Справа № 308/7076/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.10.2014 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого - судді Фазикош О.В., при секретарі Рабош А.О., з участю позивача ОСОБА_1, представника відповідача - ОСОБА_2 розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення збитків,-

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення збитків.

Позовні вимоги мотивує тим, що 19.01.2014 р. його майну, а саме двом африканським страусам, які знаходилися у його володінні, було нанесено ушкодження, які призвели до загибелі одного страуса і значних ушкоджень іншого, після котрих, за рекомендацією ветеринара, його було дорізано. Дані ушкодження були спричинені діями собаки, що знаходиться на утриманні відповідача, а також собаки, що знаходиться на утриманні гр. ОСОБА_4 Громадянин ОСОБА_4 відшкодував позивачу вартість одного страуса. В усній розмові з відповідачем було запропоновано йому, як власнику собаки, діями якої спричинена майнова шкода, відшкодувати йому збитки, однак по даний час, ніякого відшкодування позивачем не отримано. Відповідачу направлено лист, який ним отримано 08.04.2014, однак жодних дій по відшкодуванню збитків не вжито. Ушкодження та загибель страусів підтверджується фотознімками та відео. Середня ринкова вартість страуса складає близько 6000 грн. На підставі вищенаведеного позивач просить стягнути з відповідача - ОСОБА_3, АДРЕСА_1, суму завданих збитків у розмірі 6000,00 грн. та судового збору у розмірі 243 гривень 60 копійок.

Позивач в судове засідання з'явився, позовні вимоги підтримав повністю, просив задовольнити такі.

Відповідач в судове засідання не з'явився, направив клопотання на адресу суду про розгляд справи за його відсутності.

Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечував з підстав зазначених в письмових поясненнях. Зокрема зазначив, що не доведено нанесення матеріальної шкоди відповідачем, собака не є службовою, не служить для охорони, не відноситься до будь-якої породи, у тому числі до бійцівської і тому не є об'єктом підвищеної небезпеки. Застосування позивачем ст. 1187 ЦК на думку представника відповідача є недоречним.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення присутніх учасників процесу, допитавши свідків та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку.

Згідно до ст.. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

Відповідно до вимог п. п. 8, 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування майнової та моральної шкоди. Згідно з ч. ч. 1. 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, а збитками є витрати, які особа зробила для відновлення свого порушеного права.

Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. ч.2 ст. 60 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. ч.4. ст. 60 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

По справі встановлено, що 19.01.2014 р. майну позивача, а саме належним йому двом африканським страусам, було нанесено ушкодження, які призвели до загибелі одного страуса і значних ушкоджень іншого, після котрих, за рекомендацією ветеринара, його було дорізано.

Свідок ОСОБА_5 в судовому засіданні повідомив, що дійсно у ОСОБА_3 є собака (невідомої породи - дворняга, невеликого зросту та малогабаритна), яка час від часу гуляє на подвір'ї позивача, в день загибелі двох страусів собака відповідача також була на подвір'ї з собакою (породи - вівчарка), яка належить ОСОБА_4 Однак, свідок не бачив сам напад, а також які укуси були нанесені та якою саме собакою на першого страуса. Стосовно другого страуса повідомив, що знайшли його лише пізніше в сараї, на його думку з переломом ребер.

Свідок ОСОБА_6 в судовому засіданні повідомив, що дійсно у ОСОБА_3 є собака (невідомої породи - дворняга, невеликого зросту та малогабаритна), яка час від часу гуляє на подвір'ї позивача, таке траплялось і раніше. Нападу собак на страусів позивача він особисто не бачив. Свідок пояснив, що бачив як позивач вже після укусів дорізав страусів.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачу дійсно належить собака (невідомої породи - дворняга, невеликого зросту та малогабаритна), він нею володів та утримував.

Разом з тим, належними, достатніми та допустимими доказами позивачем не доведено, що чи створило володіння, утримання та використання собаки підвищену небезпеку для майна позивача.

Так, згідно висновку за результатами перевірки фактів по рапорту оперативного чергового Ч/Ч Ужгородського РВ УМВС України в Закарпатській області майора міліції ОСОБА_7 від 21.01.2014 р. зазначено, що згідно повідомлення ОСОБА_8 сусідські собаки на території її дворогосподарства загризли одного з страусів. Згідно пояснень громадянина ОСОБА_4, 19.01.2014 року він знаходився в церкві, що в с.Камяниця біля 12.00 год. йому на мобільний телефон зателефонував його сусід гр..ОСОБА_1 та повідомив, що його собака породи німецька вівчарка загриз в нього на дворогосподарстві належного йому страуса. Також останній повідомив, що там були дві собаки, одна з них гр. ОСОБА_3 Гр. ОСОБА_3 пояснив, що у нього у власності є собака, яка постійно знаходиться у вольєрі, 19.01.2014 року йому зателефонував гр.. ОСОБА_1 та повідомив, що його собака загризла його страуса. Після чого останній пішов до сусіда, побачивши що страус великий, повідомив гр..ОСОБА_1, що його собака малого росту та не могла загризти такого страуса. Враховуючи відсутність складу кримінального правопорушення, перевірку по даному факту припинено, матеріали перевірки скеровані у секретаріат Ужгородського РВ УМВС.

Даних про те, що відповідача в установлений чинним законодавством порядок та спосіб було притягнуто до адміністративної відповідальності, за ч. 1 ст.154 КУпАП, тобто порушення правил тримання собак і котів суду не надано, позивачем підтверджено також не було.

Заслуговують на увагу твердження представника відповідача, що собака його довірителя не була породистою. Матеріали справи не містять доказів, які б могли ствердити породу собаки. Сторони не ставили перед судом клопотання про проведення відповідної експертизи для встановлення породи собаки. Суд роз'яснив сторонам положення ч.3 ст. 10 ЦПК України, яка вказує, що кожна сторона, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків , встановлених цим Кодексом. На припущеннях суд не може визначити породу собаки, тому відносить її до безпородної. Свідки по справі також вказали суду, що вона безпородна.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з утриманням службових собак, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб, а згідно з ч. 2 цієї статті, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій основі володіє та утримає службову собаку, використання якої створює підвищену небезпеку.

Наведену норму ЦК України суд не може застосувати та віднести собаку відповідача до джерела підвищеної небезпеки із наведених вище підстав. Однак, не дивлячись на те , що собака відповідача не є собакою бійцівської породи, відповідальність за безпеку собаки, незалежно від її породи, слід покладати на її господаря. Відповідно , її власник повинен відшкодувати шкоду, заподіяну його собакою.

Разом з тим, позивач не надає суду жодних належних та допустимих доказів у підтвердження того, що саме собакою відповідача страусу були завдані укуси або інші дії, що призвели до гибелі страуса та травмуванням іншого страуса.

Додані до справи позивачем фото, де відображено стан страусів є лише підтвердження факту завданої шкоди, але не є підтвердженням того, хто завдав шкоду або яка саме собака спричинила укуси страусам.

Відповідно до ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. ч.2 ст. 59 ЦПК України, передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Крім того, відповідно до ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати їй в натурі (передати річ того ж роду і тієї ж якості, полагодити пошкоджену річ, тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір таких збитків підлягає відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення втраченої речі.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є витрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Згідно з роз'ясненнями п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" від 27 березня 1992 року N 6 при визначені розміру відшкодування шкоди, заподіяної майну, незалежно від форм власності, судам слід враховувати, що відшкодування шкоди шляхом покладення на відповідальну за неї особу обов'язку надати річ того ж роду та якості, полагодити пошкоджену річ, іншим шляхом відновити попереднє становище в натурі застосовується, якщо за обставинами справи цей спосіб відшкодування шкоди можливий. У разі коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості на час розгляду справи втраченого майна, робіт, які необхідно провести, щоб полагодити пошкоджену річ, усунути інші негативні наслідки неправомірних дій заподіювача шкоди як при відшкодуванні в натурі, так і при відшкодуванні заподіяних збитків грішми, потерпілому на його вимогу відшкодовуються неодержані доходи у зв'язку із заподіянням шкоди майну.

Вирішуючи питання про розмір шкоди, завданої майну позивача, ОСОБА_1 у якості належного доказу надає посилання на інформацію з інтернет сайту, де вказані ціни та на свій розсуд зазначає про розмір збитків приблизно 6000 гривень.

Суд вважає, що зазначений доказ не є належним, він не містить повної інформації про предмет доказування (реальні збитки та перелік пошкодженого майна).

Так, позивач у своїй позовній заяві, яку підтримав у судовому засіданні, визначив повний перелік пошкоджених майна, зокрема: два страуси. Разом з тим, встановити вартість окремо кожного страуса, та взагалі обґрунтування розміру збитків саме в 6000 гривень неможливо, оскільки позов та додані до нього матеріали такої інформації не містить - у ній зазначена лише загальна вартість шкоди.

Відповідно до вимог ст.ст.22 та 1166 ЦК України обов'язок доведення розміру шкоди лежить на позивачеві.

Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи наведені вище норми ЦК України, а також те, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є необґрунтовані, а отже позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення збитків не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 10, 57-59, 60-62, 209, 213, 215-218, ЦПК України, 1166, 1187 ЦКУкраїни, суд, -

вирішив:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до ОСОБА_3 про стягнення збитків - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів після проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду Фазикош О.В.