Справа № 136/307/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"27" лютого 2014 р. м. Липовець

Липовецький районний суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді Мочульської Л. Т.

за участю секретаря Белінська С. І.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Липовець цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ПАТ «ТУРБІВСЬКЕ» ПРО ВИЗНАННЯ ДОГОВОРІВ ОРЕНДИ ЗЕМЛІ НЕДІСНИМИ

ВСТАНОВИВ:

Позивачі звернулись до Липовецького районного суду Вінницької області з позовом до відповідача про визнання договорів оренди землі недійсними.

В обґрунтування своїх позовних вимог вони вказали в позовній заяві на те, що між кожним з них відповідно 24.02.2009 року, 25.10.2009 року та 25.05.2009 року та САТ «ТУРБІВСЬКЕ» ( правонаступником якого є ПАТ «Турбівське») було укладено договори оренди земельних ділянок, які належать їм на праві власності. Позивачі вважають, що договори оренди земельних ділянок укладені з порушенням істотних умов, що є підставою для визнання договорів недійсним відповідно до закону, оскільки в них відсутня умова передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Крім цього відповідач не здійснив орендну плату, вказану в договорах. В зв»язку з наведеним, позивачі просили суд визнати недійсними вищевказані договори оренди земельних ділянок та стягнути з відповідача судові витрати.

В судове засідання позивачі не з»явились. Надали суду заяву, в якій позов підтримали та просили розглянути справу без їх участі.

Представник відповідача та третьої особи ( ВІДДІЛУ ДЕРЖЗЕМАГЕНСТВА У ЛИПОВЕЦЬКОМУ РАЙОНІ) в судове засідання також не зявились. Надали суду заяви про розгляд справи без їх участі. Представник відповідача в заяві та запереченнях позов не визнали, посилаючись на відсутність підстав для визнання договорів недійсними.

У відповідності до ч.2 ст.158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності.

Дослідивши матеріали цивільної справи, суд прийшов до висновку про можливість задоволення клопотання сторін і розгляд справи у їх відсутності.

Вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

24.02.2009 року між ОСОБА_1, 25.10.2009 року між ОСОБА_2 , 25.05.2009 року між ОСОБА_3»Ю ВОЛОДИМИРІВНОЮ та відповідачем були укладені договори оренди земельних ділянок сільськогосподарського призначення, які знаходяться на території відповідно Турбівської селищної та Брицької сільської ради Липовецького району Вінницької області та належать позивачам на підставі державних актів на право власності на землю, терміном на 5 років. Реєстрація вказаних договорів в Липовецькому відділі Вінницької філії ДЗК відбулась відповідно 16.05.2011 року, 02.08.2011 року та 04.08.2011 року. Сторонами було узгоджено строк дії договору, орендну плату та інші умови, про що вони зазначили у договорах оренди.

Оскільки ставиться питання про визнання договорів оренди землі недійсними, тому відносини, що виникли між сторонами, пов'язані з орендою землі, а отже, регулюються Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України та спеціальними нормативно - правовими актами, зокрема: Законом України "Про оренду землі" від 06.10.1998, № 161-XIV.

Статтею 93 ч.8 Земельного кодексу України, передбачено, що відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються законом.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про оренду землі" (далі Закону), оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно ст.4 Закону, орендодавцями земельних ділянок є громадяни та юридичні особи, у власності яких перебувають земельні ділянки, або уповноважені ними особи.

В силу ст.5 Закону, орендарями земельних ділянок є юридичні або фізичні особи, яким на підставі договору оренди належить право володіння і користування земельною ділянкою.

Згідно ст.13 Закону, договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Форма договору оренди землі, передбачена ст.14 Закону, де зазначено, що договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Типова форма договору оренди землі затверджується Кабінетом Міністрів України.

Як слідує зі змісту ст.ст.17, 20 Закону, передача об'єкта оренди орендарю здійснюється орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі. Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Державна реєстрація договорів оренди землі проводиться у порядку, встановленому законом.

Відповідно до ч.1 ст.15 Закону в редакції , яка діяла на момент укладення договору оренди землі між сторонами, було передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є:

-об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки);

-строк дії договору оренди;

-орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату;

-умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду;

-умови збереження стану об'єкта оренди;

-умови і строки передачі земельної ділянки орендарю;

-умови повернення земельної ділянки орендодавцеві;

-існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки;

- визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини;

-відповідальність сторін;

- умова передачі земельної ділянки у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельних ділянок

Частиною 2 ст.15 Закону передбачено, що відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону.

Із здобутих у справі доказів судом було встановлено, що в спірних договорах оренди землі дійсно відсутня така істотна умова, як передача земельної ділянки у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельних ділянок.

Однак, відповідно до п. 14 Перехідних положень ЗК України (чинного на час укладення Договорів) до набрання чинності законом про обіг земель сільськогосподарського призначення, але не раніше 1 січня 2012 року, забороняється внесення права на земельну частку (пай) до статутних капіталів господарських товариств.

Наступними змінами до Земельного кодексу України зазначений мораторій продовжено до 1 січня 2016 року.

Пунктом 15 Перехідних положень ЗК України також встановлена до 1 січня 2016 року заборона на укладення угод щодо земельних ділянок сільськогосподарського призначення та передбачено, що угоди (у тому числі довіреності), укладені під час дії заборони на купівлю-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок та земельних часток (паїв), визначених підпунктами «а» та «б» цього пункту в частині їх купівлі-продажу та іншим способом відчуження, а так само в частині передачі прав на відчуження цих земельних ділянок та земельних часток (паїв) на майбутнє є недійсними з моменту їх укладення (посвідчення).

За таких обставин не можна вважати, що у спірних договорах оренди землі відсутні умови щодо передачі права оренди земельної ділянки до статутного капіталу господарського товариства та права передачі у заставу, оскільки передача права оренди земельної ділянки до статутного капіталу господарського товариства та передача у заставу були прямо заборонені законом як на момент укладення договорів оренди земельних ділянок, так і на весь строк його дії .

Крім того, відповідно до статті 15 ЦК України та статті 3 ЦПК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору оренди землі, позивачі не зазначили у чому полягає порушення їх прав, як орендодавців, відсутністю у договорі умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки ( зважаючи на те, що домовленість сторін у договорі оренди землі про можливість передачі права оренди земельної ділянки до статутного капіталу господарського товариства та у заставу при наявності прямої зборони на такі дії у Земельному кодексі України суперечила б вимогам закону) - що суперечить правовій позиції Верховного Суду України станом на грудень 2013 року ( згідно з постановою від 25 грудня 2013 року № 6-94цс13.), яка , відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України, є обов»язковою для всіх судів України. Не вказано позивачами також, чому такі умови неможливо встановити шляхом зміни умов договору в цій частині, хоча п.15.1 договорів оренди земельних ділянок передбачає здійснення зміни умов договору у письмовій формі за взаємною згодою сторін.

Суду не надано також будь-яких доказів того, що відповідач не сплатив орендну плату, вказану в договорах.

Враховуючи викладене, судом не встановлено підстав для визнання договорів оренди землі недійсними , в зв»язку з чим в задоволенні позову слід відмовити.

На підставі ст.ст.13, 15, 16, Закону України Про оренду землі, ст.ст.203, 215 ЦК України, ст.ст.93 ч.1,124 ч.4, 152 ч.З ЗК України, керуючись ст.ст.3, 6, 10, 11, 15,118-120 ЦПК України,

суд

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позову відмовити.

Рішення може бути оскарженим в апеляційному порядку протягом десяти днів. Після закінчення цього строку рішення набирає законної сили, якщо не було подано апеляційної скарги на рішення суду.

Суддя: ОСОБА_4