Справа № 351/108/14-ц
Провадження № 22-ц/779/1975/2014
Головуючий у 1 інстанції Собко В.М. В. М.
Суддя-доповідач Соколовський В.М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

(вступна та резолютивна частини)

07 жовтня 2014 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

головуючого Соколовського В.М.,

суддів: Беркій О.Ю., Горблянського Я.Д.,

секретаря Петріва Д.Б.,

з участю: відповідачів ОСОБА_2 та ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою,

за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на заочне рішення Снятинського районного суду від 30 липня 2014 року, -

в с т а н о в и л а :

У січні 2014 року ОСОБА_4 звернулась в суд з вказаним позовом, посилаючись на те, що їй належить земельна ділянка площею 0,3853 га для ведення особистого селянського господарства, розташована по АДРЕСА_1. Відповідачі є землекористувачами суміжної земельної ділянки. В 2012 році відповідачі порушили межі її земельної ділянки та самовільно встановили огорожу на ній, захопивши таким чином 0,04 га належної позивачці на праві приватної власності земельної ділянки. В січні 2013 року вона звернулася в земельний відділ Снятинської РДА із відповідною заявою і в травні 2013 року дане питання розглядалося інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель в Івано-Франківській області та було складено відповідний протокол про адміністративне правопорушення щодо відповідача ОСОБА_3. Постановою про накладення адміністративного стягнення від 27.05.2013 року № 000058 державного інспектора у сфері державного контролю за використанням та охороною земель в Івано-Франківській області було встановлено факт порушення земельного законодавства ОСОБА_3 та притягнуто його до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 170 грн.

Позивачка вважає, що відповідачі порушують її право власності на земельну ділянку та зобов'язані знести самовільно встановлену огорожу та припинити чинити в подальшому перешкоди в користуванні земельною ділянкою. Просить суд зобов'язати відповідачів не чинити їй перешкод в користуванні земельною ділянкою, знести самовільно встановлену на її земельній ділянці огорожу та стягнути з відповідачів судові витрати.

Заочним рішенням Снятинського районного суду від 30 липня 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено.

На дане рішення ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, вважаючи, що рішення є незаконним та підлягає до скасування. Зокрема, апелянт зазначає, що мотивація суду, яка базується на даних акту обміру земельних ділянок щодо встановлення межових знаків від 11.11.2011 року, яким встановлено, що межі земельної ділянки ОСОБА_2 з суміжними землекористувачами не порушені, є необґрунтованою. На думку апелянта, суд не взяв до уваги ту обставину, що земельна ділянка, якою вона користується, належить їй на праві приватної власності на підставі державного акту, виданого 25.03.2012 року. А тому, з огляду на те, що державний акт було видано після складання акту обміру земельних ділянок, то суд повинен був брати до уваги саме державний акт. Крім того, зазначає, що питання щодо захоплення її земельної ділянки розглядалося інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель в Івано-Франківській області в травні 2013 року і за результатами розгляду було складено протокол про адміністративне правопорушення щодо відповідача ОСОБА_3 Постановою про накладення адміністративного стягнення від 25.05.2013 року встановлено факт порушення земельного законодавства ОСОБА_3 та притягнуто його до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 170 грн. Стверджує, що відповідачами не подано жодних доказів, які б підтверджували відсутність факту захоплення її земельної ділянки чи правомірності користування ними спірною земельною ділянкою. З цих підстав просила рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги.

ОСОБА_4 в судове засідання не з'явилась, хоча про час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, що відповідно до ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи.

В судовому засіданні відповідачі заперечили проти задоволення апеляційної скарги, просили її відхилити.

Вислухавши доповідача, пояснення відповідачів, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з наступних підстав.

Відповідно до ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Згідно ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Рішення суду зазначеним вимогам відповідає.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив із того, що позовні вимоги є недоведені, оскільки актом обмірів земельних ділянок на предмет встановлення межових знаків у с. Долішнє Залуччя від 11.11.2011 р. встановлено, що межі земельної ділянки ОСОБА_2 з суміжними землекористувачами ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не порушені.

Такий висновок відповідає обставинам справи та нормам чинного законодавства.

Відповідно до ч.3 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.3 ст.10, ч.ч.1, 3, 4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Виходячи із вищенаведених норм законодавства, саме позивач повинен довести факт порушення його прав на землю.

Як вбачається із матеріалів справи, згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії НОМЕР_1 ОСОБА_4 належить земельна ділянка площею 0,3853 га для ведення особистого селянського господарства, що розташована по АДРЕСА_1 (а.с.11).

В обгрунтування позову ОСОБА_4 посилалась на те, що відповідачі, які є землекористувачами суміжної земельної ділянки, в 2012 році порушили межі її земельної ділянки та самовільно встановили огорожу на ній, захопивши таким чином 0,04 га належної їй на праві власності земельної ділянки. На підтвердження вказаних обставин позивачка надала такі докази: копію постави про накладення адміністративного стягнення від 27.05.2013 року №000058 державного інспектора у сфері державного контролю за використанням та охороною земель в Івано-Франківській області, яким встановлено факт порушення земельного законодавства ОСОБА_3 та притягнуто його до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 170 грн. (а.с.6); копію відповіді відділу Держземагенства у Снятинському районі від 27.03.2013 року, у якій йдеться про те, що у січні місяці 2013 року інспектором у сфері державного контролю за використанням та охороною земель винесено постанову про самовільне захоплення земельної ділянки сусідкою позивачки ОСОБА_2 і накладено адміністративне стягнення з приписом (а.с.4); копію акту обмірів земельних ділянок на предмет встановлення межових знаків у с. Долішнє Залуччя від 11.11.2011 року, згідно якого, спираючись на картографічні матеріали, площа земельної ділянки ОСОБА_2 становить 0,66 га, а саме 0.16 га під забудовою та 0.50 га для ведення особистого селянського господарства, а фактично, загальна площа земельної ділянки становить приблизно 0,499 га, з них 0,1088 га під забудовою, 0.3902 га для ведення особистого селянського господарства; межі земельної ділянки ОСОБА_2 з суміжними землекористувачами ОСОБА_5 та ОСОБА_4 не порушені. Обміри проводились 30-ти мертовою рулеткою, а тому розміри можуть не співпадати з розмірами, виміряними точними геодезичними приладами (а.с.7).

Проте надані позивачкою докази не є належними та достатніми для підтвердження факту захоплення частини належної останній земельної ділянки, оскільки у матеріалах справи відсутня постанова про накладення адміністративного стягнення на ОСОБА_2 за захоплення земельної ділянки позивачки, а також акт земельної комісії про встановлення факту такого захоплення. Натомість наданою в засідання апеляційного суду довідкою Горішньо-Залучанської сільської ради від 12.03.2014 року №02-29/30 підтверджуються дані акту обміру земельних ділянок від 11.11.2011 року (а.7), на який послався суд у рішенні, мотивуючи відмову в задоволенні позову. З огляду на це, доводи апелянта щодо помилковості посилання суду на вказаний акт, який був виданий до отримання нею державного акту на право власності на земельну ділянку, є безпідставними. Крім того з оглянутого в судовому засіданні апеляційного суду договору дарування вбачається, що власником сусідньої зі ОСОБА_4 земельної ділянки є саме ОСОБА_2, тому землевпорядна служба не мала достатніх правових підстав накладати адміністративне стягнення за будь-які порушення земельного законодавства на ОСОБА_3, який не є власником суміжної земельної ділянки.

Отже, у порушення ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України, ОСОБА_4 не довела позовних вимог, а тому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі про те, що відповідачами не подано жодних доказів, які б підтверджували відсутність факту захоплення земельної ділянки позивачки чи правомірності користування ними спірною земельною ділянкою, є надуманими та не відповідають законодавству, оскільки обов'язок доведення факту захоплення земельної ділянки у даному випадку покладається саме на позивача.

Таким чином, викладені в апеляційній скарзі доводи не спростовують правильних висновків суду першої інстанції.

Розглянувши справу в межах заявленого позову та в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що фактичні обставини справи судом першої інстанції з'ясовано всебічно та повно, дано їм вірну правову оцінку, а рішення судом ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, тому підстав для його скасування з мотивів, викладених в апеляційній скарзі, не вбачається.

Керуючись ст. ст.307, 308, 313-315, 317, ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Заочне рішення Снятинського районного суду від 30 липня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий В.М. Соколовський

Судді: О.Ю. Беркій

Я.Д. Горблянський