У Х В А Л А

Іменем України

07 липня 2014 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Ігнатюка Б.Ю., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Савариної Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 29 травня 2014 року в справі за поданням головного державного виконавця міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції в особі ОСОБА_2 де заінтересованими особами є: стягувач ОСОБА_3 та боржник ОСОБА_1 про примусове проникнення до житла боржника, -

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 29 травня 2014 року задоволено подання головного державного виконавця МВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції про примусове проникнення до житла боржниці.

ОСОБА_1 подала на ухвалу суду першої інстанції апеляційну скаргу в якій ставить, питання про скасування даної ухвали та постановлення нової ухвали про відхилення подання. Мотивує свої вимоги тим, що ухвала суду постановлена в порушення вимог норм процесуального та матеріального законодавства, а тому вважає її незаконною.

У судовому засіданні апеляційної інстанції апелянтка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4, яка діє на підставі довіреності, просили вимоги апеляційної скарги задоволити з наведених у ній підстав.

Стягувач ОСОБА_3 та його представник в особі адвоката ОСОБА_5 заперечили вимоги апеляційної скарги й просили залишити в силі ухвалу суду.

Судом першої інстанції встановлено, що боржник повідомлявся державним виконавцем про час примусового виконання рішення суду. Однак, доступу до приміщення не надала, чим перешкоджає виконанню рішення суду.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь в справі та вивчивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що дана скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

На підтвердження підставності подання про примусове проникнення до житла боржника, головний державний виконавець МВ ДВС Ужгородського МУЮ посилався на те, що на примусовому виконанні перебуває виконавче провадження за № 36930928 із примусового виконання виконавчого листа № 712/2207/2012 від 06.03.2013 року Ужгородського міськрайонного суду, щодо зобовязання ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_3 у користуванні його квартирою. Та при виході 14.03.2014 року й 29.04.2014 року державного виконавця за адресою проживання ОСОБА_1 остання не знаходилась вдома.

Відповідно до вимог ч. 1 та п. 10 ч. 3 ст. 11 ЗУ Про виконавче провадження (далі - Закон) державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Та державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право: звертатися до суду з поданням про постановлення вмотивованого рішення про примусове проникнення до житла чи іншого володіння боржника фізичної особи.

Згідно ч. 2 ст. 20 Закону виконання рішення, яке зобов'язує боржника вчинити певні дії, здійснюється державним виконавцем за місцем проведення таких дій.

А як передбачено п. 4 ч. 1 ст. 32 Закону заходами примусового виконання рішень є: інші заходи, передбачені рішенням.

З метою зобовязання ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_3 у користуванні його квартирою, державним виконавцем було надіслано 06.03.2014 року і 22.04.2014 року ОСОБА_1 письмові вимоги про необхідність бути присутньою під час проведення виконавчих дій 14.03.2014 року і 29.04.2014 року з виконання виконавчого документа, а.с. 26, 35.

Про відсутність боржниці вдома на дати зазначені у вимогах, складено державним виконавцем Акт від 14.03.2014 року і від 29.04.2014 року, а.с. 25, 34.

Зазначені обставини в їх сукупності свідчать про небажання з боку боржника виконувати рішення суду в примусовому порядку, що являється перешкодою для державного виконавця з належного виконання рішення суду.

Як випливає з резолютивної частини рішення суду, яка зазначена у виконавчому листі № 712/2207/2012 виданому 06.03.2013 року (а.с. 3) виконання такої повинно здійснюватись в примусовому порядку, виходячи з положень ст. 75 Закону.

Проаналізувавши зміст частин 1 і 4 ст. 75 Закону, колегія суддів зазначає, що такі різняться між собою, так-як регулюють різні види рішень, які підлягають виконанню.

Так, ч. 1 цієї статті передбачає виконання рішення, яким зобовязано боржника вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення. Тоді як ч. 4 цієї статті передбачає виконання рішення, щодо заборони вчиняти певні дії або про утримання від вчинення певних дій.

У спірних правовідносинах, рішенням суду зобовязано ОСОБА_1 не чинити перешкод ОСОБА_3 у користуванні його квартирою, а не заборонено ОСОБА_1 чинити перешкоди ОСОБА_3 при користуванні своєю квартирою або утриматися ОСОБА_1 від вчинення ОСОБА_3 яких-небудь перешкод під час користування власною квартирою.

Виходячи із зазначеного, рішення суду повинно примусово виконуватись саме в порядку вимог частин 1 і 2 ст. 75 Закону, а не ч. 4 ст. 75 Закону як на цьому наполягає апелянтка.

Як зазначено в абзаці 2 ч. 1 ст. 30 Закону - державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме до закінчення виконавчого провадження - згідно зі статтею 49 цього Закону.

Апелянта посилається на п. 6 ч. 1 ст. 49 Закону, яка передбачає, що виконавче провадження підлягає закінченню у разі : закінчення строку (із виконання рішення немайнового характеру - у двомісячний строк, ч. 2 ст. 30 Закону), передбаченого законом для відповідного виду стягнення.

Проте, підстави передбачені п. 6 ч. 1 ст. 49 Закону застосовуються у разі, коли невиконання рішення суду мало місце з незалежних від волі боржника причин. А в даній справі йдеться про невиконання рішення суду саме божником. Крім цього, виконавче провадження із примусового виконання, зупинялось на підставі судових рішень.

Таким чином, державний виконавець повинен провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку.

А звідси, вимоги головного державного виконавця МВ ДВС Ужгородського МУЮ наведені в поданні знайшли своє підтвердження з огляду на вище наведене.

Позаяк доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому колегія суддів вважає за необхідне таку відхилити, залишивши без змін ухвалу суду першої інстанції.

Приймаючи до уваги встановлене та керуючись вимогами статей 307, 312, 314, 315, 317 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 29 травня 2014 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Головуючий : ___________________ Судді : ____________________

____________________