УХВАЛА

іменем україни

29 квітня 2014 рокум. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в складі:

головуючого Луспеника Д.Д.,

суддів: Журавель В.І., Закропивного О.В.,

Хопти С.Ф., Черненко В.А.,

розглянувши в судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та частини додаткових витрат на навчання за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Ленінського районного суду м. Харкова від 13 листопада 2014 року та ухвалу апеляційного суду Харківської області від 16 грудня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У вересні 2014 року ОСОБА_3 звернулась до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 31 серпня 1996 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, який рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 1 вересня 2014 року розірвано. Від цього шлюбу вони мають неповнолітнього сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. З січня 2014 року син проживає разом з нею, а з травня 2014 року знаходиться на повному її утриманні. Відповідач матеріальної допомоги на утримання сина не надає. Зазначала, що згідно даних Єдиного Державного реєстру юридичних осіб та осіб-підприємців відповідач є засновником, власником та керівником ТОВ «Модулор-Сервіс». Тобто, відповідач є платоспроможним і має приховані джерела доходів. Підтвердженням платоспроможності відповідача, на її думку, є також регулярні виплати за кредитними договорами. Крім того, з січня по квітень 2014 року відповідач добровільно перерахував на рахунок сина грошові кошти у розмірі 4 148 грн. Зазначала, що на підставі договору про навчання від 12 серпня 2014 року їх син, ОСОБА_5, навчається на першому курсі Харківського Національного Університету міського господарства імені О.М. Бекетова. Вважала, що оскільки нею внесено оплату за перший семестр навчання у розмірі 3 520 грн, іншу половину суми має сплачувати відповідач.

Ураховуючи наведене, позивачка просила стягнути з відповідача на її користь аліменти у розмірі 1 тис. грн щомісячно, починаючи з моменту звернення до суду та до закінчення навчання ОСОБА_5 у навчальному закладі та 1/2 частину понесених нею витрат на навчання сина.

Рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 13 листопада

2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 16 грудня 2014 року, позов ОСОБА_3 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_3 аліменти на утримання неповнолітньої дитини - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, у розмірі 1/4 частки його заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 24 вересня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття. Вирішено питання про розподіл судових витрат. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

У касаційній скарзі ОСОБА_3, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права й порушення норм процесуального права, просить скасувати вказані судові рішення та передати справу на новий розгляд до суду першої інстанції.

Касаційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Згідно із ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частково задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що позивачка не надала належних та допустимих доказів того, що відповідач має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, що є підставою для стягнення аліментів в частці від доходу відповідача, а не в твердій грошовій сумі. Також суд першої інстанції виходив з того, що позивачкою не доведено, що навчання сина, ОСОБА_5, на платній основі викликано його особливими здібностями, направлено на їх розвиток.

Апеляційний суд погодився з такими висновками та вважав, що витрати на навчання не є додатковими витратами, які викликані особливими обставинами у розумінні ст. 185 СК України.

Проте повністю погодитись із таким висновком апеляційного суду не можна.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати.

Судами встановлено, що 31 серпня 1996 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 (до одруження - ОСОБА_3) було зареєстровано шлюб, який рішенням Ленінського районного суду м. Харкова від 1 вересня 2014 року розірвано. Від шлюбу мають сина - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1. Сімейні відносини між сторонами припинені у грудні 2013 року, з січня 2014 року ОСОБА_5 проживає з матір'ю, ОСОБА_3

Відповідно до договору про навчання, підготовку, перепідготовку, підвищення кваліфікації або про надання додаткових освітніх послуг від 12 серпня 2014 року, укладеного між ОСОБА_3 та Харківським Національним університетом міського господарства ім. О.М. Бекетова університет надає освітню послугу студенту ОСОБА_5 за рахунок коштів замовника. Вартість освітньої послуги за навчальний рік становить 7 040 грн.

Відповідно до квитанції від 14 серпня 2014 року ОСОБА_5 через ОСОБА_3 сплачено на рахунок університету 3 520 грн за навчання.

Визначаючи розмір аліментів у частці від заробітку (доходу) відповідача, апеляційний суд виходив з того, що з 14 грудня 2012 року ОСОБА_4 звільнений з останнього місця роботи - з посади генерального директора ПП «Модулор-Сервіс», за змістом довідки Західної об'єднаної державної податкової інспекції м. Харкова Головного управління Міністерства доходів і зборів Харківської області доходів не отримує. З 22 січня 2014 року ОСОБА_8 перебуває на обліку Управлінні Пенсійного фонду України в Жовтневому районі м. Харкова та одержує пенсію по інвалідності 2 групи. Отже, єдиним джерелом доходів ОСОБА_8 є призначена йому пенсія, інших джерел доходу він не має, весь тягар його утримання здійснюється його рідними сестрами: ОСОБА_9 та ОСОБА_10.

При цьому апеляційний суд не дав оцінку тому, що ОСОБА_4 згідно офіційних даних є власником ПП «Модулор-Сервіс» і саме він, як власник, ініціює внесення відповідних змін до Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» передбачено, що єдиний державний реєстр створюється з метою забезпечення державних органів, а також учасників цивільного обороту достовірною інформацією про юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців з Єдиного державного реєстру.

Апеляційний суд зазначене не врахував, не звернув увагу на те, що відповідно з відомостями Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців засновником та власником ПП «Модулор-Сервіс», який має право підпису, є ОСОБА_4 Відомості про припинення даної юридичної особи у будь-який спосіб у Єдиному державному реєстрі відсутні.

Отже, висновки апеляційного суду про те, що ОСОБА_8 не має інших джерел доходу, крім пенсії по інвалідності, є передчасними.

Відповідно до ст. 184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону.

Згідно з ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення.

Апеляційний суд зазначене не врахував, не дав оцінки тому, чи має відповідач нерегулярний, мінливий дохід, чи частину доходу одержує в натурі або неофіційно, чи є підстави для визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі.

Також не можна погодитись з висновком апеляційного суду про те, що навчання в вищому навчальному закладі не є таким, що викликано особливими здібностями дитини та направлено на їх розвиток, а тому витрати на навчання не є додатковими витратами, які викликані особливими обставинами у розумінні ст. 185 СК України.

У п. «а» ч. 1 ст. 29 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, зазначено, що держава погоджується щодо того, що освіта дитини має бути спрямована на розвиток особи, талантів, розумових і фізичних здібностей дитини в найповнішому обсязі.

Законом України «Про освіту» визначено, що метою освіти є всебічний розвиток людини як особистості та найвищої цінності суспільства, розвиток її талантів, розумових і фізичних здібностей, виховання високих моральних якостей, формування громадян, здатних до свідомого суспільного вибору, збагачення на цій основі інтелектуального, творчого, культурного потенціалу народу, підвищення освітнього рівня народу, забезпечення народного господарства кваліфікованими фахівцями.

Відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими здібностями (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо).

Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.

Апеляційний суд зазначене не врахував та усупереч ст. 212-214, 315 ЦПК України належним чином доводи апеляційної скарги не перевірив, не застосував норму матеріального права, яка підлягала застосуванню, не встановив обставин, які мають істотне значення для вирішення справи, та дійшов до передчасного висновку про залишення рішення суду без змін.

Ураховуючи те, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, апеляційним судом не встановлено, його рішення не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, що в силу ст. 338 ЦПК України є підставою для його скасування з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Ухвалу апеляційного суду Харківської області від 16 грудня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий Д.Д. Луспеник

Судді: В.І. Журавель

О.В. Закропивний

С.Ф. Хопта

В.А. Черненко