Справа № 530/1847/14-ц
Номер провадження 2/530/869/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.2014 року Зіньківський районний суд Полтавської області в складі: головуючого - судді Должко С.Р., при секретарі Кравченко М.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Зіньків справу за позовом

ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Велико-Павлівська сільська рада Зіньківського району Полтавської області про визнання права приватної власності на нерухоме майно, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся в Зіньківський районний суд Полтавської області з позовом до ОСОБА_2, третя особа Велико-Павлівська сільська рада Зіньківського району Полтавської області про визнання права приватної власності на нерухоме майно.

Заслухавши представника позивача, який підтримав позовні вимоги, заслухавши представника відповідача, який просить задоволити позовні вимоги, зачитавши заяву третьої особи, Велико-Павлівської сільської ради Зіньківського району Полтавської області, розглянувши наявні матеріали справи, дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі і давши їм належну оцінку, суд знаходить, що заявлені вимоги обґрунтовані і такі, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті.

У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України.

Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі.

Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою…

Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до ст.316 ЦК України Правом власності є право особи на річ (майно), особа здійснює відповідно до закону за своєю волею...

У відповідності до ч. 5 ст. З Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою.

Згідно з положеннями ст. 1277 ЦК ( 435-15 ) у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини зобов'язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою.

Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Відповідно до ст.316 ЦК України „Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею.

Відповідно до положень Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" ( 280/97-ВР ), основні терміни, використані в цьому Законі, мають таке значення: зокрема, територіальна громада - жителі, об'єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об'єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр; районні та обласні ради - органи місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст. Згідно зі ст.5 Закону система місцевого самоврядування включає: територіальну громаду; сільську, селищну, міську раду; сільського, селищного, міського голову; виконавчі органи сільської, селищної, міської ради; районні та обласні ради, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст; органи самоорганізації населення. Відповідно до ст.10 цього ж Закону сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Пленум Верховного Суду України у п. 24 Постанови № 7 від 30 травня 2008 р. Про судову практику у справах про спадкування роз'яснив, що при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини.

Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Статтею 17 Загальної декларації прав людини, передбачено - ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна.

Згідно ст. 17 Закон України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Поняття власності чи майна за ст. 1 Першого протоколу Конвенції тлумачиться дуже широко, охоплює цілу низку інтересів економічного характеру. За рішеннями Європейського суду з прав людини майном в розумінні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне і обґрунтоване очікування набуття майна або майнового права за укладеним договором.

Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Відповідно до ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення.

В судовому засіданні було встановлено, що господарство, яке розташоване в селі Велика Павлівка, вулиця Чапаєва, 30, Зіньківського району, Полтавської області, згідно технічного паспорта виготовленого ПП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» 12 вересня 2014 року складається із житлового будинку, позначеного літерою та цифрами: літ. А-1, 1974 року побудови, та допоміжних господарських будівель та споруд: літньої кухні- літера, Б, 1957 року побудови; сараю - літера В, 1963 року побудови; сараю - літера Г, 1962 року побудови; сараю - літера г, 1963 року побудови; сараю - літера Д, 1957 року побудови; № 1 - колодязь питний, 1960 року побудови; № 2 трубопровід, 1990 року побудови; № 3 - ворота огорожі, 1970 року побудови; № 4 огорожа, 1970 року побудови. Замовником технічного паспорта №37456 записано ОСОБА_2. Інших записів немає.

Як пояснив представник позивача, дане господарство будували ОСОБА_2 та її чоловік, ОСОБА_3, який згідно копії свідоцтва про смерть серії 11-КЕ № 251499 виданого ОСОБА_4 сільською радою Зіньківського району Полтавської області 20.01.1983 року помер 19.01.1983 року у віці 54 роки. В даному свідоцтві про смерть маються неточності, прописом записано день смерті «1983», а цифри стоять «1982» рік.

Позивачем надано копію свідоцтва про народження серії 11-АВ №509565 яке видано ОСОБА_4 сільською радою Зіньківського району Полтавської області 10.09.1968 року на імя ОСОБА_1 де батьками записано ОСОБА_5 та мати ОСОБА_2.

Згідно довідки №928 виданої Великопавлівською сільською радою Зіньківського району, Полтавської області 04.12.2014 року вказано, що батьком ОСОБА_1 був ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер 19 січня 1983 року. В свідоцтві про народження ОСОБА_1 11-АВ №509565 виданого 10.09.1968 року ОСОБА_4 сільською радою допущена помилка і батьком ОСОБА_1 записано ОСОБА_5, що є невірно. ОСОБА_6. Сільська рада підтверджує, що ОСОБА_5 і ОСОБА_3 одна і та ж особа.

В довідці №558 від 10.09.2014 року виданої Великопавлівською сільською радою Зіньківського району, Полтавської області вказано, що будинковолодіння в с.Велика Павлівка по вул.. Чапаєва 30, Зіньківського району, Полтавської області згідно по господарської книги №1, особового рахунку №341 станом на 01.07.1990 року відносилося до колгоспного двору. Членами колгоспного двору на 01.07.1990 року були: ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_2 голова двору, ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 член двору.

Згідно копії заяви до Реєстраційної служби Зіньківського районного управління юстиції Полтавської області датованої 25.09.2014 року вказано, що ОСОБА_2 та ОСОБА_1 просять провести державну реєстрацію прав на нерухоме майна (а.с.12).

У відповіді Реєстраційної служби Зіньківського районного управління юстиції Полтавської області за №01-30 від 29.09.2014 року вказано, що документи що підтверджують виникнення, припинення чи перехід права власності на нерухоме майно не надано, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (а.с.13).

Позивачем не надано докази та відсутні в матеріалах цивільної справи №530/1847/14-ц по факту того, що ОСОБА_2, звернулася відповідно до чинного законодавства до нотаріальної контори, за місцем знаходження майна, про відмову від майна, а саме права власності на господарство, яке розташоване за адресою с. В.Павлівка, вул.. Чапаєва, 30, Зіньківського району, Полтавської області.

Згідно цивільної справи №530/1847/14-ц предмет позову є визнати право власності на майно, а саме яке розташоване за адресою с. В.Павлівка, вул.. Чапаєва, 30, Зіньківського району, Полтавської області.

Як встановлено в судовому засіданні вищевказане господарство будували ОСОБА_2 та її чоловік, ОСОБА_3. Згідно свідоцтва про народження позивача, ОСОБА_1, народився 12.08.1968 року, а в технічному плані на господарство стоять роки побудови 1957-1974, тобто позивач на той час не міг мати свої кошти, а міг надати допомогу по своєму віку. А тому до судження представника позивача, що позивач приймав участь у будівництві даного господарства відноситься критично та не бере їх до уваги.

Суд допускає, що позивач, має право звернутися до суду для отримання спадщини після померлого батька, але представник позивача та позивач в своїй позовній заяві ставлять питання про визнання права власності на вищевказане господарство.

Згідно ч.3 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації.

У відповідності до п. 4.15 гл.10 Порядку, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстновлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони та арешту цього майна.

Відповідно до ст.3 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ст.4 Постанови Верховної Ради України Про ведення в дію Закону Про власність (885-12) загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. Окрім цього відповідно до пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах за позовам про захист права приватної власності №20 від 22 грудня 1995 року право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили частку в його майні.

Згідно розяснень Державної реєстраційної служби України від 12.03.2013 № 95-06- 15-13 Щодо державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно, збудоване до 1992 року для проведення державної реєстрації прав з видачею свідоцтва про право власності на нерухоме майно, збудоване до 05.08.1992 року, документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта, є технічний паспорт на обєкт нерухомого майна.

Згідно зі ст.5 ЦК України, до правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство, зокрема Цивільний кодекс України PCP (в редакції 1991 року), Закон України PCP Про власність (в редакції 1991 року).

Так, відповідно до вимог ч.2 ст.123, ч.І ст.120 ЦК України (в редакції 1963 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності, розмір частки члена колгоспного двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору включаючи неповнолітніх та непрацездатних.

Згідно ч. 1 ст. 79 ЦК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, якщо позов задоволено повністю, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Судові витрати по розгляду справи належить покласти на відповідача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ч.1 ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Проте, на думку суду, позивач не довів всіх обставини, які б свідчили про визнання за ним права власності на нерухоме майно в цілому і одноособово.

На основі вищевикладеного, суд з позицією відповідача та третьої особи без самостійних вимог не згідний, а тому до їх позиції про визнання позовних вимог підходить критично, оскільки відсутні законні підстави для цього.

При вирішенні даного спору по суті, суд виходив з вимог ч.3 ст.2 ЦПК України / ред..2004 року/, згідно якої провадження по цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Керуючись ст.ст. 3, 10,11,15,30, 57-61, 212-221 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа Велико-Павлівська сільська рада Зіньківського району Полтавської області про визнання права приватної власності на нерухоме майно - задовільнити частково.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, код платника податків за ЄДРПО НОМЕР_1, уродженцем і мешканцем села Велика Павлівка, вулиця Чапаєва, 30, Зіньківського району, Полтавської області, - право приватної власності на 1/2 частину житлового будинку, який розташований за адресою с. Велика Павлівка, вулиця Чапаева, буд. 30, Зіньківського району, Полтавської області який в цілому складається з позначених на плані технічного паспорта на житловий будинок літерами та цифрами: житловий будинок літ. А-1, та допоміжних господарських будівель та споруд: літньої кухні- літера, Б; сараю - літера В; сараю - літера Г; сараю - літера г; сараю - літера Д; № 1 - колодязь питний; № 2 - трубопровід; № 3 - ворота огорожі; № 4 огорожа.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

На рішення суду може бути подана апеляційна скарга протягом 10 днів з дня його проголошення, шляхом подання апеляційної скарги через Зіньківський районний суд. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Написано власноручно.

Суддя Зіньківського

районного суду Полтавської області ОСОБА_7