Провадження № 2/522/2773/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2014 року м. Одеса

Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Єршової Л.С.

при секретарі Ларіній Т.Г.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одеса цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та піклування Приморської райадміністрації Одеської міської ради, про визнання поважними причин пропуску строків позовної давності, визнання договору купівлі-продажу квартири частково недійсним, визнання за ОСОБА_1 права власності на 3/6 частини квартири АДРЕСА_1; визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1; визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1; визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1; зобов`язання ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні квартирою; вселення ОСОБА_1 в квартиру,-

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 про визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_2 в м Одесі, укладеного 17.08.2000 року та посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бардук М.Д., реєстровий №2852, частково недійсним, визнання за ОСОБА_1 права власності на 3/6 частини квартири АДРЕСА_3, визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/6 частини квартири АДРЕСА_3, визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/6 частини квартири АДРЕСА_3, визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/6 частини квартири АДРЕСА_3, зобов'язання ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні вказаною квартирою та вселення ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_3.

До початку розгляду судом справи по суті позивач подав уточнену позовну заяву, відповідно до якої просив суд, окрім задоволення вищезазначених вимог, також визнати поважними причини пропуску ним строків позовної давності.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є сином відповідачки ОСОБА_2. На підставі договору купівлі-продажу від 29.09.1995 року він був власником 1/2 частки квартири АДРЕСА_4. Друга половина квартири, на підставі вказаного договору належала ОСОБА_2. В подальшому, ОСОБА_2, вирішила продати вказану квартиру, а замість неї придбати іншу.

17.08.2000 р. на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бардук М.Д., квартира АДРЕСА_4 була продана за 111015,00 грн. В той же день (17.08.2000 р.) була придбана квартира АДРЕСА_5.

На момент укладання вказаних угод позивачу було дванадцять років, тому мати була зобов'язана представляти його, як неповнолітню особу, та діяти в його інтересах, не порушуючи його прав.

Виходячи з того, що в квартирі АДРЕСА_6 позивачу належала 1/2 частка, то при укладені договору купівлі- продажу АДРЕСА_7 , яка була придбана за рахунок 1/2 частини його особистих коштів, позивач, на його думку, повинен був бути включеним у склад покупців також з часткою 1/2, а як слід, набути право власності на ? частину квартири.

У зв'язку з тим, що на момент укладання договору купівлі-продажу позивач був неповнолітнім, то з договором його ніхто не ознайомив.

З 2011 року, між ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_4 стали виникати непорозуміння та сварки. На підставі рішення Приморського районного суду м. Одеси від 06.09.2011 р. шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 було розірвано.

Як зазначає позивач, після розірвання шлюбу, поведінка відповідача ОСОБА_7 по відношенню до нього, матері та брата ще більш погіршилась. Наприкінці листопада 2011 року відповідач ОСОБА_4 не впустив позивача, його мати та брата в квартиру, змінивши замки на вхідних дверях.

У зв'язку з тим, що з боку відповідача ОСОБА_4 були грубо порушені права позивача на користування житлом, він з метою захисту своїх прав вирішив спочатку ознайомитись з договором купівлі-продажу квартири.

Після ознайомлення з договором купівлі-продажу, позивачу стало відомо, що власниками квартири АДРЕСА_8 в рівних частках є: ОСОБА_2, ОСОБА_4, ОСОБА_3 та ОСОБА_1.

Таким чином, під час укладення договору купівлі-продажу, на думку позивача, були порушені його законні права та інтереси, як неповнолітньої дитини, а станом на теперішній час відповідач ОСОБА_4 чинить позивачу перешкоди в користуванні власністю, що і стало приводом для звернення до суду.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав та просив суд його задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, та її представник позов визнали, а відповідач ОСОБА_4 проти задоволення позову заперечував.

Відповідно до ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд.

Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 N 5 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду» визнання позову повинно бути безумовним, а якщо у справі беруть участь кілька відповідачів, то ухвалення рішення про задоволення позову за наявності для цього законних підстав можливе лише у разі визнання позову всіма відповідачами.

Враховуючи викладене, судом було відмовлено у прийнятті визнання позову відповідачем ОСОБА_2, яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього ОСОБА_3, та продовжено судовий розгляд справи.

Представник третьої особи - органу опіки та піклування Приморської районної адміністрації Одеської міської ради до суду не з`явився, був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив.

Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази по справі, приходить до наступних висновків.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 є сином ОСОБА_8, що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1, виданим відділом ЗАГС Іллічівського РІК м. Одеси 15.02.1988 р. (а.с. 8).

14.06.1997 року ОСОБА_8 одружилась з ОСОБА_4 та взяла прізвище ОСОБА_4, що підтверджується свідоцтвом про одруження від 14.06.997 року, виданим відділом РАГС Київської райадміністрації виконкому Одеської міськради (а.с. 9).

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 06.09.2011 року (набрало законної сили 17.09.2011 року) шлюб між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було розірвано (а.с. 10).

Як вбачається з матеріалів справи (а.с. 13, 174) ОСОБА_8 та ОСОБА_1 володіли на праві власності в рівних частках квартирою АДРЕСА_12

17.08.2000 р. на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бардук М.Д., квартира АДРЕСА_4 була продана ОСОБА_2, яка діяла в своїх інтересах та інтересах свого сина - ОСОБА_1, за 111015,00 грн. (а.с. 13).

17.08.2000 р. відповідно до договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бардук М.Д., ОСОБА_4, ОСОБА_2, яка діяла в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх - ОСОБА_1 та ОСОБА_3, за 12100,00 грн. купили в рівних частках квартиру АДРЕСА_9 (а.с. 11).

Згідно з ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Судом встановлено, що спірні правовідносини щодо визначення часток покупців під час купівлі-продажу нерухомого майна відбувались у 2000 році, тобто вони регулюються нормами КпШС України (1969 року) та ЦК України (1963 року).

Відповідно до ст. 60 КпШС України захист прав та інтересів неповнолітніх дітей лежить на їх батьках, які діють без особливих на те повноважень, а відповідно до ч. 2 ст. 61 КпШС України батьківські права не можуть здійснюватися в суперечності з інтересами дітей.

Згідно з ст. 78 КпШС України, якщо у неповнолітніх є належне їм майно, батьки управляють ним як опікуни і піклувальники без спеціального призначення, але з додержанням відповідних правил про опіку і піклування.

Відповідно до ст. 145 КпШС України опікун не вправі без дозволу органів опіки і піклування укладати угоди, а піклувальник - давати згоду на їх укладення, якщо вони виходять за межі побутових. Такими угодами, зокрема, є договори, що потребують нотаріального посвідчення і спеціальної реєстрації, відмова від належних підопічному майнових прав, поділ майна, поділ або обмін жилої площі, видача письмових зобов'язань тощо.

Відповідно до ст. 79 КпШС України у разі виникнення спільної власності батьків і дітей правовідносини щодо цієї власності регулюються на загальних підставах ЦК України.

Відповідно до ст. 48 ЦК України (1963 року) недійсною є угода, яка не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемляє особисті або майнові права неповнолітніх дітей. По недійсній угоді кожна з сторін зобов'язана повернути другій стороні все одержане за угодою, а при неможливості повернути одержане в натурі - відшкодувати його вартість у грошах, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом.

За правилами ст.59 ЦК України (1963 року) угода, визнана недійсною, вважається недійсною з моменту її укладення.

Відповідно до положень п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28 квітня 1978 року з наступними змінами "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" у разі визнання угоди недійсною за ст. 48 ЦК суд повинен у рішенні послатися і на нормативний акт, вимогам якого угода не відповідає.

Судом враховано, що позивач не визначився та не вказав у позові, в якій саме частині договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_9 має бути визнано недійсним.

Судом встановлено, що 10.09.2000 р. Київською районною адміністрацією виконкому Одеської міської ради було надано згоду на укладення договору купівлі-продажу частки АДРЕСА_10, яка належить неповнолітньому ОСОБА_1, та зобов`язано ОСОБА_2 при укладенні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_11, включити свого неповнолітнього сина в число власників (а.с. 174).

Як вбачається з матеріалів справи (а.с. 11) вказані вимоги ОСОБА_2 були дотримані, і неповнолітній ОСОБА_1 був включений до складу власників квартири АДРЕСА_9.

Таким чином, при укладенні договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_9 сторонами були дотримані вимоги чинного законодавства щодо майнових прав неповнолітнього ОСОБА_1 і підстав для визнання його частково недійсним немає.

Щодо вимоги про визнання за позивачем права власності на 3/6 частин квартири АДРЕСА_9, а за відповідачами по 1/3 частини зазначеної квартири, суд зазначає наступне.

Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Частка сторін у спірній квартирі має бути пропорційною не частці коштів виручених від продажу попередньої квартирі, а частці належних сторонам коштів, які були використані для придбання спірної квартири.

В свою чергу, позивачем не надано жодних доказів того, що розмір його частки у цій сумі становив більше, ніж ?, а розмір часток інших покупців був меншим.

Лише факт того, що в один день була продана одна квартира та куплена інша не може бути беззаперечним доказом того, що саме кошти від продажу однієї квартири були витрачені на купівлю іншої.

Крім того, позивач не зміг пояснити суду, чому, якщо при купівлі нової квартири були використані кошти від продажу квартири АДРЕСА_4, яка належала йому, та його матері в рівних частках, то в новій квартирі АДРЕСА_9, йому повинні належати 3/6 частки квартири, а його матері 1/6.

Враховуючи викладене, суд вважає, що у задоволенні вимог про зміну розміру часток покупців у договорі купівлі-продажу квартири АДРЕСА_9 слід відмовити за їх недоведеністю.

Крім того, ст. 71 ЦК України (1963 року), який діяв на час виникнення цивільних правовідносин, встановлено, що загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) , встановлюється в три роки.

Відповідно до ст. 76 цього Кодексу перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Суд зазначає, що позивач, заявивши до суду вимогу про визнання поважними причин пропуску ним строків позовної давності, жодного належного та допустимого доказу поважності цих причин до суду не надав. Позивач досяг повноліття 07.02.2006 року, а позов ним подано лише 20.08.2012 року. При цьому пояснення, що зацікавився умовами договору він лише у 2011 році, коли нібито ОСОБА_4 були порушені його права на користування житлом, не можливо вважати поважними причинами пропуску строків позовної давності, жодної причини, яка б заважала позивачу ознайомитись з умовами договору відразу ж після досягнення повноліття, він не вказав.

У відповідності до ст. 317, ч. 1, 2 ст. ст. 319, 321 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном.

На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна.

Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Крім того, ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України передбачено, що власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і має право розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд.

За нормами ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.

Згідно з ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 зареєстрований у АДРЕСА_13.

Жодних доказів того, що він мешкає в іншому місці, позивач до суду не надав, як і не надав доказів того, що відповідач ОСОБА_4 чинить йому перешкоди у користуванні зазначеною квартирою.

Суд не може розглядати як належний доказ того, що відповідач ОСОБА_4 чинить ОСОБА_1 перешкоди у користуванні спірною квартирою, постанову Приморского районного суду м. Одеси від 12.08.2011 року про визнання ОСОБА_4 винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 ч. 1 КУпАП (а.с. 189). Як вбачається з зазначеної постанови суду, причиною для притягнення ОСОБА_4 до відповідальності стала нецензурна лайка на адресу дружини - ОСОБА_2 в присутності неповнолітнього ОСОБА_3

Враховуючи викладене, у задоволенні вимог про зобов`язання не чинити ОСОБА_1 перешкоди у користуванні вищевказаною квартирою та вселення ОСОБА_1 в квартиру АДРЕСА_3, суд відмовляє за їх недоведеністю.

Керуючись ст. ст.10, 11, 174, 213-215 ЦПК України,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - орган опіки та піклування Приморської райадміністрації Одеської міської ради, про визнання поважними причин пропуску строків позовної давності, визнання договору купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1, укладеного 17.08.2000 року та посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бардук М.Д., реєстровий номер №2852 - частково недійсним, визнання за ОСОБА_1 права власності на 3/6 частини квартири АДРЕСА_1; визнання за ОСОБА_2 права власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1; визнання за ОСОБА_4 права власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1; визнання за ОСОБА_3 права власності на 1/6 частину квартири АДРЕСА_1; зобов`язання ОСОБА_4 не чинити ОСОБА_1 перешкод у користуванні квартирою АДРЕСА_14 вселення ОСОБА_1 ОСОБА_9 в квартиру АДРЕСА_1, - відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя Л.С. Єршова

03.06.2014