Справа № 638/7179/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.07.14 року м. Харків

Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого: судді Омельченко К.О.

При секретарі: Забіякі Ю.В.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання договору дарування, визнання права власності та відшкодування моральної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернулася з позовною заявою до Дзержинського районного суду м. Харкова до ОСОБА_2, в якій просить розірвати договір дарування ВАМ № 784911 68/100 частин квартири АДРЕСА_1, укладений з ОСОБА_2 Визнати за нею право власності 68/100 частин спірної квартири, визнати ОСОБА_2 такою, що втратила право власності на 68/100 частин вищезазначеної квартири. Стягнути з ОСОБА_2 в рахунок відшкодування моральної шкоди 200000 грн.

Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що відповідачка є колишньою дружиною її сина ОСОБА_3, інваліда 2 групи з психічного захворювання, який перебуває на обліку у ПНД № 3 з 1998 року. 13.10.01 року між її сином та відповідачкою був укладений шлюб. Місцем проживання стала двокімнатна квартира АДРЕСА_2, яка належала позивачці на праві дольової власності 68/100 частин та її сину 32/100 частини. У шлюбі між сином позивачки та відповідачки народився син ОСОБА_4 у 2002 році. Між сторонами постійно виникали сварки щодо сумісного проживання у квартирі. При цьому, як зазначає позивачка, задля збереження сімї свого сина вона була вимушена подарувати відповідачці належні їй на праві власності 68/100 чистин спірної квартири, а самої з батьками похилого віку переїхати до іншої оселі. Вважає, що договір дарування був укладений внаслідок обману з боку відповідачки, оскільки до і після його укладення вона обіцяла, що молода сімя буде жити дружньо, вона не буде розлучатися із сином позивачки, але в подальшому це зробила, тому позивачка вважає, що договір дарування частини квартири був укладений внаслідок обману та перебігу тяжких обставин. В подальшому, як посилається позивачка, відповідачка не займалася лікуванням її сина (свого чоловіка), навпаки, робила все для того, щоб стан його здоровя погіршився, вимагала від нього постійно працювати та забезпечувати сімю, незважаючи на стан здоровя. Враховуючи викладене, вважає, що договір дарування був укладений внаслідок обману з боку відповідачки, а всі дії, які вона вчинила після цього заподіяли моральну шкоду на вищезазначену суму в розмірі 200000 грн.

В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. З пояснень позивачки на запитання суду, в чому виявився обман перед укладенням договору дарування частини спірної квартири з боку відповідачки, остання пояснила, що суттю обману є те, що відповідачка обіцяла жити з її сином та про нього турбуватися, але згодом вони розлучилися з вини відповідачки.

Відповідачка та її представники позовні вимоги не визнали. Просили відмовити у їх задоволенні. Надали, в тому числі, письмові заперечення, в яких послалися на те, що договір дарування мав місце у 2003 році, а позивачка звернулася до суду про його розірвання тільки у 2013 році, тобто із спливом річного терміну позовної давності. Вважають, що Цивільним Кодексом УРСР, який потрібно застосовувати до цих правовідносин, оскільки договір був укладений до набрання чинності ЦК України (2004 року), розірвання договору дарування не передбачалося. Вважали, що факт обману, тобто умисного введення в оману учасника угоди, шляхом повідомлення відомостей, що не відповідають дійсності, або замовчування обставин, які мають істотне значення для угоди, що укладається, позивачкою не доведений. Також зазначають, що в день укладенні між сторонами договору дарування частини квартири, між бабусею відповідачки ОСОБА_5 та позивачкою був укладений договір дарування ізольованої однокімнатної квартири АДРЕСА_3, загальною площею 31,9 кв.м. Тобто 68/100 частин квартири фактично були подаровані не невідплатно. Враховуючи викладене, вважають, що підстави для задоволення позову відсутні, оскільки факт обману не доведений і, як наслідок, не доведений і факт спричинення моральної шкоди.

Суд, вислухавши сторони, свідка, дослідивши матеріали справи та представлені докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

18.08.03 року ОСОБА_1 подарувала, а ОСОБА_2 прийняла у дар 68/100 частин квартири № 51 з відповідною частиною місць спільного користування у будинку № 76 по пр. Перемоги у м. Харкові, яка складається з двох житлових кімнат, житловою площею 27,3 кв.м., загальною площею 45,8 кв.м. Зазначений договір дарування був посвідчений державним нотаріусом Першої харківської державної нотаріальної контори ОСОБА_6, зареєстровано у реєстрі за № 7-1140.

В цей же день ОСОБА_7 (бабуся відповідачки ОСОБА_2Ю.) подарувала позивачці ОСОБА_1 квартиру АДРЕСА_4, яка складається з однієї житлової кімнати, житловою площею 16,6 кв. м., загальною площею 31,9 кв. м. Цей договір був посвідчений тим же нотаріусом та зареєстрований в реєстрі за № 7-1135.

Допитаний в якості свідка за клопотанням позивачки ОСОБА_3, надав пояснення про те, що частина квартири відповідачці була подарована його матірю для того, щоб їх молода сімя та дитина в ній жили. Мати не хотіла дарувати належну їй частину квартири, але в подальшому це зробила і переїхала до квартири бабусі відповідачки, яка, у свою чергу цю квартиру їй подарувала. Вважає, що їхня з відповідачкою сімя розпалася з його вини.

Відповідно до ст.. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобовязується передати другій стороні (обдарованому) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обовязок обдарованого вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування.

Право власності обдарованого на дарунок виникає з моменту його прийняття (ст.. 722 ЦК України).

Згідно зі ст.. 727 ЦК України, дарувальник має право вимагати розірвання договору дарування нерухомих речей чи іншого особливо цінного майна, якщо обдарований умисно вчинив злочин проти життя, здоровя, власності дарувальника, його батьків, дружини (чоловіка) або дітей.

До вимог про розірвання договору дарування застосовується позовна давність в один рік (ст.. 728 ЦК України).

Відповідно до розяснень п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.09 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї із сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми ст.. 230 ЦК України не застосовуються щодо односторонніх правочинів.

При цьому суд звертає увагу на те, що договір дарування у цивілістичній доктрині вважається одностороннім, оскільки з його укладенням у сторін не виникає, як правило, взаємних прав та обовязків.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що позивачкою, відповідно до ст.. 60 ЦПК України, факт обману при укладенні договору дарування частини квартири з боку відповідачки не доведений, як не доведений і факт спричинення моральної шкоди внаслідок укладення спірного договору дарування.

Крім цього, при зверненні до суду порушені строки позовної давності, передбачені ст.. 728 ЦК України, щодо яких заявлено стороною відповідачів. А питання щодо поновлення строків давності позивачкою перед судом не ставилося.

За таких обставин суд відмовляє у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст.. 10, 11, 60, 88, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Харківської області через районний суд протягом 10-ти днів з дня проголошення.

Суддя: