АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 червня 2014 року м. Дніпропетровськ

17 червня 2014 року колегія суддів Судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого

суддів:

при секретарі

ОСОБА_2

ОСОБА_3, ОСОБА_4

ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську цивільну справу по апеляційній скарзі ОСОБА_6 на рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_6 до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП Факторинг України" про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, -

ВСТАНОВИЛА:

У серпні 2013 року позивач звернулась до суду з даним позовом, посилаючись на те, що в 2007 році вона в ПАТ «ОТП Банк» оформила кредит на суму 40000,0 доларів США під заставу нерухомості вартістю 231000,0 доларів США; у 2008 році оформила кредит на придбання автомобіля на суму 25593,80 доларів США. В еквівалентному співвідношенні загальна сума кредитних коштів склала 326615,0 грн. У 2009 році, у зв'язку з кризою та зменшенням обсягів грошового надходження, в усній домовленості з представниками банку позивач погодилась на підписання додаткової угоди про реалізацію не заставленого за кредитами майна з метою повного розрахунку з банком за кредитами та відсотками на момент розрахунку. 20.01.2010 року позивач написала заяву до банку про фіксацію залишку боргу по кредитам та до лютого 2010 року сплачувала платежі згідно з графіками. 21.01.2010 року позивачеві банком було вручено досудові вимоги про погашення в повному обсязі зобов'язань за кредитними договорами №СМ-SМЕ-301/212/2007 від 17.10.2007 року та СL-301/254/2008 від 11.06.2008 року, хоча заборгованості ще не існувало. 20.04.2010 року банк направив заяви приватному нотариусу ОСОБА_7 про вчинення виконавчих написів за двома кредитам, що нотаріусом і було зроблено 29.06.2010 року. Згідно з виконавчими написами сума двох кредитів складала 444346,28 грн., що перевищувала дійсну суму заборгованості та не була безспірною. Ці виконавчі написи, в яких одночасно були зазначені заборгованості за двома кредитними договорами, які між собою не поєднуються, були направлені до різних виконавчих служб і були прийняті до примусового виконання. Таким чином, сума боргу, яка стягувалась з позивача, вдвічі перевищувала дійсну заборгованість позивача перед банком. 26.09.2012 року апеляційним судом Дніпропетровської області виконавчі написи нотаріуса ОСОБА_7 були визнані такими, що не підлягають виконанню. Разом з тим, відповідно виконавчого напису нотаріуса у позивача було вилучено автомобіль, який 3 роки зберігався на автомайданчику та після винесення рішення апеляційним судом автомобіль не був повернутий позивачеві. Одночасно з виконавчими написами банком було подано позовні заяви про стягнення з позивача суми заборгованості в розмірі 296585,04 грн. за договором від 2007 року та 159608,29 грн. за договором від 2008 року. Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська було винесено рішення про стягнення з позивача на користь відповідача заборгованості в розмірі 296585,04 грн. за договором від 2007 року та видано виконавчий лист, який був пред»явлений до виконання. Позивач вважає, що такими діями відповідача з неї намагались стягнути суму заборгованості, що втричі перевищувала існуючу. 15.10.2012 року представником банку до виконавчої служби було подано заяву про надання згоди на реалізацію автомобіля, який був у заставі, та іпотечного майна, що забезпечувало виконання зобов»язань за договором від 2007 року. Позивач була позбавлена можливості розрахуватись з банком шляхом передачі автомобіля в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 2008 року.

У лютому 2013 року, з метою розрахунку з банком, позивач та відповідач уклали додаткові договори до кредитних договорів від 2007 року та 2008 року, в яких за договором від 2008 року сторони домовились про погашення заборгованості в розмірі 20913,97 доларів США, про сплату витрат кредитора на проведення претензійно-позовної роботи в розмірі 1700,0 грн. та за договором від 2007 року - погашення заборгованості в розмірі 37790,13 доларів США, про сплату витрат кредитора на ведення претензійно-позовної роботи в розмірі 3520,0 грн. та часткової сплати пені в розмірі 22100,0 грн. Позивач вважає, що вказані додаткові договори підписані нею під моральним тиском, оскільки немає можливості вносити зміни до договорів та вони є приєднаними до основних кредитних договорів. У зв»язку з викладеним, як вважає позивач, відповідач стягнув з неї 302056,51 грн., що на 3651,47 грн. більше ніж вказано у виконавчому листі Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська. Позивачем сплачені всі суми, що вказані в додаткових договорах від 2013 року. Разом з тим, в результаті заходів за виконавчими написами, у лютому 2012 року позивач була позбавлена можливості провести продаж нерухомого майна, що не було заставою вартістю 714500,0 грн., що є її упущенною вигодою. Майно, що знаходилось в іпотеці, позивач також не могла реалізувати за 231000,0 доларів США для погашення заборгованості по кредиту, у зв'язку з відмовою банку.

Таким чином, з урахуванням уточнень до позову від 12.11.2013 року та 27.01.2014 року, позивач просила суд стягнути з відповідача на свою користь спричинену матеріальну шкоду в загальному розмірі 3290563,0 грн., моральну шкоду у сумі 4550000,0 грн. у зв'язку з ушкодженням нервової та судинної систем внаслідок стресових ситуацій, що були спричинені відповідачем, починаючи з 2011 року, що потягло за собою тривале лікування вартістю 60000,0 грн. та необхідністю відновлення стану здоров'я в розмірі 300000,0 грн.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2014 року у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6 посилається на неправильне застосування норм матеріального права, порушення норм процесуального права, у звязку з чим ставить питання про скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 303 ЦПК України, і заявлених позовних вимог, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для задоволення апеляційної скарги та скасування оскаржуваного рішення відсутні, виходячи з наступного.

Встановлено судом та стверджується зібраними у справі доказами, що 17.10.2007 року між позивачем та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є відповідач, було укладено кредитний договір №СМ-SМЕ-301/212/2007 на суму 40000,0 доларів США з остаточним строком погашення 17.10.2019 року (а.с.16-21). Виконання зобов'язань за цим договором забезпечені іпотекою нерухомого майна.

11.06.2008 року між позивачем та ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є відповідач, укладений кредитний договір №СL-301/254/2008 на суму 25693,80 доларів США з остаточним строком погашення 11.06.2015 року (а.с. 22-24). В порядку забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором, між позивачем та відповідачем укладений договір застави автотранспортного засобу №РСL-301/254/2008 (а.с. 25, 26) .

Відповідач виконав свої зобов»язання перед позивачем та видав кредитні кошти позивачеві, що визнано сторонами.

20.01.2010 року позивач звернулась до відповідача із заявою про фіксування заборгованості, звільнення від платежів на 3 місяці без нарахування штрафних санкцій, реструктуризації суми заборгованості по фіксованим в договорах строкам (а.с.27).

21.01.2010 року відповідачем було надіслано на адресу позивача досудові вимоги за двома кредитними договорами, в яких пропонувалось позивачеві протягом 30 календарних днів з дати одержання вимоги сплатити на рахунок банку суму кредитів та відсотки (а.с. 37, 38).

Позивачем вимоги не були виконані, після чого 20.04.2010 року відповідачем були надіслані заяви до приватного нотаріуса ОСОБА_7 про вчинення виконавчого напису за кредитними договорами від 2007 та 2008 років на суму заборгованості 36331,58 доларів США та 19647,16 доларів США (а.с. 39, 40).

29.06.2010 року приватним нотаріусом ОСОБА_7 було вчинено два виконавчі написи на загальну суму стягнення 55978,74 доларів США, що еквівалентно 444346,28 грн., кожний (а.с. 44, 45).

Позивач, не погодившись з винесеними нотаріусом виконавчими написами, в серпні 2010 року їх оскаржила в судовому порядку та рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 26.09.2012 року вони були визнані такими, що не підлягають виконанню (а.с. 55, 56).

01.07.2010 року відповідач звернувся до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська та до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська з позовами до позивача про стягнення заборгованості за вказаними вище кредитними договорами від 2007 року та 2008 року (а.с. 52-54).

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від січня 2012 року з позивача на користь відповідача було стягнуто заборгованість за кредитним договором №СМ-SМЕ-301/212/2007 від 17.10.2007 року у сумі 296585,04 грн. та видано виконавчий лист (а.с.62).

Місцевим судом також встановлено, що 20.02.2013 року між позивачем та відповідачем було укладено додаткові договори №1 та №3 до кредитних договорів №СМ-SМЕ-301/212/2007 від 17.10.2007 року та №СL-301/254/2008 від 11.06.2008 року. У вказаних додаткових договорах сторони домовились за договором від 2008 року про погашення заборгованості в розмірі 20913,97 доларів США, про сплату витрат кредитора на проведення претензійно-позовної роботи в розмірі 1700,0 грн. та за договором від 2007 року про погашення заборгованості в розмірі 37790,13 доларів США, про сплату витрат кредитора на ведення претензійно-позовної роботи в розмірі 3520,0 грн., та часткову сплату пені в розмірі 22100,0 грн.

Відповідно до платіжного доручення №2 від 20.02.2013 року на суму 302056,51 грн., платіжного доручення №1 від 20.02.2013 року на суму 167165,36 грн., квитанції №1662172 від 20.02.2013 року на суму 22100,0 грн., квитанції №10662204 від 20.02.2013 року на суму 3520,0 грн., квитанції №10662218 від 20.02.2013 року на суму 1700,0 грн. (а.с. 63-66, 68), позивач сплатила обумовлені в додаткових договорах суми.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти(кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідно до ст. 526, 530 ЦК України зобов'язання маються виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у встановлені строки.

Виходячи з викладеного, враховуючи, що спірні правовідносини виникли з цивільно-правових договорів, що були укладені сторонами, правильно встановивши фактичні обставини справи, надавши належної оцінки представленим у справі доказам у їх сукупності, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позову та ухвалив законне рішення про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Судова колегія зауважує, що позивач не зверталась до суду з позовом про визнання недійсними договорів від 20.02.2013 року, що визнано представником позивачки у судовому засіданні в суді апеляційної інстанції.

Доводи апелянта про те, що відповідач змусив позивача оплатити вищенаведені суми відповідно до укладених додаткових договорів від 20.02.2013 року, не можуть бути прийняті до уваги судом, оскільки вказані суми визначені додатковими договорами, що підписані позивачем та умови яких вона сама виконала добровільно в день укладення додаткових договорів, сплативши грошові кошти на рахунок відповідача.

Місцевий суд правильно звернув увагу не те, що позивачка не була позбавлена права добровільно сплатити на рахунок відповідача суму за виконавчим листом, виданим Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська, замість погодження додаткових договорів від 20.02.2013 року.

Крім того, позивач скористалась своїм правом на оскарження виконавчих написав нотаріуса, які у судовому порядку були визнані такими, що не підлягають виконанню.

Доводи апелянта щодо здійснення відповідачем перешкод позивачу у відчуженні майна для погашення заборгованості за кредитними договорами - є безпідставними та недоведеними.

Посилання апелянта на вчинення банком дій щодо надання до виконавчої служби клопотання про забезпечення виконання виконавчого листа про стягнення заборгованості, звернення банку до нотаріуса для оформлення виконавчих написів не свідчить про порушення відповідачем прав та законних інтересів позивача, більше того, зазначені дії відповідача не суперечать вимогам діючого законодавства та не містять ознак правопорушення.

Крім того, ОСОБА_6, в обґрунтування апеляційної скарги, посилається на порушення її прав у зв»язку із оформленням виконавчих написів та здійсненням виконавчих дій державною виконавчою службою, що не є підставою для притягнення до цивільно-правової відповідальності відповідача.

Доводи апелянта про погіршення стану її здоров»я в наслідок дій відповідача щодо стягнення з неї заборгованості за кредитами, також є недоведеними, не встановлено відповідного причинно-наслідкового зв'язку.

Зважаючи на наведене, враховуючи, що позивач добровільно сплатила суми, обумовлені в додаткових договорах, в день їх укладення; жодного доказу щодо тиску на позивача з боку відповідача суду не надано; дійсність наведених вище договорів в судовому порядку не оскаржена; доказів порушення відповідачем прав та законних інтересів позивача суду не представлено; фактів неправомірних дій ТОВ «ОТП Факторинг Україна» стосовно ОСОБА_6 та заподіяння відповідачем матеріальної шкоди позивачу не встановлено, - місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову про стягнення з відповідача на користь позивача матеріальної шкоди.

Зважаючи на невстановлення фактів порушення відповідачем прав та законних інтересів позивача, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача на користь ОСОБА_6 моральної шкоди.

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст. 212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Таким чином, зважаючи на положення ст.ст. 88, 303 ЦПК України, колегія дійшла висновку, що оскаржуване судове рішення ухвалено у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись ст.ст. 209, 218, 303, 307, 308, 313-315 ЦПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий

Судді