Провадження № 2/755/187/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" лютого 2014 р. Дніпровський районний суд міста Києва в складі:

головуючої судді Яровенко Н. О.

при секретарі Зіньковській Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бойко Людмила Леонідівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лозова Юлія Анатоліївна, Головне управління юстиції у місті Києві про визнання заповітів недійсними, -

в с т а н о в и в:

Позивач звернулась до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання заповітів недійсними посилаючись на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер її батько - ОСОБА_6, який на той час перебував на лікуванні в Київському міському центрі радіаційного захисту населення та причиною смерті був рак ректосигмовидного відділу. Звернувшись до приватного нотаріуса Лозової Ю.А. вона дізналась про існування заповіту від 12.03.2010 року на її ім'я та ім'я ОСОБА_3 та заповіту на її ім'я та ім'я ОСОБА_2, який був складений в серпні 2011 року. Заповіт від 12.03.2011 року був складений в той же день, коли ним було оформлено свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1, попередньо ця частка належала матері ОСОБА_6 При оформленні спадщини ОСОБА_2 відмовилась від 1/4 успадкованої за законом частини квартири на користь ОСОБА_6 за умови, що останній напише заповіт на 1/2 частину квартири на ім'я ОСОБА_3 А тому такими діями відповідачі ввели ОСОБА_6 в оману. Щодо заповіту, який складений в серпні 2011 року, то він був складений ОСОБА_6 в такому стані, в якому він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, оскільки останній переніс операцію та йому постановили діагноз - рак печінки. Тому просила суд визнати заповіти недійсними.

В судовому засіданні позивач збільшила позовні вимоги та просила суд визнати недійсними заповіт від 12.03.2010 року та заповіт від 22.08.2011 року; визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину на ім'я ОСОБА_1, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 від 19.06.2012 року та свідоцтво про право на спадщину на ім'я ОСОБА_2 від 05.07.2012 року.

Представник відповідачів в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що якби заповіт від 12.03.2010 року, який склав ОСОБА_6 суперечив його волі, то в нього було достатньо часу його змінити або анулювати до ІНФОРМАЦІЯ_2 року, тому твердження позивача про те, що заповіт від 12.03.2010 року складений під впливом обману не підтверджений жодним доказом. Щодо дієздатності ОСОБА_6 на момент складання заповіту від 22.08.2011 року, то він був дієздатним і дієздатність перевірялась нотаріусом. Дійсно, 01.12.2010 року, ОСОБА_6 переніс операцію, але після операції він продовжував працювати, а на стаціонарному лікуванні знаходився з 14.11.2011 року по день смерті. На момент складання заповіту 22.08.2011 року ОСОБА_6 ніяких медичних препаратів не приймав, тому твердження позивача, що на момент складання заповіту 22.08.2011 року ОСОБА_6 не усвідомлював значення своїх дій теж не відповідають дійсності. Тому просила суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

Третя особа приватний нотаріус КМНО Бойко Л.Л. в судовому засіданні позов вважає не обґрунтованим, так як покійний ОСОБА_6 до неї приходив сам та в нормальному стані. Під час розмови з ним вона впевнилась в його дієздатності та він особисто повідомив їй, що складає заповіт на чужу особу, яка йому близька. Під час складання заповіту були дотримані вимоги інструкції, яка була чинною на день складання заповіту. Крім того, в тексті заповіту міститься час його складання.

Третя особа Головне управління юстиції у місті Києві в судове засідання не з'явилась, надійшли письмові пояснення в яких просить суд розглядати справу у відсутність представника.

Суд вислухавши пояснення позивача, представника відповідачів, третьої особи Бойко Л.Л., дослідивши матеріали справи приходить до наступного висновку.

Як вбачається з пояснень та матеріалів справи, ІНФОРМАЦІЯ_2 року помер ОСОБА_6, що підтверджується свідоцтвом про смерть (том 1 а.с.6).

Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 Цивільного кодексу України спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщину входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві та момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори Вороніною С.А. 12 березня 2010 року о 16:00 годині був посвідчений заповіт за реєстровим номером 1-420, відповідно до якого ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 на випадок своєї смерті заповів належну йому квартиру АДРЕСА_1 ОСОБА_3. та ОСОБА_1 в рівних частках кожному (том 1 а.с.143).

Крім того, 22 серпня 2011 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бойко Людмили Леонідівни було посвідчено заповіт за реєстровим номером 6494, відповідно до якого ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 на випадок своєї смерті заповів належний йому автомобіль ВАЗ 21061 та гаражний бокс АДРЕСА_2 ОСОБА_2 (том 1 а.с.166).

Наполягаючи на задоволенні позову позивач просить суд визнати заповіт від 12.03.2010 року недійсним, в зв'язку з тим, що ОСОБА_6 відповідачі ввели в оману. А заповіт від 22.08.2011 року був складений ОСОБА_6 в такому стані, в якому він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Крім того, заповіт від 22.08.2011 року не містить часу складання в порушення вимог п. 157 розділу 17 інструкції вчинення нотаріальних дій нотаріусами України.

Відповідно до ч.2 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Відповідно до положень ст. 204 Цивільного кодексу України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним.

Згідно положень ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Загальними вимогами чинності правочину є такі: зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вичинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; не може суперечити правам та інтересам осіб. Правочин може визнаватись недійсним за наявності дефектів у будь-якому елементі правочину.

Відповідно до ст. 1233 Цивільного кодексу України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю (ч.1 ст. 1234 Цивільного кодексу України).

Заповіт, як вид одностороннього правочину (дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, повинен відповідати загальним вимогам, додержання яких є необхідними для чинності правочину, серед яких, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ст. 202, ч.2 ст. 203 Цивільного кодексу України).

Загальні вимоги до форми заповіту викладені у статті 1247 Цивільного кодексу України. Зокрема, він складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Заповіти, посвідчені особами, зазначеними у частині третій цієї статті, підлягають державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.

Як передбачено у розділу 17 Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 03.03.2004 р. за №20/5, зареєстрована в Міністерстві юстиції України 03 березня 2004 року за №283/8882, яка була чинна на момент вчинення оспорюваного правочину, нотаріус посвідчує заповіти дієздатних фізичних осіб, у тому числі подружжя, які складені відповідно до вимог статей 1233-1257 Цивільного кодексу України та особисто подані нотаріусу. Посвідчення заповіту через представників не допускається. Заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Фізична особа, на користь якої заповідається майно, не вправі підписувати заповіт за заповідача. На бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись при свідках. При посвідченні заповіту від заповідача не вимагається подання доказів, які підтверджують його право на майно, що заповідається.

Цивільний кодекс України проголошує принцип свободи заповіту, відповідно до якого заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних , родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Крім того, він може без зазначення будь-яких причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування.

Як роз'яснено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року за №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину.

Наявність умислу в діях відповідачів, істотність значення обставин щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам Цивільного кодексу України щодо недійсності правочинів. Недійсним є заповіт, в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Відповідно до роз'яснень Верховного суду України, що містяться у п. 18 Постанови Пленуму від 30 травня 2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування» за позовом заінтересованої особи, суд визнає заповіт недійсним, якщо він був складений особою під впливом фізичного або психічного насильства, або особою, яка через стійкий розлад здоров'я не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними.

Відповідно до частини першої ст.60 Цивільного кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

В судовому засіданні встановлено, що форма заповітів відповідає вимогам, встановленим ст.1247 ЦК України, тобто спірні заповіти підписані заповідачем, посвідчені, один державним нотаріусом, а інший приватним нотаріусом, в заповіті від 12.03.2010 року зазначено місце, дата та час складання заповіту, а в заповіті від 22.08.2011 року є відмітка, що він підписаний о 12:40 годині. Заповіти також містять відмітки про те, що зміст ст. ст. 1241, 1307 Цивільного кодексу України заповідачеві нотаріусами роз'яснено, відомості про заповіт внесені до Спадкового реєстру, як це передбачено Положенням про Спадковий реєстр, затверджене наказом Міністерства юстиції України 17.10.2000 року № 51/5.

Позивачем не надано суду доказів, які мали підтвердити обставини, що свідчили б про наявність підстав для визнання заповіту від 12.03.2010 року недійсним, як таким, що вчинений всупереч волі заповідача, в тому числі судом не встановлено обставин, які б підтвердили вчинення з боку відповідачів дій, спрямованих на примушення заповідача ОСОБА_6 до укладення заповіту, створення йому умов щодо психологічного дискомфорту, підбурювання інших осіб на проведення дій, які спонукали заповідача укласти цей заповіт.

Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

За змістом ст. 30 ЦК України цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також своїми діями створювати для себе цивільні обов'язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання.

За правилом ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Пунктом 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину.

З акту посмертної комісійної судово-психіатричної експертизи № 882 від 04 листопада 2013 року вбачається, що у ОСОБА_6 на час підписання заповіту (22.08.2011р.) яких-небудь психічних розладів не відмічалося. За своїм психічним станом в цей період ОСОБА_6 міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (том 2 а.с.108-109).

Враховуючи те, що на момент підписання заповіту ОСОБА_6 усвідомлював значення своїх дій та міг керувати ними, тому відсутні підстави для визнання заповіту від 22.08.2011 року недійсним.

Окремо слід зазначити, що за зверненням позивача до Міністерства юстиції України (том 2 а.с.38-39), Головним управлінням юстиції у місті Києві було проведено перевірку щодо дій приватного нотаріуса КМНО Бойко Л.Л. та встановлено, що заповіт посвідчено з дотриманням вимог п.156, п.п.159-161 інструкції; в заповіті дійсно відсутній час складання заповіту, але в посвідчу вальному написі заповіту міститься час посвідчення заповіту (том 2 а.с.40-41).

А тому, що стосується посилань позивача на порушення нотаріусом п.157 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, а саме не зазначення приватним нотаріусом КМНО Бойко Л.Л. в заповіті від 22.08.2011 року часу складання заповіту, то дані порушення не можуть тягнути за собою недійсність самого правочину, а є особистою відповідальністю нотаріуса.

Щодо вимог про визнання недійсними свідоцтв про право на спадщину, то в цій частині позовні вимоги теж не підлягають задоволенню, оскільки судом відмовлено у визнанні заповітів недійсними, а відтак не має підстав для визнання їх недійсними.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 30, 202, 203, 204, 215, 225, 1216, 1218, 1233, 1234, 1247, 1257 ЦК України, постановою Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», постановою Пленуму від 30 травня 2008 року за №7 «Про судову практику у справах про спадкування», ст. ст. 10, 11, 57, 58, 60, 209, 212-215, 218 ЦПК України, суд -

в и р і ш и в:

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Бойко Людмила Леонідівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Лозова Юлія Анатоліївна, Головне управління юстиції у місті Києві про визнання заповітів недійсними відмовити.

До суду може бути подана апеляційна скарга на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які не були присутні при його проголошенні протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Н.О. Яровенко