Номер провадження: 22-ц/785/9405/14
Головуючий у першій інстанції Куриленко О.М.
Доповідач Кравець Ю. І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24.12.2014 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Кравця Ю.І.,

суддів: Мартинової К.П., Журавльова О.Г.,

з участю секретаря судового засідання - Желєзнова В.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про поділ спільного майна подружжя та визнання права власності за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 26.09.2014 року,-

встановила :

В травні 2014 року ОСОБА_2 звернулась з позовом до суду та просила ухвалити рішення, яким поділити між нею та ОСОБА_3 майно, набуте ними в період перебування у шлюбі, яке складається з квартири АДРЕСА_1 загальною площею 65,0 кв.м., житловою - 38,5 кв.м., підсобною - 26,5 кв.м. Визнати за нею право власності на ? частку квартири АДРЕСА_1 загальною площею 65,0 кв.м., житловою - 38,5 кв.м.. підсобною - 26,5 кв.м. Свої вимоги мотивувала тим, що вона та відповідач ОСОБА_3 перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.08.2004 року, який 18.04.2012 року було розірвано. ОСОБА_2 посилалась на те, що під час перебування в шлюбі з відповідачем ними було набуте майно, яке складається з квартири АДРЕСА_1 загальною площею 65,0 кв.м., житловою - 38,5 кв.м., підсобною - 26,5 кв.м, яка була зареєстрована на відповідача. Позивач вказувала на те, що після розлучення вона та чоловік не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, тому вона змушена звернутись до суду з даним позовом.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 26.09.2014 року позовну заяву ОСОБА_2 до ОСОБА_3, про поділ майна подружжя - задоволено.

Визнано квартиру АДРЕСА_1 спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3. Визнано за ОСОБА_2 право приватної особистої власності на ? частину квартири АДРЕСА_1, загальною площею 65 м. кв., житловою - 38,5 кв.м., підсобною - 26,5 кв.м. Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, в якій з посиланням на порушення, при ухваленні оскаржуваного рішення, норм процесуального та не правильне застосування матеріального права, просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 26.09.2014 року змінити, задовольнити позов частково, визнавши за позивачкою право власності на 1/16 частку квартири. Заслухавши суддю-доповідача, доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви та доводів апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає відхиленню з таких підстав. Відповідно до ст. 303 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних підстав. Згідно ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із Законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні.

Судом встановлено наступні фактичні обставини на підставі наявних у матеріалах справи доказів.

28 серпня 2004 року було зареєстровано шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м. Одесі в книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис за № 574, що підтверджується Свідоцтвом про одруження серії НОМЕР_1. Від даного шлюбу у сторін ІНФОРМАЦІЯ_1 народилась донька ОСОБА_4, про що Відділом реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції у м. Одесі в книзі реєстрації народжень зроблено запис за № 1075, що підтверджується Свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2.

Під час перебування у шлюбі сторонами було набуте майно, а саме: квартира АДРЕСА_1, що підтверджується Свідоцтвом виданим приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_5, зареєстрованого в реєстрі за № 1336. Подружні стосунки між сторонами не склались, в результаті чого рішенням Київського районного суду м. Одеси від 18 квітня 2012 року шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 було розірвано, а також визначено місце проживання малолітньої ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1 разом з батьком ОСОБА_3, за адресою: АДРЕСА_1. Задовольняючи позов районний суд виходив з наступного. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до чинного законодавства, загальною спільною власністю чоловіка і жінки є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, що може бути об'єктом права приватної власності, крім майна нажитого кожним з чоловіка і жінки за час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні подружніх відносин. Згідно з положеннями ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, навіть якщо один із них не мав самостійного заробітку. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, що означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язанні доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте ними у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбане під час шлюбу, то реєстрація прав на нього лише на ім'я одного з подружжя не спростовує презумпції належності його до спільної сумісної власності подружжя, тобто якщо у відповідному документі власником чи набувачем вказано лише чоловіка, це ще не означає, що він є одноосібним власником майна. Об'єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. Річ - це об'єкт матеріального світу, саме предмети якого є об'єктом права власності. Подружжя володіє, користується та розпоряджається майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності на рівних засадах, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, відповідно до положень ст. 63 СК України. Дружина та чоловік з часу реєстрації шлюбу мають право на поділ набутого ними майна як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання. Ст. 69 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Кожен із співвласників має право на поділ спільного майна. Поділ всього майна, яке було спільною сумісною власністю подружжя, або лише певної речі, означає припинення щодо нього режиму об'єкта права спільної сумісної власності. При визначені розміру часток майна дружини та чоловіка суд керується ст. 70 СК України, відповідно до положень якої у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Частиною 1 статті 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21.12.2007р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення ведення спільного господарства, з'ясувати джерело і час його придбання. Як вбачається з договору купівлі-продажу від 09.04.2009 року, продаж належної відповідачеві квартири АДРЕСА_4 була здійснена ОСОБА_3 за суму 10 200 гривень, що вочевидь не відповідає вартості придбаної квартири. Зазначений договір недійсним у судовому порядку не визнавався, а від так, є дійсним, що дає суду право критично ставитись до копії розписки від 04.09.2009 року, наданої відповідачем, про отримання ним грошової суми у розмірі 29500 доларів США. Відповідно ст.ст. 355 ч.1, 356 ч.1 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності ( спільне майно). Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч. З та ч. 4 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Згідно ст. 10 Цивільного процесуального Кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, аналізуючи пояснення сторін, надані сторонами докази, заначенні норми права, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Колегія суду погоджується з таким висновком районного суду. Оскільки, суд першої інстанції, з'ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до обґрунтованого висновку про задоволення позову. Вказані висновки суду відповідають зібраним у справі доказам, яким судом дана належна оцінка, правильно визначена юридична природа правовідносин що виникли і закон, який їх регулює. Доводи та обставини, на які посилається апелянт в скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права. Колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянта, що судом першої інстанції не враховано наступні факти: спірна квартира придбана відповідачем на прилюдних торгах за 258633,75 грн., що відбулися 15.06.2009 року; за два місяці до цього відповідачем було продано свою особисту квартиру; грошові кошти отримані від продажу за власну квартиру відповідач спрямував на придбання спірної квартири; позивач та відповідач інших доходів крім зарплати не мали, - оскільки в оскаржуваному рішення є детальний аналіз вказаним фактам на основі якого зроблено відповідні обґрунтовані висновки. Крім того необхідно, зазначити, що як в суді першої так і апеляційної інстанції, апелянт не надав жодного доказу, що грошові кошти отримані від продажу за власну квартиру він спрямував на придбання спірної квартири. Отже, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальної частині оскаржуваного рішення. Суди розглядають цивільні справи відповідно до вимог ст. 11 ЦПК України, тобто в межах заявлених вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Згідно ч. 1 ст. 60, ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином колегія суддів вважає, що суд першої інстанції розглянув справу відповідно до ст. 11 ЦПК України: за зверненням фізичних осіб, в межах заявлених ними вимог та на підставі наданих ними доказів, доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.

Згідно ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Керуючись ст. ст. 209, 303, 307, 308, 313, 317 ЦПК України, судова колегія

ухвалила :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 26.09.2014 року - залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий Ю.І.Кравець

Судді: О.Г.Журавльов

К.П.Мартинова