Справа № 462/20/11 Головуючий у 1 інстанції: Ліуш А.І.
Провадження № 22-ц/783/4631/14 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 жовтня 2014 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Шашкіної С.А

при секретарі: Цар М.М.

за участю: представника позивача - ОСОБА_2

відповідачів ОСОБА_3, ОСОБА_4 та їх представника - ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 травня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

В липні 2006р. ОСОБА_6 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права користування земельною ділянкою, встановлення меж земельної ділянки та усунення перешкод в користуванні прибудинковою територією покликаючись на те, що він проживає у будинку АДРЕСА_1. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 26 вересня 2005р. зобов'язано ОСОБА_7 не чинити перешкоди ОСОБА_6 та ОСОБА_8 в користуванні прибудинковими територіями будинків АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2, демонтувати огорожу і цегляний стовбур, що знаходиться біля стіни житлової кімнати 1-6 квартири №1 будинку АДРЕСА_1. Відповідачі надалі чинять перешкоди у користуванні прибудинковими територіями будинків АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2. Просить визнати за ним право користування прибудинковою територією будинку АДРЕСА_1 загальною площею 0,0848 га відповідно до плану земельної ділянки, виготовленого Львівським міським центром земельного кадастру та прибудинковою територією будинку АДРЕСА_1 загальною площею 0,0059 га на умовах сервітутного спільно-сумісного користування відповідно до плану земельної ділянки, виготовленого Львівським міським центром земельного кадастру; встановити межі земельних ділянок - прибудинкової території будинків АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 відповідно до плану земельної ділянки, виготовленого Львівським міським центром земельного кадастру; зобов'язати ОСОБА_3 не чинити йому перешкоди в користуванні прибудинковою територією, закріпленою до будинку АДРЕСА_1, відкрити йому доступ і проїзд з АДРЕСА_1 та демонтувати самовільно встановлені ворота.

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 20 травня 2014 року у позові - ОСОБА_6 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про визнання права користування земельною ділянкою, встановлення меж земельної ділянки та усунення перешкод в користуванні прибудинковою територією - відмовлено.

Рішення суду оскаржив - ОСОБА_6

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду є незаконним та необґрунтованим, покликаючись на неповноту з'ясування судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення і неправильне застосування норм матеріального і процесуального права. Загородивши частину прибудинкової території, відповідачі надалі чинять перешкоди в користуванні прибудинковою територією. Крім того, судом не правильно надано оцінку судово-будівельній експертизі, не надано належної оцінки фотографіям земельних ділянок по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2, з яких чітко видно, де проходить комунікації, а відтак він не має можливості користуватись прибудинковою територією. Враховуючи вищевикладене просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким позов задовольнити повністю.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення частково з наступних підстав.

Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції, виходив із того, що позивачем не доведено обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог.

Відповідно до ст.213 ЦПК рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Проте, зазначеним вимогам рішення суду в повній мірі не відповідає.

У відповідності до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваним прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Згідно положень ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.ст. 38, 39 Земельного кодексу України, до земель житлової та громадської забудови належать земельні ділянки в межах населених пунктів, які використовуються для розміщення житлової забудови, громадських будівель і споруд, інших об`єктів загального користування.

Згідно положень ст.40 ЗК України, громадянам України за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування можуть передаватися безоплатно у власність або надаватися в оренду земельні ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і гаражного будівництва в межах норм, визначених цим Кодексом.

Відповідно до ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Згідно ст.125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Судом та матеріалами справи встановлено, що позивачу ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу від 23 серпня 1996 року посвідченого нотаріусом Другої Львівської державної нотаріальної контори, на праві спільної часткової власності, належить 1/8 частина жилого будинку АДРЕСА_1(т.1 а.с.49).

Відповідачці ОСОБА_4 на підставі договору дарування від 13 грудня 2002 року(т.1 а.с.6), посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Стоцко Т.Л., а відповідачу ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності від 04.12.1998р.(т.1 а.с.7) належить по 1/3 частини жилого будинку АДРЕСА_1

Згідно з Розпорядженням Залізничної районної адміністрації №478 від 26.06.1998р. і додатку до нього будинку АДРЕСА_1 присвоєно нову адресу - АДРЕСА_1, а будинку АДРЕСА_2 - АДРЕСА_2.(т.1а.с.8-9)

Жилі будинки АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 є спареними, мають спільну прибудинкову територію та розташовані на земельній ділянці, яка відноситься до земель міста Львова(житлова та громадська забудова), які у встановленому порядку в користування або у власність співвласникам вказаних будинків не передавались, державні акти на право користування або на право власності на такі не видавались.

Порядок користування земельною ділянкою, яка знаходиться по АДРЕСА_1(попередня назва АДРЕСА_1, а в подальшому - АДРЕСА_1) визначений рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 14.08.1986р.(т.1 а.с.121-122)

Як встановлено апеляційним судом із врахуванням пояснень сторін та їх представників та підтверджується планом земельної ділянки позивач ОСОБА_6 не має доступу до будинку з АДРЕСА_1, оскільки відповідач ОСОБА_3 самовільно влаштував ворота, при цьому жодного дозволу на облаштування воріт відповідними органами йому не надавалось. Крім цього, між сторонами не досягнуто згоди щодо порядку користування земельними ділянками, що перебувають у їх спільному користуванні.

Враховуючи вищенаведене, у відповідача ОСОБА_3 відсутні підстави на виділення частини земельної ділянки, належної співвласникам будинку АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 для особистого користування та встановлення воріт, чим останній фактично створив перешкоди позивачу у доступі та технічному обслуговуванні будинку АДРЕСА_1 і користуванні прибудинковою територією з АДРЕСА_1.

Таким чином, висновок суду в рішенні суду щодо відсутності підстав для усунення перешкод в користуванні прибудинковою територією є помилковим, таким, що не відповідає фактичним обставинам справи та нормам матеріального права.

В той же час, як правильно встановлено судом першої інстанції, згідно зі ст. 158 ЗК України спір про встановлення чи відновлення меж земельних ділянок не підвідомчий суду, оскільки органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок. У разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів спір вирішується судом.

З огляду на викладене, відсутні також підстави для визнання права на користування прибудинковою територією будинку АДРЕСА_1 загальною площею 0,0848 га та прибудинковою територією будинку АДРЕСА_1 загальною площею 0,0059 га на умовах сервітутного спільно-сумісного користування відповідно до плану земельної ділянки, виготовленого Львівським міським центром земельного кадастру.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.307 ЦПК України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог.

Згідно ч.1 ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є: неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Відповідно до ч.2 ст.314 ЦПК України апеляційний суд ухвалює рішення у випадках скасування судового рішення і ухвалення нового або зміни рішення.

Із врахуванням наведеного, рішення суду в частині відмови у задоволенні позовної вимоги про зобов`язання ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_6 в користуванні прибудинковою територією, що прилягає до будинків АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 слід скасувати та ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення позову в цій частині. В решті рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.

Керуючись ст. 303, п.2 ч.1 ст. 307, ст. ст. 309, 313, ч.2 ст. 314, ст.ст. 316, 317 ЦПК України, колегія суддів, -

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20 травня 2014 року - скасувати та ухвалити нове, яким позовні вимоги ОСОБА_6 задовольнити частково.

Зобов`язати ОСОБА_3 не чинити перешкод ОСОБА_6 в користуванні прибудинковою територією, що прилягає до будинків АДРЕСА_1 і АДРЕСА_2 шляхом демонтажу самовільно встановлених воріт.

Рішення в частині відмови в задоволенні інших позовних вимог залишити без змін.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржено до суду касаційної інстанції шляхом подання касаційної скарги протягом 20 днів з дня набрання законної сили рішення Апеляційного суду.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: М.Я.Богонюк

С.А.Шашкіна