АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_______________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/3831/14 Головуючий 1 інст. - Зелінський В.Г.
Справа № 623/4655/13-ц Доповідач - Кісь П.В.
Категорія: договірні
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

4 червня 2014 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого - Кіся П.В.,

суддів: - Кружиліної О.А.,

- Макарова Г.О.,

при секретарі - Прийміч А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою Ізюмської міжрайонної прокуратури Харківської області на рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 23 січня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на нерухоме майно, -

ВСТАНОВИВ:

16.12.2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вище зазначеним позовом та просив суд визнати дійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 від 10.09.2013 року і визнати за ним право власності на нежитлове (складське) приміщення, літ. «Б», площею 29,4 кв.м., що розташоване в АДРЕСА_1; нежитлове (складське) приміщення, літ. «Б», площею 35 кв.м., що розташоване в АДРЕСА_1-ж; 3/10 частини нежитлового приміщення (магазин), літ. «Б», площею 54 кв.м., з тамбуром літ. «б», площею 1,7 кв.м., що розташоване в АДРЕСА_2

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 10.09.2013 року він уклав з ОСОБА_4 договір купівлі-продажу, виконуючи умови якого він сплатив відповідачу 15000 грн., а 10.09.2013 року ними був підписаний акт приймання-передачі майна: нежитлове (складське) приміщення, літ. «Б», площею 29,4 кв.м., що розташоване в АДРЕСА_1; нежитлове (складське) приміщення, літ. «Б», площею 35 кв.м., що розташоване в АДРЕСА_1-ж; 3/10 частини нежитлового приміщення (магазин), літ. «Б», площею 54 кв.м., з тамбуром літ. «б», площею 1,7 кв.м., що розташоване в АДРЕСА_2

Однак в повній мірі розпоряджатись власним майном він не може, оскільки ОСОБА_4 ухиляється від нотаріального посвідчення вказаного договору, а тому він змушений був звернутись до суду з позовом.

Рішенням Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 23 січня 2014 року позовні вимоги ОСОБА_3 задоволені.

Суд вирішив договір купівлі-продажу нежитлових приміщень між ОСОБА_4 та ОСОБА_3 від 10.09.2013 року визнати дійсним та визнати за ОСОБА_3 право власності на нежитлове (складське) приміщення, літ. «Б», площею 29,4 кв.м., що розташоване в АДРЕСА_1; нежитлове (складське) приміщення, літ. «Б», площею 35 кв.м., що розташоване в АДРЕСА_1-ж; 3/10 частини нежитлового приміщення (магазин), літ. «Б», площею 54 кв.м., з тамбуром літ. «б», площею 1,7 кв.м., що розташоване в АДРЕСА_2

В апеляційній скарзі Ізюмська міжрайонна прокуратура Харківської області просить скасувати вказане рішення, та ухвалити нове рішення яким позовні у задоволенні позову відмовити.

Вважає рішення суду необґрунтованим та таким, що постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що судом першої інстанції не наведено будь-яких матеріально-правових норм на підтвердження висновку про визнання за позивачем права власності на спірне майно та не встановлено за допомогою належних засобів доказування чи прийняті вони в експлуатацію державною технічною комісією, на якій земельній ділянці розташовані, тощо.

Таким чином, задовольняючи позовні вимоги суд фактично дозволив використовувати об'єкти, який не було визнано готовим для введення в експлуатацію, чим порушив встановлений порядок державного управління в сфері містобудування та архітектури.

З матеріалів справи вбачається, що землекористування земельних ділянок на котрих розташовані об'єкти продажу не оформлено у встановленому законом порядку перевіркою встановлено, що земельні ділянки на яких знаходяться вищезазначені нежитлові приміщення, перебувають у комунальній власності міста, згідно з п.б ч. 2 ст. 83 Земельного кодексу України. Однак, до участі у справі Ізюмську міську раду не було залучено як власника земельних ділянок.

Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішенню суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову за таких підстав.

Рішення про задоволення позову з підстав, передбачених ч.2 ст.220 ЦПК України, суд обґрунтовував тим, що сторони домовилися про всі істотні умови договору та повністю виконали письмову угоду.

Однак з таким вирішенням справи колегія суддів погодитися не може, оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, суд неправильно застосував норми процесуального і матеріального права.

Дійсно, частина 2 ст.220 ЦПК України передбачає, що у тому разі, якщо сторони домовилися щодо істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним.

Пунктом п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» звернуто увагу судів на те, що при вирішенні спору про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, необхідно враховувати, що норма частини другої ст.220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких право чинів відповідно до ст.ст.210 та 640 ЦК України пов'язуються з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін.

При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.

На вказані вимоги закону і роз'яснення вищої судової інстанції України місцевий суд увагу не звернув, помилково дійшовши до висновку про наявність підстав для задоволення позову.

З матеріалів справи вбачається, що справа розглянута без сторін, оскільки вони дружньо подали до суду 17.01.2014 року клопотання і заяву з проханням розглядати справу без їх участі, при цьому відповідач не заперечував проти задоволення позову.

Позивачем не надано, а матеріали справи не містять правовстановлюючих документів, які б свідчили про те, що ОСОБА_4 у передбаченому законом порядку, з дотриманням вимог ст.ст.328, 331, 332, 334 ЦК України, ст.ст.83,116 ЗК України набув права власності на майно, яке відчужував позивачу ОСОБА_3 за договором купівлі-продажу від 10.09.2013 року, що на момент укладення договору були в наявності всі документи, які, згідно глави 7 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом МЮ України №296/5 від 22.02.2012р., повинні бути надані нотаріусу для посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна.

Оскільки суд не мав передбачених ст.ст.213 ЦПК України підстав для задоволення позову, рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 23.01.2014 р. підлягає скасуванню з ухваленням нового про відмову у задоволенні позову.

Керуючись ст.ст.303, 304, п.п.3,4 ст.309, ст.ст.313, 314, 316, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу Ізюмської міжрайонної прокуратури Харківської області задовольнити.

Рішення Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 23 січня 2014 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання дійсним договору купівлі-продажу і визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення, в касаційному порядку може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий -

Судді: