуження транспортного засобу та після неодноразових уточнень своїх вимог остаточно просила: визнання припиненим зобов'язання ОСОБА_2 перед ТОВ «Кредитні ініціативи» за кредитним договором №4 від 03.09.2008р.; визнати припиненою заставу автомобіля «Hyndai Accent», 2008р. випуску, р/н. НОМЕР_1 за договором застави №4 від 03.09.2008р.; визнати недійсними п.п. 2.2, 2.3 кредитного договору №4 від 03.09.2008р.; застосувати двосторонню реституцію та зобов'язати відповідача сплатити позивачці 13 744,40 грн. надмірно стягнених коштів за кредитним договором та стягнути з відповідача на її користь судові витрати.

Зазначала, що у період з 10.10.2008р по 30.08.2013р. вона внесла 60 платежів на загальну суму 116 224,40 грн., чим виконала укладений між нею та ТОВ «Просто Фінанс» договір від 03.09.2008р у повному обсязі, проте відповідач не визнає припиненим зобов'язання за кредитним договором та договором застави, необґрунтовано (в односторонньому порядку без її згоди та повідомлення) нараховує заборгованість за збільшеною відсотковою ставкою.

Вважає п.п. 2.2, 2.3 кредитного договору несправедливими та такими, які суперечать законодавству та принципу добросовісності. За цими пунктами договору, тобто за неіснуючими послугами вона сплатила кредитній організації 13 744,40 грн.

Представник відповідача позов не визнав, посилаючись на його безпідставність.

Рішенням суду від 04.11.2014р. у задоволенні позову відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення її вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, що з'явилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги й заперечення, колегія суддів вважає, що апеляція підлягає частковому задоволенню з огляду на таке.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги позивачки є безпідставними.

Проте погодитися з таким висновком суду не можна.

Згідно ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Матеріалами справи установлено, що 03.09.2008р. між позивачкою та ТОВ «Просто Фінанс» було укладено кредитний договір, згідно якому ОСОБА_2 отримала кредит у сумі 80 400 грн., який підлягав погашенню в термін до 10.09.2013р. для придбання автомобіля. Для розрахунку процентів за користування кредитом, строк користування кредитом ділиться на 60 Платіжних періодів (кредит погашається частинами, сумами та в терміни, зазначені в цьому Кредитному договорі). В якості забезпечення зобов'язань позичальника за цим кредитним договором 03.09.2008р. було укладено договір застави транспортного засобу - автомобіля «Hyndai Accent», 2008р. випуску, р/н. НОМЕР_1.

Умовами кредитування, що викладені у розділі 2 кредитного договору від 03.09.2008р. встановлено: п. 2.1. За користування кредитними коштами позичальник сплачує кредитодавцю проценти за користування кредитом в розмірі 9,99% річних від непогашеної суми кредиту; п. 2.2. згідно з кредитним договором позичальник сплачує разову комісію за надання кредиту в розмірі 1,5% від початкової суми кредиту; п.2.3. Згідно з кредитним договором позичальник щомісячно сплачує комісію за управління кредитом в розмірі 0,26% від початкової суми кредиту.

Відповідно до п. 2.8.3. кредитного договору від 03.09.2008р. сторони домовились, що розмір процентної ставки може бути змінено в наступному порядку: в сторону збільшення у випадку, якщо середньоарифметичне значення курсу національної валюти України по відношенню до долару США, встановленого Національним банком України протягом одного місяця зменшиться більш ніж на 3 відсотки порівнянні з курсом національної валюти до долара США встановленого НБУ на момент укладання кредитного договору.

При цьому кредитодавець має право відповідно (пропорційно до зміни курсу національної валюти України до долару США) змінити розмір відсоткової ставки за користування кредитом. У випадку зміни розміру процентної ставки кредитодавець надсилає позичальнику письмове повідомлення про відповідну зміну розміру процентної ставки за кредитом та новий графік платежів, в якому визначається щомісячні платежі, розраховані за новою процентною ставкою (при цьому згідно договору розмір відповідної частини суми кредиту, комісії за надання кредиту та комісії за управління кредитом залишаються без змін). Кредитодавець надсилає зазначене письмове повідомлення та новий Графік платежів поштою рекомендованим листом за адресою (ами) позичальника (реєстраційна та фактична), що зазначена (і) в цьому договорі. Відправлення кредитодавцем повідомлення на адресу (и) позичальника, зазначена (і) в договорі вважається належним повідомленням позичальника щодо встановлення нового розміру процентної ставки за кредитом та новим графіком платежів. На протязі 10 календарних днів (з урахуванням трьох днів поштового пробігу на території України) з моменту направлення йому кредитодавцем повідомлення позичальник має право повідомити письмово кредитодавця про свою незгоду із розміром нової процентної ставки за кредитом. Неотримання кредитодавцем повідомлення про незгоду позичальника здійснення позичальником чергового щомісячного платежу у розмірі згідно нового графіку платежів вважається наданням позичальником згоди на зміну процентної ставки за кредитним договором та на відповідну зміну графіку платежів. Отримання кредитодавцем письмового повідомлення про незгоду позичальника із новим розміром процентної ставки або здійснення позичальником чергового щомісячного платежу у розмірі відповідно до попереднього Графіку вважається незгодою позичальника з новим встановленим розміром процентної ставки. В разі незгоди позичальника з новим розміром процентної ставки, кредитодавець відповідно до п. 6.2.3 має право вимагати від позичальника дострокового погашення заборгованості за кредитом, а позичальник зобов'язаний достроково погасити заборгованість за кредитом у відповідності до п. 5.1.6 кредитного договору.

У п.5.1.6 кредитного договору сторони встановили, що у випадку отримання від кредитодавця вимоги про дострокову сплату заборгованості відповідно до п.6.2.3 кредитного договору, сплати протягом 30 календарних днів з моменту отримання вимоги прострочену заборгованість та /або усунути істотне порушення умов цього договору (чи договору забезпечення), зазначене у вимозі , у добровільному порядку. В разі несплати позичальником простроченої заборгованості протягом зазначених 30 календарних днів та/або у разі не усунення істотного порушення, позичальник повинен задовольнити вимогу кредитодавця про дострокову сплату заборгованості у повному обсязі, в тому числі суми кредиту (або її відповідної частини) та/або процентів за користування кредитом та/або комісії за надання кредиту та/або комісії за управління кредитом, та/або суми неустойки чи інших грошових зобовязань, передбачених цим договором.

За положеннями п. 6.2.3 кредитного договору незалежно від настання кінцевого терміну повернення кредиту вимагати від позичальника дострокового погашення заборгованості, в тому числі суми кредиту (або її відповідної частини) та/або процентів за користування кредитом, та/або комісії за надання кредиту, та/або комісії за управління кредитом, та/або суми неустойки чи інших грошових зобовязань, передбачених цим договором та вимагати розірвання договору у наступних випадках, а саме: незгоди позичальника їз новим розміром процентної ставки у відповідності до п.2.8.3.

Аналіз зазначених та інших умов укладеного між сторонами кредитного договору дозволяє апеляційному суду дійти висновку, що сторони домовилися про зміну нової кредитної ставки лише за їх взаємною згодою, тобто у даному випадку кредитодавець не мав права без згоди позичальника в односторонньому порядку збільшувати розмір відсоткової ставки за користування кредитними коштами.

Проте відповідач усупереч умовам договору в односторонньому порядку, без згоди позивачки, збільшив процентну ставку за цим договором та безпідставно нараховує заборгованість, виходячи зі збільшеної процентної ставки.

Так, наказом директора ТОВ «ПростоФінанс» від 08.12.2008р. збільшено процентну ставку за кредитними договорами, починаючи із 10.01.2009р.

На виконання цього наказу, 16.01.2009р. позивачці було відправлено повідомлення ТОВ «ПростоФінанс» та графік платежів в нової редакції від 26.12.2008р. про збільшення процентної ставки за користування кредитом, які позивачка одержала 21.01.2009р.

Згідно графіку платежів до кредитного договору від 03.09.2008р. загальна сума щомісячних платежів складає 1 916,91 грн., а згідно графіку платежів в нової редакції від 26.12.2008р. - загальна сума щомісячних платежів складає 2 115,44 грн.

За період з 10.10.2008р. по 30.08.2013р. позивачка вчинила 60 платежів на суму 116 224,40 грн. (кожного разу по 1 916,91 грн., або по 1 917,00 грн.), що видно з квитанцій погашення кредиту, що сторонами не оспорюється.

Жодного разу позивачка не погашала кредит за збільшеною відсотковою ставкою в розмірі 2 115,44 грн. щомісячно.

Наведені обставини переконливо свідчать про те, що позивачка не давала своєї згоди на збільшення відсоткової процентної ставки, оскільки вона сплачувала чергові щомісячні платежі у розмірі відповідно до попереднього графіку.

Матеріалами справи достовірно встановлено, що позивачка у відповідності до договору та графіку платежів у повному обсязі сплатила кредит.

Відповідно до положень ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно п.1ч.1 ст. 593 ЦК України право застави припиняється у разі припинення зобов'язання, забезпеченого заставою.

Як видно з матеріалів справи відповідач оспорює належне виконання позивачкою основного зобов'язання.

Оскільки матеріалами справи встановлено, що позивачка належним чином виконала свої зобов'язання за кредитним договором, тому є всі підстави для визнання припиненими кредитного договору та договору застави від 03.09.2008р.

Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Верховний Суд України в постанові від 25 вересня 2013р. у справі №6-80цс 13 визначив правову позицію, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України, та вказав, що за положеннями ч.5 ст. 11, ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки, (продавець, виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладання договору.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними.

Як видно з п.п. 2.2, 2.3 кредитного договору у ньому містяться положення про те, що позичальник сплачує кредитодавцю разову комісію за надання кредиту в розмірі 1,5% від початкової суми кредиту та щомісячно сплачує комісію за управління кредитом в розмірі 0,26% від початкової суми кредиту.

Проте ці положення кредитного договору є несправедливими і які суперечать законодавству України, а тому за правилами ч.1 ст. 203 ЦК України є недійсними з моменту укладання договору.

За правилами ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

На виконання цих незаконних умов кредитного договору позивачка сплатила відповідачу 13 744,40 грн.

Відповідно до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю.

У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

В силу ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позивачка у своїх письмових поясненнях зазначає, що про порушення своїх прав вона дізналася коли отримала копію витягу з ДРОРМ від 07.08.2013р. листа, що її майно перереєстроване ще на п'ять років. Позов вона подала до суду вчасно, не порушуючи законів України.

Ці твердження позивачки матеріалами справи не спростовано. Не спростував їх і суд першої інстанції, вважаючи, що позивачка пропустила строк позовної давності, так як з дня підписання кредитного договору, ознайомлення з умовами надання споживчого кредиту, вона мала об'єктивну можливість зробити висновок про факт порушення її прав, сплачувала ці комісійні платежі і не скористалася правом, передбаченим ст. 1056 ЦК України, щодо відмови від одержання кредиту.

На думку колегії суддів ці висновки суду не ґрунтуються на вимогах закону.

Матеріалами справи встановлено, що комісію за управління кредитом позивачка сплачувала щомісячно і останній платіж, у тому числі і за комісією, вона здійснила 07.08.2013р

Таким чином, матеріалами справи встановлено, що позивачка до жодних своїх вимог не пропустила строк позовної давності.

Встановлено, що 18.05.2012р. було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за яким ТОВ «ПростоФінанс» відступило своє право вимоги за кредитним договором з ОСОБА_2 - ТОВ «Кредитні ініціативи, про що позивачка була сповіщена 05.07.2012р. Згідно п. 9.4 9.4 кредитного договору кредитодавець вправі без обмежень уступити будь-які свої права за цим договором. Заміна кредитора була здійснена у відповідності до положень ст. ст. 512, 514, 516 ЦК України.

Відповідно до положень ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Вирішуючи справу суд на зазначене не звернув уваги, неповно дослідив обставини справи, порушив норми матеріального і процесуального права, а тому його рішення на підставі п.п.1, 4 ст. 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.

Розподіл судових витрат колегія суддів вирішує у відповідності до положень ст. 88 ЦПК України.

Як видно з матеріалів справи, позивачка у зв'язку із звернення до суду з позовом та апеляційної скаргою сплатила судовий збір на суму 351 грн 2 коп., а за надання адвокатом ОСОБА_3 правової допомоги згідно договору про правову допомогу та квитанції до прибуткового касового ордеру сплатила 5 000 грн.

У частині 1 ст. 56 ЦПК України зазначено, що правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги, ч. 2 цієї ж статті встановлено, що особа, зазначена в частині першій цієї статті, має право: знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії долучених до справи документів, бути присутнім у судовому засіданні. Особа, яка має право на надання правової допомоги, допускається ухвалою суду за заявою особи, яка бере участь у справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.

Частиною 4 ст. 42 ЦПК України встановлено, що повноваження адвоката як представника можуть також посвідчуватись ордером, який виданий відповідним адвокатським об'єднанням, або договором. До ордера адвоката обов'язково додається витяг із договору, у якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій. Витяг засвідчується підписом сторін договору.

Відповідно ч ч. 1, 2 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ч. 3 ст. 30 Закону).

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних і адміністративних справах" від 20 грудня 2011 року № 4191-ІУ, який набрав чинності з 01 січня 2012 року, розмір компенсаційних витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановлених законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Відповідно до п. 14.1.226 ст. 14 ПК України самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою - підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності.

Адвокат ОСОБА_3 здійснює адвокатську діяльність індивідуально, тому не є підприємцем, а розглядається як фізична особа в цивільних правовідносинах, отже, на нього при здійсненні його професійної діяльності поширюється дія норм ЦК України.

Статтею 179 ЦПК України встановлено, що предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів.

Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Статтями 58, 59 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_2 25.11.2013р. уклала з адвокатом ОСОБА_3 договір №25-11/13 про надання правової допомоги (а.с. 29-30.4).

Адвокат ОСОБА_3 інтереси позивачки ОСОБА_2 в суді представляв на підставі зазначеного договору про правову допомогу та за довіреністю, яку йому видала ОСОБА_2 ще 21.06.2013р. (а.с. 31).

Відомості про те, що представник був допущений до участі в розгляді справи ухвалою суду як особа, яка надає правову допомогу, відсутні.

Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).

Згідно договору про надання правової допомоги вартість гонорару складає 5000 грн. У підтвердження розміру витрат надана квитанція до прибуткового касового ордеру № 25-11/13 від 25.11.2003р., завіреного печаткою адвоката та ним же підписаного (а.с. 30), але журнал реєстрації прибуткових і видаткових ордерів за 2013 рік, оформлений належним чином, касову книгу, яка застосовується для здійснення первинного обліку готівки в касі, у відповідності з Положенням про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого постановою правління НБУ від 15.12. 2004р. № 637, суду не надано.

10.06.2014р. адвокат ОСОБА_3 надав суду розрахунок погодинної оплати послуг роботи адвоката, як представника позивачки ОСОБА_2 у цій справі, у якому зменшив суму витрат до 4 271,20 грн. (9год. х 487,20 грн. - 40% від 1218 грн.) і зазначив, що консультація з цивільного законодавства, що регулює питання скасування заборони відчуження та арешту майна 25.11.2003р. складає 2 години, складання позовної заяви - 2 години, судове засідання від 26.12.2013р. - 1 година, судове засідання від 10.02.2014р. - 1 година, судове засідання від 24.03.2014р. - 1 година, судове засідання від 17.04.2014р. - 1 година, судове засідання від 10.06.2014р. - 1 година, а всього 9 годин, але акту виконаних робіт по наданню правової допомоги позивачці суду не надано (а.с. 120).

З журналів судових засідань вбачається, що тривалість судового засідання від 26.12.2013р.. становить близько 8 хвилин (а.с. 36-37), судового засідання від 10.02.2014р. - близько 5 хвилин (а/с. 53), судового засідання від 17.04.2014р. - 15 хвилин (а/с. 76).

Згідно довідок суду, судові засідання 24.03.2014р. та 10.06.2014р. не проводилися у зв'язку із неявкою сторін, (а/с. 61а, 122).

Матеріалами справи також встановлено, що з 23.09.2014р. адвокат ОСОБА_3 не приймав участі у розгляді справи.

Таким чином, колегія суддів не приймає до уваги надані документи у підтвердження витрат на правову допомогу по цій справі, а тому витрати на суму 4 271,20 грн. не підлягають задоволенню.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 303, 304, 307, 309 313-314, 316 - 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Іллічівського міського суду Одеської області від 04 листопада 2014 року скасувати і ухвалити у справі нове рішення, яким позов ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» про визнання кредитного договору частково недійсним та припинення зобов'язань задовольнити.

Визнання припиненим зобов'язання ОСОБА_2 перед товариством з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи за кредитним договором №4 від 03.09.2008 року.

Визнати припиненою заставу автомобіля «Hyndai Accent», 2008 року випуску, р/н. НОМЕР_1 за договором застави №4 від 03.09.2008 року.

Визнати недійсними п. 2.2 та п. 2.3 кредитного договору №4 від 03.09.2008 року, укладеного між ОСОБА_2 та товариством з обмеженою відповідальністю «ПростоФінанс».

Зобов'язати товариство з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» повернути ОСОБА_2 13 744 грн. 40 коп., одержаних на виконання недійсних п.2.2 та п.2.3 кредитного договору №4 від 03.09.2008 року.

Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Кредитні ініціативи» на користь ОСОБА_2 судові витрати в розмірі 351грн. 21 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили до суду касаційної інстанції.

Судді Апеляційного суду Одеської області: В.Ф.Парапан

М.М.Драгомерецький

Г.Д.Громік