Справа № 204/6836/2014-ц
Провадження № 2/204/2626/2014 р.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 грудня 2014 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючої судді Самсонової В.В.

при секретарі Власенко О.О.

за участю позивача ОСОБА_1

за участю представників відповідача Пруднікової Л.М. та Гайшей Р.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську справу за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства "Виробниче об'єднання "Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова" про стягнення оплати за час вимушеного простою,-

В С Т А Н О В И В:

В вересні 2014 року позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив ухвалити рішення, яким стягнути з Державного підприємства "Виробниче об'єднання Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова" на його користь заробітну плату за час простою за період з 02.06.2014 року по 18.08.2014 року в розмірі 1962,29 грн. без урахування прибуткового податку та інших обов'язкових платежів, та середній заробіток за весь час затримки в сумі 1904 грн. В обґрунтуванні своїх позовних вимог позивач вказав на те, що 15.12.2003 року його було прийнято на роботу до відповідача в цех № 15 на посаду електрогазозварника шостого розряду. 18 серпня 2014 року він звільнився з Державного підприємства "Виробниче об'єднання "Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова" за власним бажанням. В 2013 році він проходив щорічний медичний огляд, оскільки його робота пов'язана з шкідливими умовами праці, за висновками медичного огляду, позивачу було заборонено працювати в таких умовах. Зазначений висновок лікарської трудової експертної комісії він віддав відповідачу. Роботодавець відповідно до ст. 169 КЗпП України зобов'язаний за свої кошти організувати проведення попереднього (при прийнятті на роботу) і періодичних (протягом трудової діяльності) медичних оглядів працівників, зайнятих на важких роботах, роботах із шкідливими чи небезпечними умовами праці, або таких, де є потреба у професійному доборі. У разі, коли працівник захворів і лікарі зробили висновок, що він потребує надання легшої роботи, то роботодавець відповідно до ст. 170 КЗпП України повинен перевести такого працівника, за його згодою, на таку роботу у відповідності з медичним висновком тимчасово або без обмеження строку. Тобто, роботодавець, який отримав належно оформлений висновок лікарів, зобов'язаний запропонувати хворому працівнику ту роботу, яку рекомендують лікарі. Залишати працівника працювати у попередніх умовах праці не можна, у зв'язку з тим, що це може спричинити погіршення стану його здоров'я, і це станеться з вини роботодавця. Відповідач після отримання медичного висновку, з забороною працювати в таких умовах, тільки через рік відсторонив позивача від роботи згідно службової записки. Зі службовою запискою про відсторонення позивача від роботи або з розпорядженням, наказом або актом про відсторонення - його не ознайомили. Відповідач повинен був перевести позивача на легшу роботу, за його згодою. З 02 червня по 18 серпня 2014 року знаючи про свій стан здоров'я позивач очікував, що йому запропонують іншу роботу, готовий був дати згоду на переведення на будь-яку іншу легшу роботу, щоб залишитися на підприємстві, знаючи стан ринку праці у Дніпропетровську, але зазначеного не відбулось. На його звернення до відповідача він отримував відповідь - роботи немає. Відповідач нічого не робив та не пропонував йому іншої роботи. Таким чином, виник простій не з вини працівника. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця. На протязі 2-х місяців та 12 днів серпня позивач був відсторонений від роботи, робоче місце за ним зберігалося, заробітну плату він отримував в розмірі навіть меншому чим 2/3 від посадового окладу (тарифної ставки).

В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі. При цьому, позивач посилався на обставини, викладені в позовній заяві.

Представники відповідача в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог позивача та просили відмовити йому в задоволенні в повному обсязі. При цьому, вказали, що позивач працював в цеху № 15 на посаді електрогазозварника шостого розряду. Висновком ВКК № 57 від 05.06.2013 року було рекомендовано перевести його на роботу не зв'язану із шкідливими чи небезпечними умовами праці у зв'язку зі станом здоров'я. Враховуючи, що ОСОБА_1 був кваліфікованим спеціалістом і цех не бажав його втрачати як працівника, тому цех його направив його на навчання другій спеціальності згідно до розпорядження № 81 від 27.09.2013 року. ОСОБА_1 отримав другу професію слюсаря механоскладальних робіт четвертого розряду, що підтверджується розпорядженням № 105 від 26.11.2013 року, Протоколом № 17 від 25.11.2013 року та актом від 27.11.2013 року. Позивачу була запропонована робота з його другої спеціальності не пов'язана зі шкідливістю, але від переводу на роботу слюсаря механоскладальних робіт четвертого розряду він відмовився, що підтверджує доповідна від 14.05.2014 року та акт від 23.06.2014 року. Розпорядженням по цеху № 62 від 18.06.2014 року позивач від роботи електрогазозварника був відсторонений. Так як в цеху інша робота відсутня, то службовою запискою № 15/282 від 16.07.2014 року ОСОБА_1 був направлений до відділу кадрів підприємства для подальшого працевлаштування, однак він подав заяву на звільнення за власним бажанням і Наказом № 1128 від 18.08.2014 року він був звільнений з підприємства за ст. 38 КЗпП України за особистим бажанням. Кінцевий розрахунок в розмірі 3619,20 грн. ОСОБА_1 отримав в день звільнення 18.08.2014 року. За останні два місяці до звільнення ОСОБА_1 отримав заробітну плату по факту зроблених робіт та виходів на роботу. Крім того, на підприємстві у вказаний позивачем період з 02.06.2014 року по 18.08.2014 року простій був відсутній.

Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 233 Кодексу законів про працю України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки.

У судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_1 працював на Державному підприємстві "Виробниче об'єднання Південний машинобудівний завод ім. О.М.Макарова" в цеху № 15 на посаді електрогазозварника шостого розряду.

Наказом № 1128 від 18.08.2014 року по Державному підприємству "Виробниче об'єднання "Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова" ОСОБА_1 був звільнений з підприємства за ст. 38 КЗпП України за особистим бажанням з 18.08.2014 року.

Вищевказані обставини не оспорювалися та були визнані сторонами у справі, а тому, доказуванню ці обставини не підлягають на підставі ч. 1 ст. 61 ЦПК України, згідно якої обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню.

Позивач звернувся до суду з даним позовом, оскільки вважає, що з вини відповідача у нього виник простій в роботі, у зв'язку з чим він просив стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час простою за період з 02.06.2014 року по 18.08.2014 року в розмірі 1962,29 грн. без урахування прибуткового податку та інших обов'язкових платежів, та середній заробіток за весь час затримки в сумі 1904,00 грн.

Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, згідно висновку ВКК № 57 від 05.06.2013 року було рекомендовано перевести ОСОБА_1 на роботу не зв'язану із шкідливими чи небезпечними умовами праці у зв'язку зі станом його здоров'я.

Працівників, які потребують за станом здоров'я надання легшої роботи, власник або уповноважений ним орган повинен перевести, за їх згодою, на таку роботу у відповідності з медичним висновком тимчасово або без обмеження строку.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 Кодексу законів про працю України, працівників, які потребують за станом здоров'я надання легшої роботи, власник або уповноважений ним орган повинен перевести, за їх згодою, на таку роботу у відповідності з медичним висновком тимчасово або без обмеження строку.

На підставі вищевказаного, розпорядженням начальника цеху № 15 Гайши Р.М. від 27.09.2013 року за № 81 позивач був направлений на навчання другій спеціальності - слюсаря механоскладальних робіт четвертого розряду.

Позивач пройшов навчання та йому було присвоєно четвертий розряд по другій професії слюсаря механоскладальних робіт та допущено його до самостійної роботи з 02.12.2013 року, що підтверджується розпорядженням начальника цеху № 15 Гайши Р.М. від 26.11.2013 року за № 105, Протоколом засідання кваліфікаційної комісії № 17 від 25.11.2013 року та актом від 27.11.2013 року.

На підставі вищевказаного, відповідачем була запропонована позивачу робота слюсаря механоскладальних робіт, по другій не шкідливій його здоров'ю професії, яку він здобув. Проте, позивач відмовився від запропонованої роботи, що підтверджується доповідною старшого майстра цеху № 15 Сокуренко О.І., згідно якої він поставив до відома начальника цеху № 15 Гайшу Р.М., що ОСОБА_1 по мірі надходження виконує тільки зварювальні роботи, від роботи слюсаря механоскладальних робіт відмовляється; та актами від 23.06.2014 року, від 07.07.2014 року та від 05.08.2014 року, згідно яких позивачу була запропонована слюсаря механоскладальних робіт, згідно до отриманої ним професії, але він від запропонованої роботи відмовився.

У зв'язку з вищевказаним, розпорядженням по цеху № 62 від 18.06.2014 року позивач від роботи електрогазозварника був відсторонений та оскільки в цеху інша робота була відсутня, службовою запискою № 15/282 від 16.07.2014 року він був направлений до відділу кадрів підприємства для подальшого працевлаштування.

Проте, 12 серпня 2014 року позивач звернувся до відповідача з письмовою заявою про звільнення його з роботи з 18.08.2014 року за власним бажанням.

На підставі заяви позивача, Наказом № 1128 від 18.08.2014 року по Державному підприємству "Виробниче об'єднання "Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова" він був звільнений з підприємства за ст. 38 КЗпП України за особистим бажанням з 18.08.2014 року.

Таким чином, твердження позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому, його вимоги є необґрунтованими та безпідставними.

За таких обставин, суд вважає необхідним відмовити позивачу в задоволенні його позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 34, 113, 116, 117, 233 КЗпП України, ст. ст. 10, 11, 57-61, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Державного підприємства "Виробниче об'єднання "Південний машинобудівний завод імені О.М. Макарова" про стягнення оплати за час вимушеного простою - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Дніпропетровської області через Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.В. Самсонова