У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 квітня 2014 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого суддів: Ткачука О.С., Висоцької В.С., Колодійчука В.М., Коротуна В.М., Умнової О.В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_6 до ОСОБА_7, третя особа: Служба у справах дітей Кагарлицької районної державної адміністрації про визначення місця проживання дітей та звільнення від сплати аліментів на утримання дітей, за касаційною скаргою ОСОБА_6 в особі представника ОСОБА_8 на рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 15 серпня 2014 року, ухвалу апеляційного суду Київської області від 23 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року ОСОБА_6 звернулися до суду з позовом, в якому просив визначити місце проживання дітей з ним та передати ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 на його виховання, звільнити від сплати аліментів на їх утримання, стягнуті з нього на підставі рішення Кагарлицького районного суду від 4 січня 2014 року.

Позов мотивовано тим, що після розірвання шлюбу з відповідачем діти проживали з матір'ю спочатку у м. Кагарлику в орендованій квартирі, а потім у м. Луцьку, де проживає співмешканець відповідачки ОСОБА_11 На думку позивача, за цією адресою відсутні належні умови для проживання та виховання дітей, де над ними знущаються та їх принижують.

Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 15 серпня 2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Київської області від 23 жовтня 2014 року, позов задоволено частково. Визначено місце проживання дітей: ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_10, ІНФОРМАЦІЯ_2, з матір'ю - ОСОБА_7 та передано дітей матері. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Представник позивача, не погоджуючись з даними рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити.

Заслухавши доповідь судді Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вважає, що касаційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступного.

Суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, визначаючи місце проживання з матір`ю виходив з того, що з урахуванням положень Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю», а також обставин справи, віку та статті малолітніх дітей, їх проживання доцільне з матір'ю, оскільки вона створює належні умови для їх проживання та намагається їх покращити, що підтверджується матеріалами справи.

Вказані висновки судів відповідають фактичним обставинам, встановленим на підставі об'єктивної оцінки зібраних у справі доказів, як кожного окремо, так і у їх сукупності, та узгоджуються з нормами матеріального права, що регулюють спірні правовідносини.

Судом першої інстанції встановлено, що рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 4 листопада 2013 року з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 стягнуто аліменти на утримання дітей ОСОБА_9 ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_10 ІНФОРМАЦІЯ_2 у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дітей відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 18 жовтня 2013 року і до досягнення найстаршою дочкою повноліття. З вказаного рішення вбачається, що в судовому засіданні ОСОБА_6 визнавав вказаний розмір аліментів і не погоджувався, що мати не дає йому дітей у вільний для нього від роботи час.

Станом на момент звернення до суду - 18 квітня 2014 року ОСОБА_6 аліментів не сплачував.

Рішенням Кагарлицького районного суду від 23 грудня 2013 року шлюб між сторонами розірвано. Після розірвання шлюбу діти проживали з матір`ю спочатку в м. Кагарлику в орендованій квартирі, а потім у м. Луцьк де проживає співмешканець відповідача.

10 березня 2014 року дітей забрала мати відповідача ОСОБА_12 з місця проживання в АДРЕСА_1, в той час коли позивач на місяць поїхав у відрядження, за домовленістю з матір`ю дітей на строк до 20 березня 2014 року, але не повернула дітей матері, а передала батьку по приїзду з відрядження і діти проживають за місцем проживання батька АДРЕСА_2.

На неодноразові вимоги позивач не передає відповідачу дітей для проживання. Вказані обставини підтверджуються поясненнями сторін та свідків.

Згідно висновку органу опіки і піклування Кагарлицької РДА від 15 квітня 2014 року місце проживання дітей запропоновано визначити з батьком.

Суд першої інстанції оцінив вказаний висновок критично, оскільки вважав, що вказані у ньому обставини зокрема, що мати дітей вихованням та доглядом дітей не займається не відповідають дійсності та не підтверджені доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом.

Під час вирішення спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Суди, вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, мають виходити із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинні постановити рішення, яке відповідало б інтересам дітей. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Згідно з п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України», вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.

Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (ратифікованою постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-СІІ), зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю.

В силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини.

Вирішуючи даний спір суди попередніх інстанцій дали належну оцінку обставинам справи з урахуванням вказаних вимог закону, перевірили доводи позивача щодо підстав для визначення місця проживання дітей з ним, та, виходячи з положень Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, а також віку та статті малолітніх дітей, дійшли правильного висновку про доцільність їх проживання з матір'ю, оскільки вона створює належні умови для їх проживання та намагається їх покращити, що підтверджується матеріалами справи.

При цьому позивач, з огляду на визначений Декларацією прав дитини принцип не довів наявність, передбачених ч. 2 ст. 161 СК України будь-яких виняткових обставин, які б зумовили необхідність розлучення малолітніх дітей з матір'ю. Належним чином не підтвердив своїх доводів про неможливість забезпечення відповідачем належного рівня виховання дітям.

Доводи касаційної скарги не дають підстав для встановлення неправильного застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права, не спростовують висновків судів, обґрунтовано викладених в мотивувальних частинах оскаржуваних рішень. При вирішенні даної справи судами правильно визначений характер правовідносин між сторонами, вірно застосовано закон, що їх регулює, повно і всебічно досліджено матеріали справи та надано належну правову оцінку доводам сторін і зібраним у справі доказам.

За таких обставин, відповідно до ст. 337 ЦПК України касаційну скаргу слід відхилити і залишити оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій без змін.

Керуючись ст. ст. 336, 337, 344 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ,

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_6 відхилити.

Рішення Кагарлицького районного суду Київської області від 15 серпня 2014 року, ухвалу апеляційного суду Київської області від 23 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.С. Ткачук
судді В.С. Висоцька
В.М. Колодійчук
В.М. Коротун
О.В. Умнова