АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 лютого 2014 року м. Дніпропетровськ

Апеляційний суд Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді - Осіяна О.М.,

суддів - Кіктенко Л.М., Глущенко Н.Г.,

при секретарі - Бец Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3

на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 грудня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту спільного проживання, визначення часток у праві спільної сумісної власності та стягнення частки вартості майна, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 грудня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволені частково.

Встановлено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з лютого 2009 року по грудень 2012 року.

Визнано автомобіль марки «Peugeot-206», 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, спільним сумісним майном ОСОБА_2 та ОСОБА_3

Стягнуто із ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля «Peugeot-206», 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, в розмірі 20 000 грн. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 витрати на оплату судового збору в сумі 200 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить змінити рішення суду, встановивши факт проживання однією з відповідачем сім'єю з листопада 2003 року по грудень 2012 року та стягнути з відповідача на її користь суму у розмірі ? частки вартості автомобіля, визначеної за результатами висновку судового експерта. В обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить скасувати рішення суду, посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та процесуального права та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційних скарг та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційні скарги відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін із наступних підстав.

Судом встановлено, що предметом поділу є автомобіль «Peugeot-206», 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, набутий 27 серпня 2010 року, тобто під час дії СК України, посилаючись на вимоги ст.ст.60,74 СК України, суд виходив із того, що вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю сторін з листопада 2003 року по 01 січня 2004 року задоволенню не підлягають.

Вирішуючи вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу в період з 01 січня 2004 року по грудень 2012 року, що має юридичне значення для майнових прав і обов'язків сторін у зв'язку з заявленими вимогами про поділ майна, набутого 27 серпня 2010 року, суд виходив із наступного.

Судом встановлено, що сторони є батьками ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1.

В мотивувальній частині рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 02 серпня 2013 року №2/202/6172/2013, яке набрало законної сили 13 серпня 2013 року, у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, третя особа - орган опіки та піклування Індустріальної районної у місті ради, про визначення місця проживання дитини, встановлено, що «…позивач та відповідач перебували у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу до грудня 2012 року, після чого шлюбні відносини між ними припинено…».

Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У зв'язку з тим, що у даній справі беруть участь особи, які брали участь у розгляді справи №2/202/6172/2013, а саме: ОСОБА_2, та ОСОБА_3 і стосовно яких судом встановлені обставини перебування у фактичних шлюбних відносинах без реєстрації шлюбу до грудня 2012 року, це рішення суду має преюдиційне значення для розгляду даної справи.

Зважаючи на те, що відповідач визнав обставини спільного проживання з позивачкою із лютого 2009 року по 21 жовтня 2012 року однією сім'єю, враховуючи покази свідків та докази по справі, зокрема, фотокартки за 2009-2012 роки де позивач та відповідач зображені спільно зі своїми батьками, разом з дитиною, починаючи з часу народження до святкування трирічного віку, суд дійшов правильного висновку про доведеність обставин спільного проживання однією сім'єю сторін без реєстрації шлюбу в період з лютого 2009 року по грудень 2012 року.

Разом з тим, суд обґрунтовано виходив з того, що позовні вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю сторін в період з 01 січня 2004 року по лютий 2009 року не знайшли підтвердження належними, допустимими і достатніми доказами за правилами ст.ст. 57-60 ЦПК України та позивачкою у відповідності з її процесуальним обов'язком не доведені. Суд не прийняв до уваги доводи позивачки про те, що рішенням суду від 02 серпня 2013 року встановлені ці обставини, оскільки цим рішенням суду не встановлювались обставини початку спільного проживання сторін однією сім'єю, а лише встановлений час припинення сімейних відносин, при цьому, представлені суду фотокартки із зазначенням дат зазначеного періоду не можуть бути єдиним підтвердженням обставин спільного проживання сторін однією сім'єю з веденням спільного господарства. Крім того, суд обґрунтовано не прийняв до уваги покази свідків стосовно обставини спільного проживання сторін до лютого 2009 року, визнавши їх взаємовиключними, суперечливими та такими, що не узгоджуються із наявними у справі письмовими доказами.

Судом встановлено, що 09 жовтня 2009 року автомобіль «Peugeot-206», 2005 року випуску, був проданий за біржовим договором купівлі-продажу транспортного засобу, укладеним в простій письмовій формі між ОСОБА_5, як продавцем та ОСОБА_3 як покупцем, за обумовленою сторонами ціною у 100 грн., після чого даний транспортний засіб був зареєстрований на праві власності за ОСОБА_3 з наданням права керування ОСОБА_2 27 серпня 2010 року.

Відповідно до роз'яснень у пунктах 23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» з'ясовуючи джерело і час придбання спірного майна встановлено, що кошти на придбання спірного автомобіля отримані від продажу мотоцикла марки «Honda», придбаного 19 серпня 2008 року за 18 000 грн. а також із наявних у сторін коштів і доходів.

Суд обґрунтовано не прийняв до уваги доводи відповідача про те, що залишок суми вартості автомобілю доданий його батьками до коштів, отриманих при продажу мотоциклу, оскільки доказів на підтвердження таких обставин у відповідності зі своїм процесуальним обов'язком за ст.ст. 10, 60 ЦПК України відповідач не надав, та крім того, такі доводи суперечать встановленим в рішенні Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2013 року та ухвалі апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2013 року у справі про стягнення аліментів обставинам того, що батьки ОСОБА_3 є інвалідами та пенсіонерами і перебувають на його утриманні.

Таким чином, суд дійшов правильного висновку про те, що спірний автомобіль «Peugeot-206», 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, набутий сторонами за відплатним договором, укладеним в інтересах сім'ї і за спільною згодою сторін, тому відповідно до ст. 60 і ч. 3 ст. 61 СК України є таким, що належить позивачу та відповідачу на праві спільної сумісної власності, у зв'язку з чим позивачка за ст. 69 СК України має право на поділ цього транспортного засобу.

Оскільки доказів наявності виключних обставин, передбачених ч. 3 ст. 70 СК України для відступу від рівності часток у спільній сумісній власності позивачкою не надано, суд дійшов правильного висновку на підставі ст. 372 ЦК про рівність часток сторін у праві власності на спірний автомобіль.

Між тим, судом встановлено, що спірний автомобіль на підставі довідки-рахунку №ААА050564 від 07 лютого 2013 року ОСОБА_3 через ТОВ «Восток-2-Авто» продав ОСОБА_6 та 07 лютого 2013 року вказаний автомобіль зареєстрований на праві власності за ОСОБА_6 про що їй видане свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 та що підтверджується довідкою УДАІ в Дніпропетровській області від 13 листопада 2013 року №14/7773.

Згідно з ч.ч. 2, 4 ст. 369 ЦК України розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.

Отже, враховуючи рівність часток у спільному майні сторін, беручи до уваги обставини розпорядження відповідачем спірним майном з порушенням правил ч. 1 ст. 369 ЦК України, суд правильно виходив з того, що права позивача підлягають захисту згідно з ч. 2 ст. 16 ЦК України з присудженням компенсації вартості 1/2 частки в праві спільної власності на автомобіль марки «Peugeot-206», 2005 року випуску, номерний знак НОМЕР_1, в сумі 20 000 грн., згідно з фактичної вартості автомобіля на час його відчуження, встановленої судом на підставі даних довідки-рахунку.

Доводи, зазначені ОСОБА_2 в апеляційній скарзі щодо невідповідності встановленої судом відповідно до довідки-рахунку вартості спірного автомобілю дійсній його вартості, необґрунтовані, оскільки відповідного клопотання про проведення експертизи з метою визначення дійсної вартості майна, позивачка не скористалася, розпорядившись своїми правами за ст.11 ЦПК України на власний розсуд. Інших належних та допустимих доказів стосовно іншої вартості автомобілю позивачка суду не надала.

Посилання позивачки на те, що судом не прийняті до уваги докази на підтвердження факту спільного проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з листопада 2003 року по грудень 2012 року, зокрема, фотокартки із зображенням моментів спільного життя в цей період, не можуть бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, оскільки фотокартки не можуть бути єдиним підтвердженням обставин спільного проживання сторін сім'єю з веденням спільного господарства, а інших достовірних та належних доказів, стосовно обставини спільного проживання у цей період, позивачка суду не надала згідно вимог ст.ст.57-60,64 ЦПК України..

Доводи, зазначені ОСОБА_3 в апеляційній скарзі про те, що спірний автомобіль був придбаний ним за кошти від продажу належного йому мотоциклу та частково за кошти його батьків, спростовуються рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2013 року, ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 жовтня 2013 року у справі про стягнення аліментів, де зазначено, що батьки ОСОБА_3 є інвалідами та пенсіонерами і перебувають на його утриманні.

Також рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 27 червня 2013 року не встановлювалося джерело коштів, за які був придбаний спірний автомобіль.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги відповідача щодо неправильного визначення вартості спірного майна судом, оскільки відповідного клопотання про проведення експертизи з метою визначення дійсної вартості майна, відповідач суду також не заявляв, а належних та достовірних доказів стосовно іншої вартості автомобілю суду не надав, відповідно до вимог ст.ст.57-60,64 ЦПК України.

Таким чином, наведені в апеляційних скаргах доводи висновків суду не спростовують, а із матеріалів справи вбачається, що передбачені ст. 309 ЦПК України підстави для скасування чи зміни судового рішення відсутні, і оскаржуване рішення судом першої інстанції ухвалене із додержанням норм процесуального права та у відповідності із нормами матеріального права, і на підставі наданих сторонами доказів.

Керуючись ст.ст. 307, 308, 315 ЦПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційні скарги ОСОБА_2, ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 30 грудня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у двадцятиденний строк у касаційному порядку.

Судді: