АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді - Осіяна О.М.,

суддів - Дерев'янка О.Г., Пищиди М.М.,

при секретарі - Бец Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу Житлово-будівельного кооперативу № 295 Дніпропетровської міської ради

на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2014 року по справі за позовом Житлово-будівельного кооперативу № 295 Дніпропетровської міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про відшкодування майнової шкоди, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2014 року відмовлено у задоволенні позовних вимог ЖБК № 295 Дніпропетровської міської ради до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про відшкодування майнової шкоди.

В апеляційній скарзі ЖБК № 295 Дніпропетровської міської ради просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволенні позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін з наступних підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд встановив, що відповідно до проколу загальних зборів членів Житлово-будівельного кооперативу № 295 від 10 квітня 2011 року членами правління означеного кооперативу були обрані ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6 та ОСОБА_5

Відповідно до протоколу засідання членів правління Житлово-будівельного кооперативу № 295 за № 1 від 10 квітня 2011 року головою правління кооперативу було обрано ОСОБА_2

Відповідно до наказу Житлово-будівельного кооперативу № 295 від 11 квітня 2011 року за № 1 відповідач ОСОБА_2 приступив до виконання обов'язків голови правління зазначеного кооперативу.

Судом також встановлено, що член Житлово-будівельного кооперативу № 295 ОСОБА_7 наказом № 0-к від 14 квітня 2011 року був звільнений з посади голови правління, а з 13 квітня 2011 року звільнений з посад сантехніка та двірника цього кооперативу.

Відповідно до протоколу загальних зборів членів Житлово-будівельного кооперативу № 295 від 14 грудня 2011 року правління у складі відповідачів ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_6, ОСОБА_5 було відкликане, а наказом Житлово-будівельного кооперативу № 295 від 14 грудня 2011 року за № 3-К ОСОБА_2 був звільнений із займаної посади голови правління вказаного кооперативу.

20 квітня 2012 року ОСОБА_7 звернувся до суду із позовом до Житлово-будівельного кооперативу № 295 про стягнення компенсації за невикористані щорічні відпустки, компенсації за час затримки розрахунку при звільнені та моральної шкоди.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2013 року було вирішено стягнути з до Житлово-будівельного кооперативу № 295 на користь ОСОБА_7 компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 25 250 грн. 16 коп. (сума, з якої податки враховані), середній заробіток за весь час затримки розрахунку за період з 11 квітня 2011 року по 31 грудня 2011 року у розмірі 13 270 грн. 92 коп. (сума, з якої податки відраховані), та моральну шкоду у розмірі 500 грн. 00 коп., а всього 39 021 грн. 08 коп.

Рішенням від 26 лютого 2014 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 жовтня 2013 року в частині стягнення компенсації за невикористану відпустку змінила, зменшивши її розмір з 25 250 грн. 16 коп. до 6 056 грн. 50 коп.

Таким чином встановлено, що в порушення положень чинного трудового законодавства ОСОБА_7, будучи звільненим із роботи, не отримав нараховані йому при звільненні розрахункові кошти, внаслідок чого йому було виплачено грошову компенсацію за порушення строків виплати таких коштів.

Відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.

Згідно п. 9 ст. 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли керівник підприємства, установи, організації всіх форм власності, винний у несвоєчасній виплаті заробітної плати понад один місяць, що призвело до виплати компенсацій за порушення строків її виплати, і за умови, що Державний бюджет України та місцеві бюджети, юридичні особи державної форми власності не мають заборгованості перед цим підприємством.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29 грудня 1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», розглядаючи спори щодо відшкодування шкоди працівником, суд у кожному окремому випадку зобов'язаний дослідити обставини, від яких залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема з'ясувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, що забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (ст.130 КЗпП України).

Відповідно до ст. 138 КЗпП обов'язок доказування наявності умов для притягнення працівника до матеріальної відповідальності покладається на власника або уповноважений ним орган. Відсутність підстави чи хоча б однієї з умов матеріальної відповідальності виключає можливість притягнення працівника до матеріальної відповідальності.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд обґрунтовано виходив з того, що відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного процесу позивач повинен був довести в судовому засіданні те, що відповідачі порушенням накладених на них трудових зобов'язань завдали кооперативу шкоду та визначати розмір шкоду для кожного з них з урахуванням ступеня вини, виду і межі матеріальної відповідальності.

Разом з цим, перевіривши в судовому засіданні наявні у справі докази з урахуванням їх переконливості, належності і допустимості, суд дійшов обґрунтованого висновку, що підстави для притягнення відповідачів до майнової відповідальності відсутні.

Відповідно до вимог ст. 16 Закону України «Про кооперацію» виконавчим органом кооперативу є правління, яке очолює голова, повноваження якого визначаються статутом кооперативу. Виконавчий орган підзвітний вищому органу управління кооперативу і несе перед ним відповідальність за ефективність роботи кооперативу.

Разом з цим, позивачем не надано ніяких доказів, що ця шкода завдана внаслідок неналежного виконання відповідачами своїх трудових обов'язків, як і не доведено причинний зв'язок між їх діями (бездіяльністю) і наслідками, що настали, у виді виплати компенсаційних виплат ОСОБА_7

Зокрема судом встановлено, а сторонами визнана та обставина, що на час звільнення ОСОБА_7, такий працівник, як колишній голова правління означеного кооперативу, відповідних наказів про прийняття його на посади двірника, сантехника, надання такому працівникові відпусток, та відомостей щодо нарахувань заробітної плати, не передавав новому правлінню у складі відповідачів.

Відповідно до п.п. «з» п. 50 Статуту Житлово-будівельного кооперативу № 295 до обов'язків правління кооперативу входить приймання на роботу та звільнення з роботи обслуговуючих кооператив працівників. Докази укладання та ознайомлення членів правління з будь-якими посадовими інструкціями з цього приводу, укладання договорі про повному матеріальну відповідальність із членами правління кооперативу, суду не надані.

Судом встановлено, що правління у складі відповідачів таке положення статут кооперативу виконало в повному обсязі, видавши відповідні накази про звільнення колишнього голови правління, сантехніка та двірника ОСОБА_7, та видавши письмове розпорядження бухгалтеру означеного кооперативу ОСОБА_8 про проведення повного розрахунку із таким працівником (а.с. 60), до функціональних обов'язків якої і належало нарахування та проведення відповідних грошових виплат працівникові, належних тому при звільнені. При цьому, судом встановлено, що із означеним працівником під час його звільнення був проведений розрахунок у вигляді виплати заробітної плати в розмірі 2 086 грн. 66 коп. Під час проведення розрахунку ОСОБА_7 жодних матеріальних претензій до кооперативу не пред'являв, а до суду із позовом звернувся лише у 2012 року, тобто після відкликання правління у складі відповідачів по справі та звільнення ОСОБА_2 із посади голови правління.

Суд вважав, що проведення неповного розрахунку із працівником ОСОБА_7, є наслідком не винної та протиправної поведінки відповідачів, а частими та не системними змінами у керівництві такого кооперативу протягом 2011-2012 років, що проходили без дотримання членами правління вимог стосовно передачі кадрової та фінансової документації кооперативу від одного керівного складу до іншого, та наявними спорами між членами самого кооперативу щодо порядку та способу управління такої організації, про що свідчать судові спори про визнання загальних зборів кооперативу недійсними, та наявні в матеріалах справи рішення органів судової влади з цього приводу. Означені обставини у їх сукупності об'єктивно обумовлюють відсутність можливості ведення кадрового діловодства належним чином. Як наслідок, чинне трудове законодавство не звільняє кооператив за майнову відповідальність перед працівником у вигляді виплати такому працівникові компенсацій за порушення строків виплати заробітної плати. Однак, сам пособі факт того, що відповідачі певний період працювали на керівних посадах кооперативу не може служити підставою для покладення на них матеріальної відповідальності за такі події, та, як наслідок, задоволення позову.

Відповідно до п.п. «а»,«в» п. 54 Статуту Житлово-будівельного кооперативу № 295 у складі керівних органів кооперативу діє Ревізійна комісія, саме до компетенції якої і входить проведення не рідше один раз на півроку планової ревізії господарсько-фінансової діяльності кооперативу, та виявлення неправомірних дій правління кооперативу чи його окремих членів.

Позивачем також не надано доказів встановлення під час проведення планової ревізії господарсько-фінансової діяльності кооперативу порушень відповідачами своїх обов'язків, як членів правління кооперативу, що б спричинили такій організації майнову шкоду у вигляді виплати працівникові компенсацій за порушення строків виплати заробітної плати.

З огляду на встановлені факти та викладені положення матеріального та процесуального закону, суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову у межах, в якому він заявлений.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги про те, що вина відповідачів у спричиненні шкоди кооперативу підтверджена матеріалами справи.

Відповідно до вимог ст. 16 Закону України «Про кооперацію» виконавчим органом кооперативу є правління, яке очолює голова, повноваження якого визначаються статутом кооперативу. Виконавчий орган підзвітний вищому органу управління кооперативу і несе перед ним відповідальність за ефективність роботи кооперативу.

Разом з цим, позивачем не надано ніяких доказів, що ця шкода завдана внаслідок неналежного виконання відповідачами своїх трудових обов'язків, як і не доведено причинний зв'язок між їх діями (бездіяльністю) і наслідками, що настали, у виді виплати компенсаційних виплат ОСОБА_7

Сторонами визнана та обставина, що на час звільнення ОСОБА_7, такий працівник, як колишній голова правління цього кооперативу, відповідних наказів про прийняття його на посади двірника, сантехника, надання такому працівникові відпусток, та відомостей щодо нарахувань заробітної плати, не передавав новому правлінню у складі відповідачів.

Крім того, сам ОСОБА_7 не проводив своєчасне нарахування та виплату заробітної плати, в період виконання ним обов'язків голови кооперативу.

Відповідно до п.п. «з» п. 50 Статуту Житлово-будівельного кооперативу № 295 до обов'язків правління кооперативу входить приймання на роботу та звільнення з роботи обслуговуючих кооператив працівників. Докази укладання та ознайомлення членів правління з будь-якими посадовими інструкціями з цього приводу, укладання договорі про повному матеріальну відповідальність із членами правління кооперативу, суду не надані.

Судом першої інстанції обґрунтовано встановлено, що правління у складі відповідачів таке положення статут кооперативу виконало в повному обсязі, видавши відповідні накази про звільнення колишнього голови правління, сантехніка та двірника ОСОБА_7, та видавши письмове розпорядження бухгалтеру означеного кооперативу ОСОБА_8 про проведення повного розрахунку із таким працівником (а.с. 60), до функціональних обов'язків якої і належало нарахування та проведення відповідних грошових виплат працівникові, належних тому при звільнені. Також встановлено, що із означеним працівником під час його звільнення був проведений розрахунок у вигляді виплати заробітної плати в розмірі 2 086 грн. 66 коп. Під час проведення розрахунку ОСОБА_7 жодних матеріальних претензій до кооперативу не пред'являв, а до суду із позовом звернувся лише у 2012 року, тобто після відкликання правління у складі відповідачів по справі та звільнення ОСОБА_2 із посади голови правління.

Правильними є висновки суду першої інстанції про те, що проведення неповного розрахунку із працівником ОСОБА_7, є наслідком не винної та протиправної поведінки відповідачів, а частими та не системними змінами у керівництві такого кооперативу протягом 2011-2012 років, що проходили без дотримання членами правління вимог стосовно передачі кадрової та фінансової документації кооперативу від одного керівного складу до іншого, та наявними спорами між членами самого кооперативу щодо порядку та способу управління такої організації, про що свідчать судові спори про визнання загальних зборів кооперативу недійсними, та наявні в матеріалах справи рішення органів судової влади з цього приводу. Означені обставини у їх сукупності об'єктивно обумовлюють відсутність можливості ведення кадрового діловодства належним чином. Як наслідок, чинне трудове законодавство не звільняє кооператив за майнову відповідальність перед працівником у вигляді виплати такому працівникові компенсацій за порушення строків виплати заробітної плати. Сам по собі факт того, що відповідачі певний період працювали на керівних посадах кооперативу не може служити підставою для покладення на них матеріальної відповідальності за такі події, та, як наслідок, задоволення позову.

Відповідно до п.п. «а»,«в» п. 54 Статуту Житлово-будівельного кооперативу № 295 у складі керівних органів кооперативу діє Ревізійна комісія, саме до компетенції якої і входить проведення не рідше один раз на півроку планової ревізії господарсько-фінансової діяльності кооперативу, та виявлення неправомірних дій правління кооперативу чи його окремих членів.

В даному випадку суду також не надано доказів встановлення під час проведення планової ревізії господарсько-фінансової діяльності кооперативу порушень відповідачами своїх обов'язків, як членів правління кооперативу, що б спричинили такій організації майнову шкоду у вигляді виплати працівникові компенсацій за порушення строків виплати заробітної плати.

Тому відсутні підстави для застосування до відповідачів вимог ст.ст.130,134 КЗпП України, на які посилається позивач.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, а із матеріалів справи вбачається, що передбачені ст. 309 ЦПК України підстави для скасування чи зміни судового рішення відсутні, і оскаржуване рішення судом першої інстанції ухвалене із додержанням норм процесуального права та у відповідності із нормами матеріального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу Житлово-будівельного кооперативу № 295 Дніпропетровської міської ради відхилити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у двадцятиденний строк у касаційному порядку.

Судді: