АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/7808/14 Головуючий 1 інст. - Нечипоренко І.М.
Справа № 619/2785/14-ц Доповідач - Пономаренко Ю.А.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

9 грудня 2014 року Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді Пономаренко Ю.А.,

суддів колегії - Черкасова В.В., Кукліної Н.О.

при секретарі - Лашаковій Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 09 жовтня 2014 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Макушева Н.В. про визнання договору купівлі-продажу недійсним, -

в с т а н о в и л а :

В червні 2014 року ОСОБА_3 звернулась з позовом до суду до ОСОБА_4, треті особи: ОСОБА_5, приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Макушева Н.В. про визнання договору купівлі-продажу недійсним. В обґрунтування своїх позовних вимог посилалась на те, що 19.05.2014 року рішенням апеляційного суду Харківської області скасовано рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 14 травня 2010 року, яким було визнано право власності на зазначений вище будинок за ОСОБА_5 Після ухвалення рішення Дергачівським районним судом Харківської області ОСОБА_5, без згоди та дозволу позивача, було здійснено продаж даного будинку відповідачу ОСОБА_4 При цьому, ОСОБА_5 їй повідомив, що бажає взяти гроші в кредит для зайняття підприємницькою діяльністю та попросив її надати згоду на такі його дії, після чого вони поїхали до нотаріуса і вона підписала згоду на взяття грошей у борг. На даний час рішення, яке порушувало її право власності на житловий будинок скасоване і за ОСОБА_5 не визнано право власності на спірний будинок, тому позивач вважала, що договір купівлі-продажу є недійсним. Також зазначала, що у пункті 4 договору сторони домовились, що здійснюють продаж будинку за 320000грн., що є попередньою оплатою майна, при цьому, вартість будинку встановлена в п.5 договору і становить 589771грн., тобто ціна продажу будинку не була погоджена сторонами та ця обставина є підставою для визнання договору неукладеним. Пункт 7 договору зобов'язує продавця сплачувати проценти в розмірі 2% щомісячно в сумі 6400грн. до 24 числа кожного місяця. Цей пункт договору не відповідає поняттю договору купівлі-продажу, яке міститься в ст. 655 ЦК України, пунктом 8 договору визначено, що покупець має право вимагати від продавця повернення попередньої оплати та процентів, обумовлених п.7 договору, у п. 13 договору указано, що продавець має звільнити будинок до 24 грудня 2010 року.

В позові зазначала, що умови, викладені в п.7,8.13 договору свідчать про те, що договір укладено під впливом обману, що є підставою для визнання правочину недійсним. Обставини вказують на те, що продавець не усвідомлював природи правочину, прав та обов'язків сторін, а покупець знаючи про це, свідомо замовчував це та склав договір тільки на свою користь. Умови, викладені в п.п.17, 18, 20.1, 20.2, 20.3 свідчать про те, що воля а ні продавця, а ні покупця не звернена на виконання умов договору купівлі-продажу. Таким чином, цей правочин не утворює правових наслідків, які обумовлені поняттям договору купівлі-продажу, а тому правочин є фіктивним, що є підставою для визнання договору недійсним. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч.ч.1-3 ст.203 та ст.5 ЦК України, а саме: не визначена ціна договору, ОСОБА_5 не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки рішення суду, на підставі якого він набув право власності скасовано, волевиявлення учасників договору не відповідає їх внутрішній волі. Зміст оспорюваного договору свідчить про настання якихось боргів, за які продавець має сплачувати проценти, таким чином, на підставі ч.І ст. 215 ЦК України договір є недійсним. До того ж, згоди на продаж будинок позивач ніколи б не дала, отже, правочин вчинено під впливом обману, що є підставою для визнання договору недійсним.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 09 жовтня 2014 року в задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 відмовлено в повному обсязі.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 подала апеляційну скаргу, в якій посилається на те, що судом при ухваленні рішення порушено норми матеріального та процесуального права та не в повному обсязі з'ясовані обставини, що мають істотне значення. В своїй апеляційній скарзі просить рішення суду 1 інстанції скасувати та постановити нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги ОСОБА_3

Вислухавши доповідь судді - доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, судова колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ст.303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд 1 інстанції обґрунтовано виходив з того, що позивач не надала суду у відповідності до ст.60 ЦПК України належних та допустимих доказів на підтвердження фіктивності правочину, а також того, що продавець не усвідомлював природи правочину, що волевиявлення учасників договору не відповідало їх внутрішній волі, а також що укладанням договору купівлі-продажу спірного майна були порушені права позивача.

Судова колегія вважає, що такий висновок суду першої інстанції є правильним, обґрунтованим та таким, що відповідає вимогам діючого законодавства та фактичним обставинам по справі. Судом повно та всебічно досліджені надані докази, дана їм належна оцінка та згідно встановленого постановлено рішення, яке відповідає вимогам ст.ст.11, 60, 61 ЦПК України.

Матеріали справи містять дані про те, що 30 вересня 1989 року ОСОБА_5 ОСОБА_3 зареєстрували шлюб.

24 вересня 2010 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_4 укладений договір купівлі-продажу житлового будинку АДРЕСА_1

Згідно із ч.1 ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсні прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Підстави недійсності договорів визначені у ст.ст. 203,215 ЦК України.

За приписами ч.І ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами (стороною) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З аналізу зазначеної норми вбачається, що судовому захисту підлягає лише порушене право.

Пунктом 5 Постанови № 9 «Про судову тактику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року Пленум Верховного Суду України передбачено, що вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права г разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета :пору на власний розсуд.

Згідно вимог ч.3 ст.5 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена.

Доводи позивача про те, що вона не давала згоду на продаж будинку спростовується копією нотаріально завіреної згоди ОСОБА_3, наданої нею 24 вересня 2010 року, відповідно до якої вона дала згоду своєму чоловіку ОСОБА_5 на укладання договору щодо продажу набутого ними за час шлюбу житлового будинку АДРЕСА_1 на умовах, що будуть визначені ОСОБА_5 самостійно, без додаткового погодження цих питань з нею та підтвердила, що укладання такого договору відповідає її дійсному волевиявленню та не суперечить її інтересам (а.с.92).

Колегія суддів погоджується з висновком суду 1 інстанції, що на момент вчинення спірного правочину, а саме 24.09.2010 року, рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 14 травня 2010 року, яким було визнано право власності на спірний будинок набрало законної сили та було чинним.

Також, колегія суддів погоджується з висновком суду 1 інстанції про недоведеність позовних вимог позивача про недійсність угоди через фіктивність договору з наступного.

Згідно зі ст.234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, що зумовлювалися цим правочином.

Як роз'яснено в п.24 Постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Такий правочин завжди укладається умисно. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочин покладається на позивача.

Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обов'язки доказування і подання доказів кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Колегія суддів вважає правильним висновок суду 1 інстанції, що оскільки позивач не є стороною оспорюваного правочину, не надала суду у відповідності до ст.60 ЦПК України належних та допустимих доказів на підтвердження фіктивності правочину, а також того, що продавець не усвідомлював природи правочину, що волевиявлення учасників договору не відповідало їх внутрішній волі, а також що укладанням договору купівлі-продажу спірного майна були порушені права позивача, позов задоволенню не підлягає.

За таких обставин судова колегія погоджується з висновком суду 1 інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог з підстав недоведеності.

Відповідно до ст.308 ЦПК України, суд апеляційної інстанції відхиляє апеляційну скаргу, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального права.

При такому положенні судова колегія вважає, що суд повно та всебічно дослідив усі обставини по справі, дав їм належну оцінку і постановив законне та обґрунтоване рішення з додержанням вимог матеріального та процесуального закону.

Інші доводи апеляційної скарги висновки суду не спростовують.

Судова колегія, керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, 308, 313, 314, 315, 317, 319, 324 ЦПК України, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 09 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -