АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
____________________________________________________________
Справа № 612/837/13. Головуючий 1 інст.: - Лобановська С.М.
Провадження № 22- ц/790/1757/14. Суддя-доповідач: - Кокоша В.В.
Категорія: стягнення боргу.
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 лютого 2014 року. Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді: - Кокоші В.В.,

суддів: - Бобровського В.В., Шевченко Н.Ф.,

при секретарі: - Гелашвілі Т.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 13 січня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_6 - про стягнення заборгованості,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_7 звернулася в суд із вказаним позовом, який остаточно уточнила у січні 2014 року.

В обґрунтування своїх вимог зазначала, що 7 жовтня 2012 року ОСОБА_6 взяв у неї в борг 15 000 грн., які зобов'язався повернути їй в строк до 7 жовтня 2013 року.

На підтвердження своїх зобов'язань ОСОБА_6 видав їй власноруч написану розписку.

Однак, ОСОБА_6 свої зобов'язання не виконав, грошовий борг у зазначений в розписці строк не повернув, що змушує її звернутися з позовом до суду.

Посилаючись на вказані обставини та ст. ст. 625, 1046, 1049 ЦК України, ОСОБА_7 просила суд стягнути з ОСОБА_6 на її користь борг в розмірі 15 000 грн., відсотки за користування грошима в розмірі 1 351 грн. 03 коп., інфляційні витрати в розмірі 165 грн., 3% проценти річних від простроченої суми боргу в розмірі 120 грн. 90 коп., витрати по сплаті судового збору за забезпечення позову в розмірі 114 грн. 70 коп., витрати на правову допомогу в розмірі 1 500 грн.

Відповідач ОСОБА_6 позов не визнав.

При цьому посилався на те, що 7 жовтня 2012 року ОСОБА_7 надала йому в борг 15 000 грн. строком до 7 жовтня 2013 року, у зв'язку з чим він видав їй боргову розписку.

Борг позивачці він не повертав, оскільки у період з 1 жовтня 2012 року по 30 квітня 2013 року відпрацював борг, здійснюючи ремонтні роботи у домоволодіннях позивачки, а також надаючи їй допомогу в збиранні врожаю на огороді.

Рішенням Близнюківського районного суду Харківської області від 13 січня 2014 року позов задоволено.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 суму боргу за договором позики від 7 жовтня 2012 року в розмірі 15 000 грн., відсотки за користування грошима в розмірі 1 351 грн. 03 коп., суму інфляційних витрат за весь час прострочення виплати боргу в розмірі 165 грн., 3% річних від простроченої суми в розмірі 120 грн. 90 коп., витрати на правову допомогу в розмірі 1500 грн., витрати на сплату судового збору за забезпечення позову в розмірі 114 грн. 70 коп., всього 18 251 грн.63 коп.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави судовий збір в розмірі 229 грн. 40 коп.

В апеляційній скарзі ОСОБА_6, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Не може бути скасоване правильне по суті і справедливе рішення суду з одних лише формальних міркувань.

Задовольняючи позов, суд виходив з того, що відповідач не виконав свої зобов'язання за договором позики, у зв'язку з чим в позивачки виникло право вимоги повернення основного боргу, сплати відсотків за користування грошима, інфляційних витрат, 3% річних від простроченої суми боргу, судових витрат.

Такий висновок суду відповідає нормам матеріального і процесуального права.

Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певних дій, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема договорів та інших правочинів ( ч. 2 ст. 509 ЦК України).

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З матеріалів справи вбачається, що 7 жовтня 2012 року ОСОБА_6 отримав від ОСОБА_7 в борг гроші в розмірі 15 000 грн., які зобов'язався повернути останній в строк до 7 жовтня 2013 року.

На підтвердження своїх зобов'язань ОСОБА_6 видав ОСОБА_7 боргову розписку (а.с.27).

У визначений розпискою строк ОСОБА_6 гроші ОСОБА_7 не повернув.

Із розрахунку заборгованості, викладеного в уточненій позовній заяві вбачається, що сума неповернутого боргу становить 15 000 грн., проценти від суми позики за період з 7 жовтня 2012 року по 13 січня 2014 року становлять 1 351 грн. 03 коп., інфляційні витрати за період з 7 жовтня 2013 року по 13 січня 2014 року становлять 165 грн., 3% проценти річних від простроченої суми боргу за період з 7 жовтня 2013 року по 13 січня 2014 року становлять 120 грн. 90 коп.( а. с.79).

Вказаний розрахунок не спростований ОСОБА_6 Інших розрахунків відповідачем до суду не надано.

За таких обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку про те, що ОСОБА_6 не виконав свої зобов'язання за договором позики від 7 жовтня 2012 року та обґрунтовано стягнув нього на користь позивачки основний борг в розмірі 15 000 грн., відсотки за користування чужими грошима в розмірі 1 351 грн. 03 коп., інфляційні витрати в розмірі 165 грн., 3% проценти річних від простроченої суми боргу в розмірі 120 грн. 90 коп., судові витрати.

Вирішуючи спір, суд з'ясував дійсні обставини справи, перевірив доводи та заперечення сторін, дослідив надані ними докази, дав їм належну оцінку та ухвалив законне й обґрунтоване рішення.

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 про те, що між ним та ОСОБА_7 існувала усна домовленість про те, що грошовий борг в розмірі 15 000 грн. він повертати не буде, а відпрацює його шляхом здійснення ремонтних робіт в домоволодіннях ОСОБА_7, а також шляхом надання їй допомогу у збиранні врожаю, наведення ладу в саду та огороді, не можуть бути прийняті до уваги колегією суддів.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що між ОСОБА_7 та ОСОБА_6 існувала домовленість щодо повернення грошового боргу у зазначений відповідачем спосіб.

Не надані такі докази ОСОБА_6, і в судовому засіданні апеляційної інстанції.

Не можуть бути прийняті до уваги колегії суддів і доводи апеляційної скарги ОСОБА_6, про те, що суд безпідставно відмовив йому у виклику до суду та допиту в якості свідків ОСОБА_8., ОСОБА_9., які були присутні під час передачі його грошей позивачкою.

Згідно положень ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини.

В судовому засіданні апеляційної інстанції ОСОБА_6 не заперечував, що він взяв у позивачки в борг 15 000 грн. з метою придбати собі автомобіль. Вказаний борг не повернув, оскільки вважав, що відпрацював його шляхом надання допомоги ОСОБА_7 в ремонті її домоволодінь та збиранні врожаю.

При цьому, відповідач не надав суду доказів того, що позивачка погодилася на погашення грошового боргу у зазначений ним спосіб, а допомога надана ним позивачці в ремонті її домоволодінь, збиранні врожаю є співмірною із сумою боргу.

Інші доводи апеляційної скарги ОСОБА_6, не є суттєвими та висновків суду першої інстанції не спростовують.

Керуючись ст. ст. 303, 304, п. 1 ч. 1 ст. 307, ст. ст. 308, 313, п.1 ч.1 ст. 314, ст. ст. 315, 317, 319 ЦПК України, судова колегія,

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 -відхилити.

Рішення Близнюківського районного суду Харківської області від 13 січня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий

Судді