Справа № 459/2842/14 Головуючий у 1 інстанції: Кріль М.Д.
Провадження № 22-ц/783/6327/14 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1 С. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 грудня 2014 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.,

суддів Монастирецького Д.І., Приколоти Т.І.,

секретаря - Матяш С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційними скаргами позивача ОСОБА_2»якова ОСОБА_3, Державного підприємства «Львіввугілля» на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 26 серпня 2014 року у справі за позовом Хом»якова ОСОБА_3 до Державного підприємства «Львіввугілля» про стягнення моральної шкоди, завданої професійним захворюванням, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 26 серпня 2014 року позов Хом»якова С.В. задоволено частково.

Стягнуто з Державного Підприємства «Львіввугілля» в користь Хом»якова С.В. 10 000 грн. 00 коп. (десять тисяч грн. 00 коп.) відшкодування моральної шкоди.

В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржили позивач ОСОБА_2»яков С.В. та відповідач ДП «Львіввугілля».

Позивач ОСОБА_2»яков С.В. в обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку щодо обов»язковості відшкодування моральної шкоди, спричиненої внаслідок професійного захворювання, однак не згідний з розміром моральної шкоди, яка стягнута рішенням суду. Тому в цій частині вважає рішення суду незаконним та необґрунтованим.

Просить рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 26 серпня 2014 року змінити в частині стягнення з ДП « Львіввугілля» в його користь 10 000 грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди, стягнувши з ДП « Львіввугілля» в його користь 30 000 грн. 00 коп. на відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров»я при виконанні трудових обов»язків, внаслідок професійного захворювання.

В свою чергу апелянт ДП «Львіввугілля» в обгрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Просить його скасувати й ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_2»якова С.В. повністю, посилаючись на те, що судом першої інстанції не враховано те, що спричинення моральної шкоди у спірних правовідносинах згідно з вимогами законодавства не є матеріально-правовою презумпцією, а отже має доводитись як і сам факт спричинення моральної шкоди, так і її розмір. Одночасно зазначає, що районним судом було постановлено рішення без жодних підтверджуючих доказів факту моральних страждань позивача.

Згідно з ч. 2 ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Тому судова колегія вважає за необхідне у відповідності з вимогами ст. 305 ЦПК України проводити розгляд справи у їх відсутності, так як вони належним чином повідомлені про час та місце судового засідання та у відповідності до вимог ст. 197 ЦПК України розглядає справу без фіксування судового засідання технічними засобами.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, межі і доводи апеляційних скарг, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені на підставі правильного встановлення існуючих правовідносин між сторонами, а доводи апеляційних скарг правильності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення в повній мірі відповідає даним вимогам.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до ст. ст.1, 3, 21, 43, 46 Конституції України - Україна, як соціальна держава, зміст і спрямованість якої визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосили право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника тощо. Право на соціальний захист гарантується, зокрема, загальнообовязковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Окремим видом загальнообов'язкового державного соціального страхування, згідно з абз.5 ч. 1 ст. 4 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, є страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗУ «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Згідно ч. 1 ст.9 даного закону, відшкодування шкоди, заподіяної працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або у разі смерті працівника, здійснюється Фондом соціального страхування від нещасних випадків відповідно до ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві, професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності».

Статтею 237-1 КЗпП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Право на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням на виробництві вперше було передбачено Законом України «Про охорону праці», який набув чинності 24.11.1992 року (згідно Постанови ВРУ від 14.10.1992 року № 2695-ХІІ).

Відповідно до ст.12 ЗУ «Про охорону праці» відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні та шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Такий порядок був передбачений Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом трудових обов'язків затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.1993 року №472 із змінами і доповненнями, яким було передбачено, що за наявності факту моральної шкоди потерпілому відшкодовується моральна шкода. Відповідно до п. 38 Правил відшкодування № 472 було передбачено, що право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності.

Згідно ст. 17 ЗУ «Про охорону праці» від 14.10.1992 року, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний створити в кожному структурному підрозділі і на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативних актів, а також забезпечити додержання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці.

Згідно ст. 4 ЗУ «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується на принципах: пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці.

Згідно ст. 13 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинило застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у Законі, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг.

Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Зокрема, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких вона зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я.

Згідно із ч. 4 ст.14 ЗУ «Про загальнообов'язкове соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності», до професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов'язаних з роботою.

Постановою Пленуму Верховного суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» встановлено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин.

Крім цього, у роз»ясненнях, викладених у п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1997 року "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" передбачено, що право на отримання потерпілим страхових виплат настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності.

З трудової книжки на ім»я Хом»якова С.В. вбачається, що останній працював у шкідливих умовах праці 8 років 4 місяці, що підтверджено актом розслідування професійного хронічного захворювання від 06.02.2014 року.

Згідно відомостей, відображених у довідці МСЕК серії 10 ААА № 148748 від 13.02.2014 року позивачу ОСОБА_2»якову С.В. вперше було встановлено ІІІ групу інвалідності по профзахворюванню безтерміново, а відповідно до довідки МСЕК серії №10 АА №110008 від 13.02.2014 року Хом»якову С.В. вперше було встановлено 55 % втрати працездатності, з яких 30 % - хронічна радикулопатія, 15 % - ХОЗЛ другого ступеня, 10% - ВСП безтерміново.

У зв»язку зі наявністю вказаного вище захворювання позивач неодноразово перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що вбачається з наданих позивачем виписок з історій хвороби.

Пунктом 4.1 мотивувальної частини Рішення Конституційного суду України № 1-рп/2004 від 27.01.2004 року передбачено, що ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Таким чином, суд першої інстанції вірно прийшов до висновку про покладення обов'язку відшкодувати моральної шкоди, яка спричинена позивачу ОСОБА_2»якову С.В. ушкодженням здоров»я при виконанні трудових обов»язків внаслідок професійного захворювання на відповідача державне підприємство «Львівугілля».

З досліджених матеріалів справи також вбачається, що знайшли підтвердження обставини заподіяння позивачу моральної шкоди, яка обумовлена моральним та фізичним стражданням з приводу ушкодження здоров'я, погіршення життєвих умов, що потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд вірно керувався приписами ч. 3 ст. 23 ЦК України, відповідно до якої розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків передбачених частиною другою цієї статті.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд першої інстанції вірно врахував той факт, що позивач не має можливості повноцінно працювати та для організації свого життя йому доводиться докладати додаткові зусилля, а відтак при визначенні розміру відшкодування, керуючись встановленими законом принципами виваженості та розумності правильно визначив таке в сумі 10 000 (десять тисяч) грн. 00 коп., а в іншій частині позову відмовив.

Наведе спростовує твердження апелянтів про незаконність рішення суду першої інстанції, таке прийнято з дотриманням вимог процесуального та матеріального закону, а тому підстави для його скасування відсутні. Суд першої інстанції повно та всебічно дослідив та оцінив обставини у справі, подані сторонами докази та правильно визначив характер спірних правовідносин.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційних скарг, доводи апеляційних скарг висновків суду не спростовують.

Керуючись ст. ст. 303, 307 ч. 1 п.1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги Хом»якова ОСОБА_3 та Державного підприємства «Львіввугілля» - відхилити.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 26 серпня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20-ти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Монастирецький Д.І.

ОСОБА_4