Номер провадження: 22-ц/785/7967/14
Головуючий у першій інстанції Пучкова І. М.
Доповідач Погорєлова С. О.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2014 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді: Погорєлової С.О.

суддів: Сидоренко І.П., Цюри Т.В.

при секретарі Колмакові В.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 червня 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_2, ОСОБА_3, яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради, про виселення зі зняттям з реєстраційного обліку,-

встановила:

ПАТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду із позовом, який надалі був уточнений, про виселення відповідачів зі зняттям з реєстраційного обліку із квартири за АДРЕСА_1, посилаючись на те, що відповідач ОСОБА_2 не виконує зобов'язання за кредитним договором за № ODMLGK01420328 від 17 липня 2007 року, у зв'язку з чим рішенням суду було звернуто стягнення на квартиру в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, однак відповідачі продовжують проживати у квартирі, що негативно впливає на ціну квартири та перешкоджає реалізації предмету іпотеки (а. с. 1-3, 52).

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26 червня 2014 року у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» - відмовлено (а. с. 82-84).

В апеляційній скарзі апелянт просить скасувати судове рішення з ухваленням нового рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі, посилаючись на його необґрунтованість, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального права (а. с. 85-89).

Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга представника ПАТ КБ «Приватбанк» підлягає відхиленню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Судом встановлено, що 17 липня 2007 року між позичальником ОСОБА_2 та ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір № ODMLGK01420328, відповідно до умов якого Банк надав позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 40 000 доларів США, а ОСОБА_2 отримав та зобов'язався повернути у строк до 15 липня 2027 року грошові кошти та сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 10,08 % річних (а. с. 5-7).

В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором № ODMLGK01420328, між Банком та ОСОБА_2 було укладено договір іпотеки від 17 липня 2007 року, предметом якого є квартира під АДРЕСА_1 (а. с. 8-10).

Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно ст. 629, ч.1 ст. 610 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно ч.1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За правилами ч.1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Відповідач ОСОБА_2 свого зобов'язання за кредитним договором не виконав, в зв'язку з чим загальна заборгованість по погашенню кредиту станом на 18.04.2011 року складає 71 652,17 доларів США, що за курсом НБУ складає 570 867,17 гривень.

Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.

Заочним рішенням Київського районного суду міста Одеси від 20 травня 2011 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено. У рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 11-12).

Додатковим рішенням Київського районного суду м. Одеси від 11 червня 2013 року у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № ODMLGK01420328 від 17 липня 2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру АДРЕСА_1, яка належить на праві власності ОСОБА_2 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, за ціною визначеною договором іпотеки або на підставі оцінки майна суб'єкта оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні на цей вид майна, на час укладення договору купівлі-продажу, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ «Приватбанк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу (а. с. 13).

Частиною 1 ст. 40 Закону України "Про іпотеку" зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом.

У частинах 2 і 3 ст. 40 цього ж Закону законодавець встановлює певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.

Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено в ч. 3 ст. 109 ЖК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом.

Як роз'яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові від 30 березня 2012 року N 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати, що згідно з ч. 4 ст. 9, ст. 109 ЖК України, ст. ст. 39 - 40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення.

При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк.

Матеріали справи містять повідомлення від 01 серпня 2013 року за вих. № 30.1.0.0/2-159 ПАТ КБ «Приватбанк» на ім'я ОСОБА_2 про порушення ним зобов'язань за кредитним договором і про необхідність добровільного звільнення його та всіх зареєстрованих осіб квартири АДРЕСА_1 (а. с. 14).

В квартирі АДРЕСА_1 зареєстровані та мешкають ОСОБА_2, його дружина ОСОБА_3 та малолітня дочка ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2, що підтверджується довідкою КП «ЖКС «Вузівський» за №97 від 14 лютого 2014 року (а.с.42).

Необґрунтованим є доводи апеляційної скарги про те, що позивачем були виконані усі вимоги, передбачені ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку» та ч.3 ст.109 ЖК України для примусового виселення за рішенням суду мешканців із предмета іпотеки, оскільки вимога про виселення була направлена ОСОБА_2 поштою і цього достатньо для виселення всіх мешканців квартири. Так, реєстр відправлень кореспонденції від 19 серпня 2013 року, який наданий банком на підтвердження направлення ОСОБА_2 повідомлення від 01 серпня 2013 року № 30.1.0.0/2-159 не містить такої інформацій, оскільки не містить опису направленої кореспонденції, у зв'язку з чим встановити який саме документ був направлений відповідачу не уявляється можливим (а.с.15-16).

Крім того, відсутні докази отримання всіма відповідачами вимоги банку про їх звільнення спірної квартири, оскільки кожен з них особисто повинен був отримати письмову вимогу про виселення. Відсутність таких відомостей дає підстави для висновку, що ПАТ КБ «Приватбанк» не дотримано обов'язкової процедури письмового попередження про звільнення житлового приміщення протягом одного місяця відповідачів по справі.

Таким чином, недотримання вищезазначеної процедури є підставою для відмови в позові про виселення мешканців житлового приміщення, що є предметом іпотеки.

Що стосується позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» про зняття відповідачів з реєстраційного обліку по спірній адресі слід зазначити наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, судового рішення, яке набрало законної сили (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою), свідоцтва про смерть.

Таким чином, зняття з реєстраційного обліку покладено на відділи у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України, а рішення суду про виселення і є остаточним рішенням, на підставі якого відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб УМВС України зобов'язаний зняти відповідачів з реєстраційного обліку.

Інших доводів, які б спростовували правильні висновки суду першої інстанції, апеляційна скарга представника ПАТ КБ «Приватбанк» не містить.

При зазначених обставинах, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно й всебічно дослідив та надав оцінку обставинам по справі, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 червня 2014 року ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права підстав для його скасування немає.

Керуючись п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 314, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

ухвалила:

Апеляційну скаргу представника Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 26 червня 2014 року - залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили до суду касаційної інстанції.

Головуючий Погорєлова С.О.

Судді Цюра Т.В.

Сидоренко І.П.