Провадження № 2/641/138/2014 Справа № 641/8319/13-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 березня 2014 року

Комінтернівський районний суд м. Харкова

у складі головуючого судді: Григорєва Б.П.

при секретарі: Вакуленко Л.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Комінтернівського районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Завод імені ОСОБА_2» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернувся до суду з уточненим у подальшому позовом до Державного підприємства «Завод імені ОСОБА_2» (надалі - ДП «Завод ім. В.О. Малишева») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, в якому вказує, що 14 серпня 2008 року його було прийнято на роботу до ДП «Завод ім. В.О. Малишева» за розпорядженням № 153 від 13.08.2008 року, де він працював на різних посадах до 14 травня 2013 року.

14 травня 2013 року ДП «Завод ім. В.О. Малишева» розірвавши трудовий договір із ОСОБА_1 на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, тобто за згодою сторін (наказ № 88 від 14.05.2013 року) не провів з позивачем розрахунок по заробітній платі в день його звільнення, що підтверджується відповідними довідками доданими до позовної заяви.

Позивач зазначає, що на момент звільнення (14.05.2013р.) залишок невиплаченої йому заробітної плати з боку відповідача становив 16 001,29 грн. Проте 27.06.2013р. відповідач частково виплатив йому заборговану заробітну плату, а 12 липня 2013 року, тобто через 59 днів після його звільнення здійснив остаточний фактичний розрахунок, що підтверджується відповідними листами ДП «Завод ім. В.О. Малишева».

Позовну вимогу про стягнення з відповідача моральної шкоди ОСОБА_1 мотивує тим, що невиплата належної йому заробітної плати на протязі двох місяців після звільнення з підприємства призвело до того, що він був позбавлений єдиного джерела доходу та знаходився у важкому матеріальному становищі, за якого не мав можливості нормально існувати та задовольняти елементарні людські потреби.

У судовому засіданні позивач та його представник ОСОБА_3, що діє на підставі довіреності від 24.09.2013р., посвідченої приватним нотаріусом ОСОБА_4, позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити.

Представник відповідача ОСОБА_5, що діє на підставі доручення № 32/16 від 14.01.2014р. позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити у їх задоволенні.

Вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін та їх письмові пояснення, дослідивши усі наявні в справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача законні, обґрунтовані і підлягають задоволенню, з наступних підстав.

ОСОБА_1 дійсно 14.08.2008р. був прийнятий на роботу до Державного підприємства «Завод ім. В.О. Малишева» за розпорядженням № 153 від 13.08.2008 року, де він працював на різних посадах до дня звільнення (14.05.2013р.) за згодою сторін, що підтверджується записом у трудовій книжці серія АВ № 565323 та довідкою відповідача від 07.06.2013р.

Згідно довідки відповідача № 1702 від 07.06.2013 року заборгованість ДП «Завод ім. В.О. Малишева» перед ОСОБА_1 із заробітної плати, яка становила 16 001 грн. 29 коп., на час звільнення йому не виплачена. Розмір цієї заборгованості сторонами не оспорюється.

Відповідно до листа № 1809 від 05.07.2013р., надісланого ДП «Завод ім. В.О. Малишева» на запит позивача 27.06.2013 відповідач виплатив ОСОБА_1 4000 гривень в рахунок погашення заборгованості із заробітної плати перед ним та зазначив, що решта заборгованості у розмірі 12001, 29 грн. буде виплачена при надходженні коштів від реалізації продукції.

Відповідно до листа № 16/1702 від 24.07.2013р., надісланого ДП «Завод ім. В.О. Малишева» на відповідний запит позивача заборгованість із заробітної плати перед звільненим 14.05.2013 ОСОБА_1 була погашена повністю лише 12.07.2013 року, тобто через 58 календарних днів.

Частина перша ст. 116 КЗпП України встановлює, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Кабінет Міністрів України постановою від 8 лютого 1995 року № 100, чинність якої поширюється на підприємства, установи і організації усіх форм власності, затвердив Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок), пунктом 2 якого встановлено, що середньомісячна заробітна плата за весь час затримки розрахунку при звільненні працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи.

При цьому згідно з п. 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за весь час затримки розрахунку при звільненні працівника, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботи (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період.

Згідно довідки відповідача від 19.12.2013р. № 2519, наданої у судовому засіданні його представником, середньоденна заробітна плата ОСОБА_1 складає 231,04 грн.

У період часу з 14.05.2013р. (дата звільнення позивача з роботи) по 12.07.13р. (день фактичного розрахунку із позивачем) з урахуванням вихідних та святкових днів був 41 робочий день, що також сторонами не оспорюється.

Враховуючи вимоги п. 8 Порядку, де вказано, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком, сума що має бути виплачена ДП «Завод ім. В.О. Малишева» на користь позивача становить 9472 грн. 64 коп. (41 день Ч 231,04 грн).

Посилання представника відповідача на ту обставину, що 26.04.2013 року постановами Комінтернівського відділу державної виконавчої служби Харківського міського управління юстиції було накладено арешт на розрахункові рахунки ДП «Завод ім. В.О. Малишева», у звязку з чим здійснення будь-яких розрахунків було неможливим суд оцінює критично, оскільки відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності.

З матеріалів справи вбачається, що спір між сторонами виник з приводу порушення ДП «Завод ім. В.О. Малишева» законодавства про оплату праці з підстав передбачених нормами права, що містяться у ст. ст. 116, 117 КЗпП України, аналіз яких дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. При цьому нетривалий час роботи працівника на підприємстві й незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати також не є підставою для звільнення роботодавця від зазначеної відповідальності. (Правова позиція Верховного Суду України у постановах № 6-64цс13, № 6-60цс133 від 03 липня 2013р.)

Прохання представника відповідача, висловлене у письмових поясненнях щодо зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до розміру середнього заробітку за один місяць не може бути задоволене, оскільки спір між сторонами з приводу суми заробітної плати, яку ДП «Завод імені ОСОБА_2» мав виплатити позивачу в день його звільнення відсутній, а можливість зменшення судом таких сум відповідно до вищезазначених вимог закону може мати місце лише у разі наявності спору між сторонами про розмір належних до виплати коштів при звільненні працівника. (Правова позиція Верховного Суду України у постанові № 6-114цс13 від 20 листопада 2013р.)

Відповідно до ст. 3607 Цивільного процесуального кодексу України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України.

Частиною першою ст. 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Суд приходить до висновку про можливість задоволення вимог ОСОБА_1 про стягнення на його користь моральної шкоди у розмірі 1500 гривень, оскільки позивач перебував у трудових відносинах саме з ДП «Завод ім. В.О. Малишева», працюючи на керівній посаді цього підприємства, з якого у подальшому був звільнений, без виплати заробітної плати у строки, зазначені ст. 116 КЗпП України.

Крім того слід зазначити, що під час трудової діяльності позивача, ДП «Завод ім. В.О. Малишева», починаючи з лютого 2013р., перестав виплачувати йому заробітну плату у повному обсязі, що підтверджується матеріалами справи та сторонами не оспорюється. Так, з лютого по травень 2013 року включно позивач отримав від ДП «Завод ім. В.О. Малишева» за свою роботу лише 350 гривень, хоча його середня заробітна плата за місяць встановлена на рівні 4 000 гривень.

За таких обставин законні права позивача на отримання заробітної плати за свою роботу та здійснення із ним розрахунку в день звільнення були грубо порушенні з боку ДП «Завод ім. В.О. Малишева», що неминуче призвело до моральних страждань відповідача, втрати його нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

У постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 р. № 4 зазначено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, якщо наявні порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплата належних йому грошових сум тощо), які призвели до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і потребують від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок відшкодувати моральну (немайнову) шкоду покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності.

Доводи представника відповідача про те, що сама по собі невиплата заборгованості із заробітної плати за фактично відпрацьований час, а також невиплата належних звільненому працівникові сум при звільнені не може бути підставою для стягнення на користь позивача моральної шкоди без підтвердження доказами тих наслідків, що свідчать про її заподіяння, є неправильними і передчасними.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.10, 11, 57, 60, 89, 209, 212, 214-215 ЦПК України, ст.ст. 47, 115, 116, 117, 237-1 КЗпП України, -

ВИРІ Ш И В:

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Державного підприємства «Завод імені ОСОБА_2» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди - задовольнити повністю.

Стягнути з Державного підприємства «Завод імені ОСОБА_2» (юридична адреса: 61037, вул. Плеханівська 126, м. Харків Харківської області, ідентифікаційний код юридичної особи №14315629) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, проживає: ІНФОРМАЦІЯ_2, 9472 (девять тисяч чотириста сімдесят дві) гривні 64 коп. - середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Стягнути з Державного підприємства «Завод імені ОСОБА_2» (юридична адреса: 61037, вул. Плеханівська 126, м. Харків Харківської області, ідентифікаційний код юридичної особи №14315629) на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, проживає: ІНФОРМАЦІЯ_2, 1500 (тисячу пятсот) гривень 00 коп. - моральної шкоди.

Стягнути з Державного підприємства «Завод імені ОСОБА_2» (юридична адреса: 61037, вул. Плеханівська 126, м. Харків Харківської області, ідентифікаційний код юридичної особи №14315629), на користь держави (отримувач: УДК СУ у Комінтернівському районі м. Харкова та Харківської області, код отримувача /код за ЄДРПОУ/-37999680, банк отримувача: ГУДКУ в Харківській області, МФО 851011, р/р 0005, код класифікації доходів бюджету: 22030001) судові витрати у розмірі 214 (двісті чотирнадцять) грн. 60 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через суд першої інстанції шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення шляхом подачі апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: ОСОБА_6