№ 642/7987/14ц
05 грудня 2014 року Ленінський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді Пашнєва В.Г.,
при секретарі Левченко А.П.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа відділ Міграційної служби України в Ленінському районі про усунення перешкод в праві користування квартирою, виселенні, визнання реєстрації недійсною, стягнення матеріального збитку та моральної шкоди,-
Позивачка ОСОБА_1 звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить усунути перешкоди у користуванні власністю за адресою: АДРЕСА_1 шляхом виселення ОСОБА_2, виселити його, знявши з реєстраційного обліку.
В обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що вона 23.05.2013 року купила у відповідача квартиру та, при укладенні договору, сторони домовилися про строк й порядок виселення відповідача, однак, в обумовлений строк він з квартири не виселився, що робить неможливим фактичне вселення та нормальне проживання позивачки в своїй квартирі.
Такі дії призводять до незручностей та душевних хвилювань, порушуючи права власника квартири.
Позивач до судового засідання не з'явилася, через канцелярію суду надала заяву в якій просить розгляд справи проводити за її відсутності, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити.
Відповідач до судового засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, шляхом оголошення у пресі "Слобідський край", про причини неявки суд не повідомив.
Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини.
Судом встановлено, що позивачка є власником квартири АДРЕСА_2, відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 23.05.2013 р.
В п. 10 вищезазначеного договору відповідач ОСОБА_2 зобов'язався виписатися з квартири до 04.07.2013 року на що позивачка дала свою згоду. (а.с. 3-4).
Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.05.2013 року № 3832414 ОСОБА_1 є власником квартири АДРЕСА_3. (а.с. 5).
Відповідно до технічного паспорту на квартиру АДРЕСА_1 в м. Харкові від 23.07.2014 року власником майна є ОСОБА_1 (8-9).
ОСОБА_2 з 23.05.2013 року не є власником квартири, однак її тривалий час не звільняв, чим порушував п. 10 Договору купівлі-продажу від 23.05.2013 року та права ОСОБА_1 щодо користування своєю власністю.
Реєстрація місця проживання відповідача в даному будинку створює для позивачки перешкоди у користуванні майном, оскільки ОСОБА_1 вимушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які вираховуються в залежності від зареєстрованих за адресою осіб.
Як встановлено судом, відповідач ОСОБА_2, згідно відомостей адресно-довідкового бюро є зареєстрованим в АДРЕСА_1 (а.с.20).
Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд.
Відповідно до правил ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Позивачка посилається на той факт, що відповідач здійснює перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю, оскільки ОСОБА_2 не виписався з квартири, такий факт належним чином підтверджено.
Наведені в позові перешкоди у користуванні, як то сплата комунальних платежів у рахунку зареєстрованого за відповідною адресою відповідача, відповідно до статті 391 ЦК є підставами задоволення позову.
Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Конституцією України (ст..41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини», до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997р. № 475/97 -ВР « Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,№4,№7;та №11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб ( статті 316,317, 319, 312 ЦК України).
Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України.
Відповідно до п.п 33, 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 7 лютого 2014 року N 5 застосовуючи положення статті 391 ЦК, суд має виходити з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння.
Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому, суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки.
Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням.
Таким чином, позивач має право звернення до органів реєстрації з рішенням суду, яке набрало законної сили для зняття з реєстрації відповідача.
Виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку за зазначеною адресою.
У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.
Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Матеріалами справи підтверджується, що позивачка, як власник майна має право користуватися та розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд.
В судовому засіданні встановлено, що є підстави для судового захисту цього права шляхом зняття особи з реєстраційного обліку.
Що стосується вимоги стягнення моральної шкоди, відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна.
Відповідно до вимог ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана особі, зокрема, неправомірними діями, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Враховуючи те, що позивачем не доведено та не надано жодного доказу на підтвердження своїх слів з понесених душевних страждань, суд не вбачає наявних підстав для стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди та матеріального збитку.
Вимоги щодо стягнення з ОСОБА_2 заборгованості за сплату комунальних послуг з 05.06.2014 року до момента зняття з реєстрації також позивачем не обгрунтовані та задоволенню не підлягають.
Надання документів, які підтверджують участь в утриманні майна і сплати комунальних послуг, не спростовує висновків суду та вказує на виконання обов'язків власника цієї квартири.
Відповідно до вимог ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Отже, лише голослівні ствердження позивачки не надають суду об'єктивної наявності обставин, на які вона посилається в обґрунтуванні своїх доводів в позовній заяві, нічим не підтверджуються.
Таким чином, суд прийшов до висновку про недоведеності позову в іншій частині, тому у суду відсутні правові підстави для його повного задоволення.
Судові витрати підлягають розподілу відповідно до ст. 88 ЦПК України.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.10,11,27,60,209,212-215,218 ЦПК України, ст.ст. 383, 386, 391 ЦК України, ст.ст. 16,23 ЦК України, суд, -
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа відділ Міграційної служби України в Ленінському районі про усунення перешкод в праві користування, виселенні, визнання реєстрації недійсною, стягнення матеріального збитку та моральної шкоди - задовольнити частково.
Визнати ОСОБА_2 таким, який втратив право користування квартирою АДРЕСА_1
В іншій частині позову - відмовити за недоведенністю.
Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 суму сплаченого судового збору в сумі 243,60 грн., витрат, пов"язаних з публікацією в пресі оголошення в сумі 149,40 грн.
Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана в апеляційний суд Харківської області через Ленінський районний суд м.Харкова протягом 10 днів з дня його проголошення.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано до районного суду м.Харкова протягом 10 днів з дня отримання його копії.
Суддя В.Г. Пашнєв