АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 212/4429/13-ц Головуючий у першій інстанції
Провадження № 22-ц/774/398/К/14 суддя Тимошенко Т.І.
Категорія № 27 ( І ) Суддя-доповідач - Зубакова В.П.
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 квітня 2014 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого - судді: Зубакової В.П.

суддів: Бондар Я.М., Соколан Н.О.

при секретарі: Бевзі М.О.

розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі цивільну справу за апеляційною скаргою позивача ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 26 листопада 2013 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним.

Особи, що беруть участь у розгляді справи:

позивач ОСОБА_2 та її представник ОСОБА_4,

представник відповідача ОСОБА_3 - ОСОБА_5, -

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2013 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним посилаючись на те, що 25 травня 2010 року ними було укладено договір позики, згідно якого вона отримала у відповідача 8560,00 грн., однак насправді ніяких сум не отримувала, а договір складався для фіксації боргу за оренду приміщення.

Посилаючись на те, що її волевиявлення при укладенні договору позики не було вільним і не відповідало її внутрішній волі, просила суду визнати договір позики від 25 травня 2010 року, укладений між ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посвідчений приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Логонюк А.А., зареєстрований за №1323, недійсним.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 26 листопада 2013 року, описки у якому виправлено ухвалою цього ж суду від 26 грудня 2013 року, в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про задоволення її позовних вимог, посилаючись на те, що судом не повно з'ясовано обставини справи та не перевірено доводи її представника про наявність у неї на момент укладення договору позики грошових коштів, що свідчить про відсутність потреби в укладенні такого договору та повністю доводить позовні вимоги.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які беруть участь у розгляді справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає відхиленню з наступних підстав.

Відмовляючи в позові ОСОБА_2 про визнання договору позики від 25 травня 2010 року суд першої інстанції виходив з того, що позивач не надала переконливих доказів, які б підтверджували її вимоги, а тому вважав, що відсутні законні підстави для задоволення позову.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно із положеннями Цивільного кодексу України, особа, яка вважає, що її речові права порушені, має право звернутися до суду з позовом про визнання відповідної угоди недійсною (ст. ст. 215 -235).

Стаття 215 ЦК України встановлює загальне правило про те, що правочин є недійсним у зв'язку з недодержанням в момент його вчинення стороною (сторонами) загальних вимог, які необхідні для чинності правочину, передбачених ст. 203 ЦК України.

Відповідно до чч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу та іншим актам цивільного законодавства

Судом першої інстанції встановлено, що 25 травня 2010 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 укладено договір позики, який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Дніпропетровської області Логонюк А.А. та зареєстрований за №1323,

Згідно умов зазначеного договору ОСОБА_2 взяла в борг у ОСОБА_3 гроші у сумі 8 560,00 грн. зі строком виплати до 13.05.2010 року без нарахування відсотків за користування позикою (а.с. 11).

Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Згідно з ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до частин 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.

Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року №6-63цс13, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України.

Таким чином, наявність письмового договору позики, в якому зазначено про отримання ОСОБА_2 від ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 8 560,00 грн. (п.п. 1, 2 цього Договору), є доказом передання таких коштів і не може бути підтверджено поясненнями свідків (ч. 2 ст. 1051 ЦК України).

Жодних належних та допустимих доказів про те, що ОСОБА_2 не мала намір укладати договір позики, нею не було надано ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції, а тому доводи апеляційної скарги щодо укладення договору без волевиявлення сторони є необґрунтованими та голослівними.

Доводи позивача про те, що у день укладення договору вона мала кошти та не було необхідності укладати оспорюваний правочин не можуть бути підставою для визнання недійсним договору позики від 25.05.2010 року, який посвідчено нотаріально та виконано належним чином однією із його сторін (ОСОБА_3.) шляхом передачі коштів у розмірі 8 560,00 грн. ОСОБА_2, про що сторони зазначили у пункті другому цього договору.

Інші доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що висновки суду обґрунтовані і підтверджуються письмовими матеріалами справи та поясненнями сторін, суд перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону; рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального законодавства, у зв'язку із чим апеляційна скарга підлягає відхиленню.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 308, 313 - 315 ЦПК України колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 26 листопада 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з моменту набрання нею законної сили.

Головуючий:

Судді: