АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2014 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючого судді - Осіяна О.М.,

суддів - Кіктенко Л.М., Глущенко Н.Г.,

при секретарі - Бец Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Павлоградвугілля»

на рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и в:

Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2013 року задоволено частково позов ОСОБА_2 до ПАТ «ДТЕК «Павлоградвугілля» про відшкодування моральної шкоди. Стягнуто із відповідача на користь позивача 5500 гривень на відшкодування моральної шкоди, спричиненої йому внаслідок втрати професійної працездатності у зв'язку із отриманими професійними захворюваннями на виробництві.

В апеляційній скарзі ПАТ «ДТЕК «Павлоградвугілля» ставить питання про скасування рішення суду, та постановлення нового рішення про відмову в задоволенні позову, оскільки суд не врахував всі обставини у справі, та неправильно застосував норми матеріального права. Суд не врахував відсутність доказів спричинення моральної шкоди позивачу, а також, що професійне захворювання несвоєчасно виявлене комісією лікувального закладу.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, суд вважає, що апеляційну скаргу необхідно відхилити, а рішення суду залишити без змін із наступних підстав.

Приймаючи рішення про задоволення позову, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із того, що професійне захворювання отримане позивачем, пов'язане із виробництвом, оскільки потерпілий працював на підприємстві ПАТ «ДТЕК «Павлоградвугілля», що підтверджується актом від 07.02.2013 року. За висновком МСЕК від 17.04.2013 року йому встановлено 55% втрати професійної працездатності у зв'язку із отриманими професійними захворюваннями.

Факт професійного захворювання сторонами не заперечувався, а також було встановлено, що позивач, постійно відчуває наслідки хвороб, стан його здоров'я є незадовільний, у зв'язку із чим він вимушений постійно лікуватися. Ці обставини привели до порушення нормальних життєвих зв'язків позивача, що примушує його пристосовуватися та організовувати своє повсякденне життя по новому, а тому суд на підставі ст.237-1 КЗпП України обґрунтовано задовольнив позовні вимоги позивача.

Визначаючи суму, необхідну на відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції обґрунтовано врахував розмір проценту втрати позивачем професійної працездатності, ступінь та характер фізичних та душевних страждань, а також вимоги розумності та справедливості.

Доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував відсутність доказів спричинення моральної шкоди позивачу, а також, що професійне захворювання несвоєчасно виявлене комісією лікувального закладу є безпідставними.

Відповідно до вимог ст.153 КЗпП України, ч.1 ст.6, ст.13 Закону України «Про охорону праці» обов'язок створити безпечні умови праці покладено на роботодавця.

Неможливість повного усунення небезпечних та шкідливих для здоров'я умов праці, а також несвоєчасність виявлення захворювання у відповідача медичними комісіями, не передбачає звільнення власника або уповноваженого ним органу від відповідальності за спричинену шкоду, відповідно до вимог ч.6 ст.153 КЗпП України.

Не може бути підставою для відмови у задоволенні позову відсутність висновку МСЕК про встановлення факту спричинення моральної шкоди позивачу, оскільки відповідно до вимог ст. 237-1 КЗпП України суд може самостійно визначати наявність чи відсутність факту спричинення моральної шкоди, а також визначати розмір відшкодування.

Законом України від 23 вересня 1999 року № 1105-XIV «Про загальнообов'язкове державне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності» із 2007 року не передбачене відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України. А тому, відповідно до вимог ст. 2371 КЗпП України обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди судом обґрунтовано покладено на підприємство, з вини якого заподіяно моральну шкоду.

Суд також врахував і рішення Конституційного Суду України у справі №1-32/2008 від 08 жовтня 2008 року, відповідно до якого не виключається відповідальність роботодавця по відшкодуванню моральної шкоди застрахованому працівнику.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи, висновків місцевого суду не спростовують, а тому відповідно до вимог ст.308 ЦПК України рішення суду необхідно залишити без змін.

Керуючись ст. ст. 307, 308, 315 ЦПК України, суд -

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу ПАТ «ДТЕК Павлоградвугілля» відхилити.

Рішення Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала чинна із моменту проголошення, але може бути оскаржена у касаційному порядку у двадцятиденний строк.

Судді: