Справа № 188/2083/13-ц
Провадження № 2/188/18/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 січня 2014 року Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області у складі головуючого судді Бурди П.О.,

при секретарі Хандрига Л.І.,

за участю представника позивача - ОСОБА_1,

представника відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Петропавлівка цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю «Алмаз» про відшкодування шкоди у вигляді упущеної вигоди,

встановив:

10.10.2013 року ОСОБА_3 (далі позивач) звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Алмаз» (далі відповідач) про зобовязання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку та відшкодування шкоди у вигляді упущеної вигоди.

Ухвалою від 13.01.2014 року суд задовільнив заяву представника позивача про відмову від частини позовних вимог і закрив провадження в частині позовних вимог про зобовязання звільнити самовільно зайняту земельну ділянку.

В обґрунтування позову позивач зазначає, що є власником земельної ділянки площею 5,090 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що підтверджується державним актом на право власності серії ІІІ-ДП № 048191 від 28.12.2001 року.

20.01.2008 року позивач уклав з відповідачем договір оренди землі на строк 10 років, який був зареєстрований в Петропавлівській районній філії Дніпропетровського регіонального центру земельного кадастру 17.11.2008 року за № 38.

На підставі того, що договір оренди та порядок його укладення не відповідали чинному законодавству України позивач звернулась до суду із позовом про визнання недійсним договору оренди землі.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 10.04.2013 року, яке залишено без змін рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.06.2013 року, визнано недійсним договір оренди землі від 20.01.2008 року, укладений між позивачем та відповідачем, та зобовязано відповідача повернути позивачу, як орендодавцю, земельну ділянку площею 5,090 га, власником якої вона є.

Після набрання законної сили рішенням суду відповідач повинен був повернути позивачу земельну ділянку, але відповідач у вересні 2013 року засіяв земельну ділянку позивача озимою пшеницею, чим позбавив можливості останнього володіти та розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, що є, на думку позивача, порушенням 319 Цивільного кодексу (далі ЦК) України.

Позивач стверджує, що дії відповідача по самовільному зайняттю земельної ділянки порушують права позивача як власника земельної ділянки на постійне володіння, користування та розпорядження нею, а саме позбавили позивача можливості засіяти свою земельну ділянку власним посівним матеріалом та навесні 2014 року отримати прибуток від реалізації свого зерна. Позивач вказує, що розраховував восени 2013 року засіяти свою земельну ділянку канадським озимим сортом ячменя AKRON. Середня врожайність даного сорту ячменя за розрахунком позивача складає 10 тон (100 центнерів) з гектара, тобто 50 тон з п'яти гектарів землі. Середня вартість 1 тони канадського озимого ячменя AKRON, стверджує позивач, становить 200,00 грн., тобто 60000,00 грн. за 50 тон зерна. Витрати на обробку землі, посівний матеріал, податки, дизельне паливо позивач визначив у приблизно 15000,00 грн. Враховуючи врожайність, вартість зерна та витрати, позивач робить висновок, що дохід, який позивач міг би реально одержати навесні 2014 року, якби його право не було порушене, склав би 45000,00 грн. Неотримання цих грошових коштів з вини відповідача позивач вважає упущеною вигодою. Посилаючись на ст.ст. 90, 152, 211 Земельного кодексу (далі ЗК) України, ст.ст. 22, 614, 623, 785, 1166 ЦК України позивач просить стягнути з відповідача доходи, які міг би реально одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушене (упущена вигода) у розмірі 45000,00 грн.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав.

Представник відповідача позов не визнав, пояснив суду, що позивач раніше не цікавилася місцезнаходженням належної їй земельної ділянки, після розірвання договору оренди не зверталася до відповідача з вимогою повернути земельну ділянку за актом прийому передачі, тобто в тому ж порядку, в якому ця земельна ділянке була передана від позивача до відповідача при укладенні договору оренди, крім того відсутня технічна документація на зазначену земельну ділянку, акт визначення меж земельної ділянки в натурі на місцевості, адже ця земельна ділянка знаходиться на полі, яке орендує відповідач серед інших земельних ділянок, з власниками яких у відповідача чинні договори оренди, і не має власних меж. За умов, коли позивач не звернулася до відповідача або у державну виконавчу службу з вимогою виконати рішення суду, відповідач вважав за необхідне засіяти земельну ділянку позивача разом з іншими земельними ділянками, які розташовані на одному полі і перебувають в оренді у відповідача.

Вислухавши пояснення сторін , вивчивши надані сторонами докази, що містяться в матеріалах цивільної справи, суд дійшов таких висновків.

Згідно зі ст. 3 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Стаття 57 ЦПК України визначає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

На підставі наданих сторонами доказів суд встановив наступне.

Позивач є власником земельної ділянки (паю № 248), призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,090 га, розташованої на землях Дмитрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області, що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії ІІІ- ДП № 048191, виданого 28.12.2001 року на підставі рішення 28 сесії ХХІІІ скликання Дмитрівської сільської ради від 03.12.2001 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 3788 (а.с. 7).

Сторони 20.01.2008 року уклали договір оренди зазначеної земельної ділянки на строк 10 років, який був зареєстрований в Петропавлівській районній філії Дніпропетровського регіонального центру земельного кадастру 17.11.2008 року за № 38.

На підставі того, що договір оренди та порядок його укладення не відповідали чинному законодавству України позивач звернулась до суду із позовом про визнання недійсним договору оренди землі.

Рішенням Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 10.04.2013 року, яке частково залишено без змін рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.06.2013 року, визнано недійсним договір оренди землі від 20.01.2008 року, укладений між позивачем та відповідачем, та зобовязано відповідача повернути позивачу, як орендодавцю, земельну ділянку площею 5,090 га, власником якої вона є. Апеляційний суд визнав передчасною позовну вимогу про зобовязання державної реєстраційної служби Петропавлівського районного управління юстиції у Дніпропетровській області скасувати державну реєстрацію договора оренди землі від 20.01.2008 року і в цій частині скасував рішення суду першої інстанції (а.с.8-12).

Рішення Петропавлівського районного суду Дніпропетровської області від 10.04.2013 року в частині визнання недійсним договору оренди землі від 20.01.2008 року, укладеного між позивачем та відповідачем, та зобовязання відповідача повернути позивачу, як орендодавцю, земельну ділянку площею 5,090 га, власником якої вона є, відповідно до рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області від 17.06.2013 року набрало законної сили з моменту проголошення судового рішення апеляційного суду одночасно з рішенням апеляційної інстанції.

Після набрання законної сили рішеннями суду позивач не зверталася до відповідача до 10.10.2013 року або у державну виконавчу службу до 24.10.2013 року з вимогою виконати рішення суду, тому відповідач засіяв земельну ділянку позивача, межі якої в натурі на місцевості не були встановлені внаслідок відсутності проекту землеустрою, разом з іншими земельними ділянками, які розташовані на одному полі і перебувають в оренді у відповідача.

Відповідно до ст.18 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі набуває чинності з моменту його державної реєстрації.

Отже, і втрачає свою чинність він з моменту державної реєстрації припинення права оренди земельної ділянки.

07.11.2013 року на підставі вказаних судових рішень позивач звернулася до реєстраційної служби Петропавлівського районного управління юстиції у Дніпропетровській області з вимогою про припинення права оренди відповідачем земельної ділянки позивача, державну реєстрацію якого було здійснено на підставі договора оренди землі від 20.01.2008 року.

Згідно з копією витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно право оренди відповідачем земельної ділянки позивача припинено 07.11.2013 року.

Таким чином, відповідач мав право оренди земельної ділянки, власником якої є позивач, до 07.11.2013 року.

14.11.2013 року позивач отримав повідомлення начальника відділу державної виконавчої служби Петропавлівського районного управління юстиції у Дніпропетровській області про проведення 19.11.2013 року виконавчих дій по поверненню земельної ділянки з участю позивача як стягувача за виконавчим провадженням № 418, відкритим за заявою позивача 24.10.2013 року, що підтверджується копією повідомлення від 14.11.2013 року за № 03-14/5988.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про землеустрій» межування земель комплекс робіт із встановлення чи відновлення в натурі (на місцевості) меж адміністративно-територіальних утворень, меж земельних ділянок власників, землекористувачів, у тому числі орендарів, із закріпленням їх межовими знаками встановленого зразка;

робочий проект землеустрою сукупність нормативно-правових, економічних і технічних документів з використання та охорони земель, які вміщують розрахунки, опис, креслення технічних рішень, кошторис, реалізацію яких передбачається здійснити протягом 2-3 років.

Згідно з ст.22 Закону України «Про землеустрій» землеустрій здійснюється на підставі:

а) рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо проведення робіт із землеустрою;

б)укладених договорів між юридичними чи фізичними особами (землевласниками і землекористувачами) та розробниками документації із землеустрою;

в) судових рішень.

Пунктами 1.3, 2.1,3.6 Інструкції про встановлення (поновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) і їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Держкомзему України від 18.05.2010 року № 376, зареєстрованої в Міністерсті юстиції України 16.06.2010 року за № 391/17686, передбачено, що на власника земельної ділянки покладається обовязок по встановленню (поновленню) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) і їх закріплення межовими знаками.

25.11.2013 року спеціалістами товариства з обмеженою відповідальностю «Земельне право», куди позивач звернулася за виготовленням проекту землеустрою земельної ділянки, було з виїздом на земельну ділянку вказане місцерозташування межових знаків, про що позивачу видана довідка за № 143 від 25.11.2013 року.

02.12.2013 року за актом прийомки-передачі земельної ділянки № 248 відповідач передав позивачу належну йому земельну ділянку площею 5,090 га, що підтверджується копією акта.

З листа першого заступника начальника державної інспекції сільського господарства в Дніпропетровській області від 11.12.2013 року за №06.1/13-20/7695 начальнику Петропавлівського районного відділу головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, копію якого надав суду представник позивача, вбачається, що після відновлення меж земельної ділянки вона була звільнена відповідачем від вирощкуваних ним посівів озимої пшениці (передискована) та повернута власнику, про що 02.12.2013 року був складений акт прийомки-передачі земельної ділянки № 248, підписаний сторонами.

Відповідно до ст.34 Закону України «Про оренду землі» у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобовязаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог до орендодавця.

У разі невиконання орендарем обовязку щодо умов повернення орендодавцеві земельної ділянки орендар зобовязаний відшкодувати орендодавцю завдані збитки.

За встановлених судом обставин справи суд дійшов висновку, що орендар діяв відповідно до вимог ч.1 ст.34 Закону України «Про оренду землі» і 02.12.2013 року повернув орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором оренди землі, після його припинення 07.11.2013 року.

Отже, дії відповідача були правомірні і підстав для відшкодування позивачу упущеної вигоди не вбачається. До того ж позивач не надав доказів обгрунтованості розрахунку зазначених збитків в розмірі 45000 гривень.

На підставі ст.ст.18, 34 Закону України «Про оренду землі», ст.ст. 1, 22 Закону України "Про землеустрій", пунктами 1.3, 2.1, 3.6 Інструкції про встановлення (поновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) і їх закріплення межовими знаками, затвердженої наказом Держкомзему України від 18.05.2010 року № 376, зареєстрованої в Міністерсті юстиції України 16.06.2010 року за № 391/17686, керуючись ст.ст.3,11,57,60, 88, 212-215, 218, 223, 294 ЦПК України

В И Р І Ш И В:

У позові ОСОБА_3 до товариства з обмеженою відповідальністю Алмаз про відшкодування шкоди у вигляді упущеної вигоди - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення до апеляційного суду Дніпропетровської області через Петропавлівський районний суд Дніпропетровської області. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя ОСОБА_4