АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2014 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді - Осіяна О.М.,

суддів - Деркач Н.М., Дерев'янка О.Г.

при секретарі - Бец Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2

на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради, територіальної громади м. Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради, треті особи - ОСОБА_3, ОСОБА_4, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко Валентина Григорівна, про визнання недійсними заяв про відмову від права власності на квартири, визнання права власності та стягнення моральної шкоди, за позовом третьої особи ОСОБА_6, що діє самостійно та в інтересах малолітньої ОСОБА_7 у цій справі про визнання недійсними заяв про відмову від права власності на квартири та визнання права користування житловим приміщенням, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2014 року у задовленні позовних вимог ОСОБА_2 до Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради, територіальної громади м. Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради, треті особи - ОСОБА_3, ОСОБА_4, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко В.Г., про визнання недійсними заяв про відмову від права власності на квартири, визнання права власності та стягнення моральної шкоди, а також у задоволені позовних вимог ОСОБА_7 у цій справі про визнання недійсними заяв про відмову від права власності на квартири та визнання права користування житловим приміщенням - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення судом норм матеріального права.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, суд вважає за необхідне апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін із наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що 13 жовтня 2007 року внаслідок вибуху побутового газу сталася аварія в житловому будинку АДРЕСА_1, внаслідок якої була пошкоджена квартира АДРЕСА_1, що належала позивачу на праві власності.

Згідно довідки ОСББ «ЖБК-414» станом на 13 жовтня 2007 року в квартирах АДРЕСА_1 мешкали: ОСОБА_2 - власник, та його члени сім'ї: ОСОБА_4 - дружина, ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 - син, ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_2 - донька дружини, ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_3 - донька дружини, ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 - донька ОСОБА_9 (мешкала в квартирі з моменту народження по 13 жовтня 2007 року без реєстрації).

На підставі протокольного рішення № 25 від 13 жовтня 2007 року Дніпропетровської міської комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій пошкоджений будинок був обстежений районно-технічною комісією Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради, до складу якої входили члени райвиконкому, спеціалісти районного експлуатаційного підприємства, про що був складений акт обстеження від 13 жовтня 2007 року.

Цей акт був затверджений рішенням виконкому Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради № 720 від 19 жовтня 2007 року «Про затвердження актів районної технічної комісії «Про обстеження житлового будинку (приміщення) з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання житлового будинку (приміщення) непридатним для проживання та списків сімей, що підлягають переселенню з будинків по АДРЕСА_1». Цим же рішенням було затверджено список сімей, що підлягають переселенню у зв'язку з вибухом газу.

Розпорядженням міського голови № 1082 від 17 жовтня 2007 року управлінню капітального будівництва міської ради було надано функції замовника на проведення робіт з ліквідації наслідків аварії.

Протоколом № 1 від 24 жовтня 2007 року засідання комісії з питань використання коштів резервного фонду державного бюджету на компенсацію на придбання житла за втрачене житло було затверджено зразки документів та порядок отримання компенсації на придбання житла за втрачене житло, що підтверджується копією протоколу з додатками - зразками документів. Протоколом № 2 від 25 жовтня 2007 року було затверджено зміни до зразка заяв.

26 жовтня 2007 року рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Дніпропетровську районної ради № 726 було винесено рішення «Про захист прав та інтересів неповнолітніх (малолітніх) дітей з числа сімей, що постраждали внаслідок надзвичайної ситуації по АДРЕСА_1», відповідно до якого надано згоду знятися з реєстраційного обліку ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, (який на момент пошкодження будинку був неповнолітнім), надано дозвіл на придбання частини житла на його ім'я та надано дозвіл на згоду батьків на відмову від прав власності на житло (частину житла), право користування яким (якою) мають неповнолітні (малолітні) діти.

Рішенням виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Дніпропетровську районної ради № 727 від 26 жовтня 2007 року виконавчого комітету Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради «Про захист прав та інтересів неповнолітніх (малолітніх) дітей, які мають право користування житлом по АДРЕСА_1» було надано згоду на відмову від прав власності на житло (частину житла) батькам неповнолітніх (малолітніх) дітей, власникам житла у будинку АДРЕСА_1, право користування яким мають неповнолітні діти.

18 грудня 2007 року ОСОБА_2, власник квартири АДРЕСА_1, що мешкав з сім'єю у складі чотирьох осіб та члени сім'ї: ОСОБА_4, ОСОБА_11, ОСОБА_6, неповнолітній ОСОБА_3, склали спільну, належним чином завірену в нотаріальному порядку заяву, та прохали з метою придбання квартири взамін втраченої внаслідок надзвичайної ситуації, що сталася 13 жовтня 2007 року у м. Дніпропетровську, виплатити грошову компенсацію із розрахунку 10 000 грн. за кожний квадратний метр загальної площі втраченого житла, зобов'язуючись, що вказана сума ними буде використана виключно на придбання житла та ніяких претензій до органів державної влади та органів місцевого самоврядування від позивача, як власника квартир, та від його членів сім'ї стосовно втраченого житла в разі виплати компенсації пред'являтися не будуть.

Того ж дня, 18 грудня 2007 року, ОСОБА_2, як власником втраченого житла, було складено дві заяви про відмову від права власності на квартири АДРЕСА_1, які належали йому на праві особистої власності та були втрачені внаслідок вибуху побутового газу 13 жовтня 2007 року. Згідно ст.ст. 346, 347, 349 ЦК України позивач просив КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» внести відповідний запис до державного реєстру після виплати грошової компенсації.

Вказані заяви були посвідчені приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко В.Г. та зареєстровані в реєстрі за №№ 3075 та 3074 відповідно. При написанні цих заяв позивач діяв від свого імені та від імені свого сина - неповнолітнього ОСОБА_3 за нотаріально посвідченою довіреністю.

Позаплановою перевіркою, проведеною Головним управлінням юстиції у Дніпропетровській області на виконання ухвали суду від 24 січня 2014 року, було встановлено, що третьою особою - приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко В.Г. дотримані вимоги законодавства при засвідченні справжності підписів на вищезазначених заявах.

Окрім того, 21 грудня 2007 року позивач звернувся до Дніпропетровського МБТІ із заявою про анулювання його права власності на квартири АДРЕСА_1.

Згідно до інформаційного повідомлення Дніпропетровського МБТІ на адресу позивача від 21 грудня 2007 року, реєстраційні записи про його право власності на квартири АДРЕСА_1, згідно до його заяв скасовано, право власності на ці квартири анульовано.

Згідно до інформації з Реєстру прав власності на нерухоме майно, відомості щодо власника на квартири АДРЕСА_1, не зареєстровані.

Відповідно до довідки управління економіки Дніпропетровської міської ради станом на 01 січня 2008 року постраждалим власникам квартир НОМЕР_1 та НОМЕР_2 по АДРЕСА_1 виплачено компенсацію на придбання житла за втрачене житло внаслідок вибуху газу виходячи із 10 000 грн. за 1 кв.м.

Відповідно до акту оцінки технічного стану будівельних конструкцій 3 та 4 під'їзду будинку АДРЕСА_1, затвердженому 14 жовтня 2007 року, вони підлягали демонтажу. В той же час, згідно до експертного висновку Придніпровської державної академії будівництва та архітектури, затвердженого 10 грудня 2007 року, перша секція (перший та другий під'їзди) багатоповерхового житлового будинку по АДРЕСА_1, у тому числі й місце розташування квартир, що належали позивачу, визнана придатною для подальшої експлуатації за умови виконання ремонтних оздоблювальних робіт, ревізії інженерних комунікацій та приведення її огороджувальних конструкцій у відповідності до чинних норм за технологічними показниками.

Згідно до протокольного рішення наради голови Дніпропетровської облдержадміністрації від 28 лютого 2008 року, міському голові м. Дніпропетровська було доручено завершити експертну оцінку стану будинку по АДРЕСА_1 для подальшої реконструкції та підготовки до передачі під його заселення.

За результатами проведення експертизи технічного стану житлового будинку по АДРЕСА_1, 28 травня 2008 року відповідна комісія дійшла висновку про те, що цей будинок можливо використовувати для подальшого безпечного проживання після проведення його реконструкції відповідно до діючих державних будівельних норм з урахуванням ліквідації дефектів та пошкоджень, встановлених в представлених висновка.

24 липня 2012 року Дніпропетровська міська рада ухвалила рішення № 859 «Про надання департаменту комунального господарства та капітального будівництва Дніпропетровської міської ради дозволу на проектування та реконструкцію об'єкта «реконструкція багатоповерхового житлового будинку по АДРЕСА_1».

Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 21 версеня 2011 року по справі № 2-0-233/11 було передано до комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська в особі міської ради безхазяйне нерухоме майно, а саме - квартири АДРЕСА_1. Вказане рішення не оскаржувалося та набрало законної сили.

12 жовтня 2011 року Дніпропетровська міська рада ухвалила рішення № 1292, яким визначила балансоутримувача безхазяйного нерухомого майна - будинку АДРЕСА_1, у тому числі квартир з №1 по №80 - КП «Бюро обліку майнових прав та діяльності з нерухомістю», до якого додано технічні відомості про цю будівлю та звіт про її ринкову вартість, згідно до якої ця будівля в цілому станом на 31 жовтня 2011 року має вартість 7 447 230 грн.

Позивач посилався, на те, що 18 січня 2013 року він дізнався про існування рішення Дніпропетровської міської ради № 859 від 24 липня 2012 року «Про надання департаменту комунального господарства та капітального будівництва Дніпропетровської міської ради дозволу на проектування та реконструкцію об'єкта багатоповерхового житлового будинку по АДРЕСА_1» та отримав інформацію з різних засобів масової інформації про передачу квартир військовослужбовцям Дніпропетровського гарнізону. Таким чином, як зазначає позивач, він дізнався про те, що його зруйноване житло є придатним для проживання та підлягає реконструкції, а тому вважав що оформлюючи нотаріально свою відмову від права власності на квартири, він помилявся щодо наявності певних підстав (щодо повного знищення належного йому житла), які зумовили написання ним відповідних заяв.

Проте, з таким твердженням позивача суд не погодився, виходячи з наступного.

Районно-технічною комісією Жовтневої районною у м. Дніпропетровську ради, яка діяла у межах наданих їй повноважень, будинок АДРЕСА_1 був обстежений, про що був складений акт обстеження від 13 жовтня 2007 року, в якому встановлено, що в зв'язку з аварійним станом цього будинку дослідити квартири під'їздів 1 та 2 неможливо з урахуванням наявних пошкоджень будівельних конструкцій споруди, а тому вказаний будинок визнано аварійним та непридатним для проживання.

Зазначений акт позивачем не був оскаржений, а отже на момент складання обстеження був чинний, тому твердження позивача про незаконність визнання квартир непридатними для подальшого проживання, розташованих у аварійному будинку АДРЕСА_1, суд визнав безпідставними та необґрунтованими.

Правомірність рішення виконкому Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради № 720 від 19 жовтня 2007 року «Про затвердження актів районної технічної комісії «Про обстеження житлового будинку (приміщення) з метою встановлення їх відповідності санітарним і технічним вимогам та визнання житлового будинку (приміщення) непридатним для проживання та списків сімей, що підлягають переселенню з будинків по АДРЕСА_1» доведена у судовому порядку, тому, у відповідністі до ч. 3 ст.61 ЦПК України, повторному доказуванню не підлягає.

До повноважень технічної районної комісії, висновок якої був затверджений рішенням Дніпропетровської міської ради, з урахуванням вимог п. 19 розділу II додатку 3 до рішення сесії Дніпропетровської міської ради від 18 лютого 2004 року № 18/15, згідно якого до повноважень виконавчих органів районних рад належить, зокрема, право прийняття рішення щодо визнання будинків району непридатними для проживання чи аварійними, належить лише право надавати будинку статус аварійного чи непридатного до проживання, розгляд питання щодо можливості або неможливості проведення в подальшому реконструкції пошкодженого будинку до компетенції даної комісії не належить.

В акті технічної комісії не зазначено про неможливість відновлення будинку в подальшому, а лише встановлено наявність непридатного для проживання та належної експлуатації стану конструкцій будівлі на момент здійснення його обстеження комісією, з огляду на що будинку надано статус аварійного та непридатного для проживання.

Суд обґрунтовано виходив із того, що власники квартир (у тому числі і позивач), багатоповерхового будинку АДРЕСА_1, як члени ОСББ «ЖБК-414», не були позбавлені або обмежені в праві здійснити реконструкцію будинку для подальшої можливості його експлуатації та проживання. Однак, останні не виявили бажання скористатися таким правом, а у добровільному порядку погодилися на запропоновану державою грошову компенсацію, за рахунок якої були викуплені у мешканців будинку пошкоджені вибухом побутового газу квартири та право власності на які було анульовані за їх заявами. Дана компенсація була надана державою власникам пошкоджених квартир з метою захисту постраждалих внаслідок вибуху побутового газу для можливості останніх придбати собі нове житло.

Стосовно порушення прав малолітньої ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4 - доньки третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_9, що мешкала в квартирі з моменту народження по 13 жовтня 2007 року без реєстрації до моменту пошкодження будинку вибухом газу, суд дійшов правильного висновку про те, що в даному випадку ОСОБА_9 сама порушила вимоги законодавства України стосовно обов'язку зареєструвати свою дитину за місцем проживання, що потягло невключення цієї дитини у перелік дітей, щодо яких розглядалося питання про надання дозволу на їх переселення та зняття з реєстрації.

Проте, навіть цей факт ніяким чином не вплинув на видачу грошової компенсації позивачу на придбання житла замість втраченого для усіх членів його родини.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку про те, що житлові права малолітньої ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_4, були захищені державою на одному рівні з житловими та майновими правами позивача та інших членів його сім'ї.

Крім того, суд не погодився з твердженням позивача стосовно порушення прав його дружини - ОСОБА_4 на час підписання ним заяви про відмову від права власності на нерухоме майно - квартири АДРЕСА_1, яка нібито не надавала згоди у нотаріуса щодо його дій. При цьому суд правильно виходив з вимог ст. 369 ЦК України, згідно якої розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників.

За загальним правилом дії одного з подружжя відносно володіння, користування та розпорядження спільним майном розглядаються як дії подружжя. Згода другого з подружжя передбачається до того часу, доки не буде доведене протилежне. Кожен з подружжя діє за себе та іншого з подружжя. Розпорядження здійснюється в обсязі речі в цілому, а не її окремої частки.

Відповідно до Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, інші співвласники, відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України, до участі у справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники, відповідно до ч. 4 ст. 369 ЦК України, можуть пред'явити позов про визнання такого правочину недійсним.

Таким чином, судом правильно зазначено, що вимоги про поновлення своїх порушених прав у даній ситуації має висувати сама ОСОБА_4, а не особисто позивач замість неї сам до себе.

Між тим, ОСОБА_4 не оскаржувала заяву свого чоловіка про відмову від права власності на зазначену квартиру.

Отже, всі члени сім'ї позивача (у тому числі дружина позивача - ОСОБА_4 та неповнолітній на той момент син - ОСОБА_3, який діяв за згодою батьків ОСОБА_2 та матері ОСОБА_4) були належним чином поінформовані щодо розпорядження спільним майном, мети і порядку використання грошової компенсації замість цього майна та належним чином надали на це згоду.

В той же час, суд врахував і той факт, що в даному випадку певною мірою була порушена процедура відмови від права власності ОСОБА_2 на підставі Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 (в редакції від 19 травня 2005 року N 49/5), його помилку відносно мотивів написання ним заяв про відмову від права власності на житло, оскільки він вважав своє житло втраченим через недостатню поінформованість з боку органів влади і місцевого самоврядування, зокрема, Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради. Підставою для анулювання права власності на квартиру АДРЕСА_1, як зазначено в заяві ОСОБА_2, є рішення Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради від 19 жовтня 2007 року № 720, а не його заява про відмову від права власності від 18 грудня 2007 року.

Окрім того, в розділі заяви про анулювання права власності від 21 грудня 2007 року містяться відомості про належність ОСОБА_2 квартир на підставі реєстраційного посвідчення від 03 березня 1994 року, а відповідно до написаних ним заяв на ім'я начальника КП «ДМБТІ» Кривошеєвої Т.Р. сповіщається про знищення цього реєстраційного посвідчення внаслідок вибуху газу.

При цьому в порушення п.п. 6.4. Тимчасового положення, цей правовстановлюючий документ не пройшов процедуру відновлення з опублікуванням повідомлення в засобах масової інформації про його втрату і таким чином, анулювання права власності ОСОБА_2 на належні йому квартири відбулось без підтвердження права власності правовстановлюючими документами.

Крім того, заяву про анулювання права власності на квартиру АДРЕСА_1 не було прийнято належним чином, про що свідчить відсутність відмітки про її прийняття. В матеріалах реєстраційної справи відсутній правовстановлюючий документ або його дублікат з відміткою «Анульовано». До того ж, витяг з реєстру прав, що свідчить про припинення права власності ОСОБА_2 на належне йому житло, в порушення п. 3.10. Тимчасового положення, надано йому не було і, як вбачається з листа КП «ДМБТІ» від 27 травня 2014 року, такий витяг не було передбачено діючим на той час законодавством. З цього листа вбачається надання ОСОБА_2 з боку КП «ДМБТІ» листів від 21 грудня 2007 року, але ніяких листів він не отримував, про що свідчить відсутність відмітки про отримання, а якщо такі листи було надіслано на його адресу, то така адреса відправлення в листі також відсутня.

Як вбачається з заяв ОСОБА_2 про відмову від права власності на квартири АДРЕСА_1, посвідчених 18 грудня 2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко В.Г., ці заяви носять характер правочину тому, що направлені на припинення правовідносин щодо належного позивачу права власності на вищезазначене нерухоме майно.

Таким чином, судом встановлено, що позивачем у добровільному порядку було здійснено припинення володіння ним квартирою, яка належала йому на праві власності, після припинення права власності на квартиру, у зв'язку з чим у нього відсутні законні підстави для визнання права власності на квартири АДРЕСА_1.

Крім того, суд дійшов висновку про те, що Дніпропетровською міською радою не було порушено законні права позивача та членів його родини, були прийняті передбачені законом міри по наданню допомоги (грошової компенсації) власникам пошкоджених квартир для забезпечення можливості останніх придбати нове житло, а відтак, підстави для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди відсутні.

Суд також врахував, що позивач добровільно звернувся до нотаріуса для засвідчення справжності його підпису на спірних заявах від 18 грудня 2007 року. Зміст заяв, на яких були засвідчені підписи ОСОБА_2 за реєстровими №№ 3074, 3075 від 18 грудня 2007 року, не суперечить законові тому, що текст цих заяв складений відповідно ст.ст. 346, 347, 349 ЦК України, якими передбачені підстави та порядок припинення за заявою власника права власності на нерухоме майно у зв'язку з його знищенням. По суті позивач ОСОБА_2 відмовився від права власності на нерухоме майно, яке було втрачене внаслідок вибуху побутового газу для того, щоб одержати грошову компенсацію з метою придбання іншого житла.

Твердження позивача ОСОБА_2 про те, що він підписував заяви про відмову від права власності на звичайні квартири, в яких було можливе подальше проживання, не відповідає дійсності, що вбачається зі змісту самих заяв та факту одержання грошових компенсацій на придбання іншого житла взамін втраченого, а також спростовується дослідженими у судовому засіданні доказами щодо обстеження вказаного будинку та встановлення його непридатності до проживання на момент обстеження.

Твердження позивача ОСОБА_2 про те, що нотаріусом не було витребуване рішення виконавчого комітету щодо надання згоди ОСОБА_4 на відмову від права користування квартирою неповнолітнім сином ОСОБА_3, спростовується його ж свідченням про те, що така згода була надана рішенням виконкому Жовтневої районної ради № 727 від 26 жовтня 2007 року (сторінка 3 позовної заяви). Вищевикладене підтверджує, що засвідчення справжності підписів на заявах від 18 грудня 2007 року, засвідчених за реєстровими №№ 3074, 3087, було здійснено нотаріусом з дотриманням вимог чинного законодавства, без порушень.

З аналізу встановлених судом фактичних обставин в контексті викладених норм законодавства, з прийняттям до уваги того факту, що представником відповідача було заявлено клопотання про застосування судом до позовних вимог строків позовної давності, з огляду на те, що спірні заяви про відмову від права власності, які просить визнати недійсним позивач, були складені ним та нотаріально посвідчені 18 грудня 2007 року, а решта позовних вимог, у тому числі й самостійні вимоги третьої особи є вимогами, похідними від цієї вимоги позивача, суд зробив висновок, що останній день, коли позивач та третя особа з самостійними вимогами мали право звернутися за захистом порушених прав, є 18 грудня 2010 року. Такий висновок випливає з того, що позивач та третя особа з самостійними вимогами дізналися про оспорювані ними дії позивача саме в момент їх вчинення, адже позивач був безпосереднім учасником цих дій, а третя особа з самостійними вимогами проживала разом з ним та у подальшому разом з ним же покинула квартири, від права власності, на які відмовився позивач.

В той же час, позивач звернувся до суду з даним позовом лише 06 грудня 2013 року, тобто через три роки після спливу строку позовної давності, а третя особа з самостійними вимогами - 20 травня 2014 року, тобто через три роки і шість місяців після спливу строку позовної давності.

Посилання представника позивача на те, що він дізнався про його порушене право лише після того, як йому стало відомо про наявність рішень органів влади про можливість реконструкції пошкодженого житлового будинку, суд не прийняв до уваги, оскільки такі рішення та пов'язані з ними дії відповідачів не стосуються дій позивача, вчинених ним 18 грудня 2007 року та направлених на добровільну відмову від права власності на вказані квартири.

У п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Вищий Спеціалізований Суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 28 січня 2013 року роз'яснив також судам, що встановивши, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо стороною у спорі заявлено вимогу до ухвалення ним рішення про застосування строку позовної давності, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для відмови. Тобто, якщо суд на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановить, що право позивача, про захист якого він просить, не порушено, ухвалюється рішення суду про відмову в задоволенні позову саме на цій підставі, а не через пропуск строку позовної давності. Якщо ж встановлено, що таке право порушено і строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд ухвалює рішення про відмову в позові у зв'язку із закінченням строку позовної давності.

Виходячи з цього, суд дійшов правильного висновку про те, що позивачем та третьою особою з самостійними вимогами було пропущено трирічний строк на звернення з позовом до суду, що за ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні позову, тому обґрунтовано відмовив у задоволенні позову та вимог третьої особи з самостійними вимогами.

Приведені в апеляційній скарзі доводи позивача про те, що суд дійшов невіроного висновку щодо спливу позовної давності, оскільки про порушення своїх прав він дізнався 18 січня 2013 року, необґрунтовані та спростовується вищезазначеним висновком суду.

Посилання позивача на те, що ним не пропущена позовна давність для звернення із позовом до суду, необґрунтовані на законі, оскільки матеріалами справи не підтверджено що вчинений ним правочин є нікчемним відповідно до вимог ст.215, 224 ЦК України. А тому із врахуванням дати вчинення правочину позивачем у 2007 році, застосовуються положення ст.257 ЦК України, а не положення ч.4 ст.258 ЦК України, яка діяла на час вчинення правочину.

Також суд врахував той факт, що в даному випадку певною мірою була порушена процедура відмови від права власності ОСОБА_2 на підставі Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 (в редакції від 19 травня 2005 року N 49/5).

Але заяви ОСОБА_2 про відмову від права власності на квартири АДРЕСА_1, посвідчені 18 грудня 2007 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондаренко В.Г., носять характер правочину тому, що направлені на припинення правовідносин щодо належного позивачу права власності на вищезазначене нерухоме майно.

Судом встановлено, що позивачем у добровільному порядку було здійснено припинення володіння ним квартирами, які належали йому на праві власності, а Дніпропетровською міською радою не було порушено законні права позивача та членів його родини, були прийняті передбачені законом міри по наданню допомоги (грошової компенсації) власникам пошкоджених квартир для забезпечення можливості останніх придбати нове житло, а відтак, підстави для задоволення позовних вимог про відшкодування моральної шкоди відсутні.

Суд також врахував, що позивач добровільно звернувся до нотаріуса для засвідчення справжності його підпису на спірних заявах від 18 грудня 2007 року. Зміст заяв, на яких були засвідчені підписи ОСОБА_2 за реєстровими №№ 3074, 3075 від 18 грудня 2007 року, не суперечить законові тому, що текст цих заяв складений відповідно ст.ст. 346, 347, 349 ЦК України, якими передбачені підстави та порядок припинення за заявою власника права власності на нерухоме майно у зв'язку з його знищенням. По суті позивач ОСОБА_2 відмовився від права власності на нерухоме майно, яке було втрачене внаслідок вибуху побутового газу для того, щоб одержати грошову компенсацію з метою придбання іншого житла.

Таким чином, наведені в апеляційній скарзі доводи висновків суду не спростовують, а із матеріалів справи вбачається, що передбачені ст. 309 ЦПК України підстави для скасування чи зміни судового рішення відсутні, і оскаржуване рішення судом першої інстанції ухвалене із додержанням норм процесуального права та у відповідності із нормами матеріального права.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 18 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у двадцятиденний строк у касаційному порядку.

Судді: