АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2013 року. Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючої судді Пономарь З.М., суддів Ремеза В.А., Свистунової О.В.,

при секретареві Кочержинській А.Ю.,

розглянувши у відкритому засіданні у м. Дніпропетровськ цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, -

в с т а н о в и л а:

У травні 2013 року ОСОБА_2 звернулася до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з позовом про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартира АДРЕСА_1. Рішенням Жовтневого райсуду м. Дніпропетровська від 26.09.2013р. у задоволенні позовних вимог відмовлено. В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просила скасувати вказане рішення, посилаючись на його невідповідність вимогам закону.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи наступне.

Квартира АДРЕСА_1 придбана ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 09.02.1995р. (а.с. 5-6). Оскільки вказаний договір укладено нею у період перебування у шлюбі з ОСОБА_5, ухвалою Жовтневого райсуду м.Дніпропетровськ від 18.10.2012р. затверджено їх мирову угоду, якою, зокрема, визнано, що квартира є їх сумісною власністю (а.с.3,7,8). У квартирі зареєстровані чотири особи: ОСОБА_2, ОСОБА_5, їх син ОСОБА_3 та ОСОБА_4, що підтверджується довідкою ЖБК №193 ( а.с.9). Посилаючись на складені житловим органом довідки та акт про не проживання у квартирі ОСОБА_4 з травня 2004 року, а ОСОБА_3 з червня 2006 року (а.с.10), ОСОБА_2 просила визнати їх особами, що втратили право користування вказаним жили приміщенням.

Частиною 2 ст. 405 ЦП України передбачено, що член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Вимогами ч.1,2 ст.60 ЦПК України встановлено обов'язок сторони довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Враховуючи встановлені обставини, суд першої інстанції обґрунтовано відповідно до вимог ст. 405 ЦК України, ст.60 ЦПК України ухвалив рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 про визнання ОСОБА_3 та ОСОБА_4 особами, що втратили право користування жилим приміщенням квартири АДРЕСА_1, за їх недоведеністю.

Твердження ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на незаконність висновку суду про належність квартири АДРЕСА_1 на праві спільної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_5 суперечать затвердженій судом мировій угоді останніх. Крім того, сам по собі факт оформлення договору купівлі-продажу лише на одного із подружжя не вказує на належність йому квартири на праві особистої власності. Оскільки визнання особистого права власності на квартиру за одним із подружжя не є предметом розгляду даної справи, то не підлягають обговоренню і відповідні доводи апеляційної скарги з цього приводу. Квартира не поділена між її співвласниками ОСОБА_2 та ОСОБА_5, який, зокрема, заперечував проти визнання відповідачів особами, що втратили право користування жилим приміщенням. ОСОБА_2 не заперечувала факту набуття відповідачами права користування квартирою, а надання своєї згоди на їх реєстрацію у квартирі підтверджено нею і у судовому засіданні апеляційного суду. Посилання ОСОБА_2 в апеляційній скарзі на те, що факт не проживання відповідачами підтверджено складеними житловим органом довідкою та актом, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вказані документи не містять причин такого не проживання та суперечать встановленим судом обставинам про відсутність відомостей про постійне не проживання відповідачів у спірній квартирі без поважних причин з зазначеного позивачкою часу. Співвласник квартири ОСОБА_5 стверджував, що відповідачі, у тому числі, їх з позивачкою син ОСОБА_3, періодично проживають у квартирі. Крім того, і в апеляційній скарзі не заперечується, що ОСОБА_4 займається гастрольною діяльністю, яка сама по собі передбачає від'їзд з основного зареєстрованого місця проживання та вказує на поважність причини його тимчасової відсутності за останнім. Доказам у справі суд першої інстанції надав відповідну оцінку, яку навів у рішенні. Оцінка доказів за вимогами ст.212 ЦПК України є виключною компетенцією суду, а переоцінка доказів, яка вимагається в апеляційній скарзі, законом не передбачена. З матеріалів справи вбачається, що позивачка ОСОБА_2 у спірній квартирі не проживає і фактично приводом виникнення даного спору стало невирішене питання щодо поділу спірної квартири між її співвласниками.

Таким чином висновки суду першої інстанції доводами апеляційної скарги не спростовуються, а тому скасуванню воно не підлягає.

Керуючись ст.ст.303,307,308,315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2013 року залишити без змін .

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Судді