Справа № 444/568/14 Головуючий у 1 інстанції: Зеліско Р.Й.
Провадження № 22-ц/783/4816/14 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 жовтня 2014 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Шашкіної С.А.,

при секретарі: Цар М.М.,

за участю: позивача(апелянта) ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_3,

відповідача ОСОБА_4 та її представника(адвоката) - Петельки О.О.,

третьої особи - ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Жовківського районного суду Львівської області від 12 травня 2014 року,-

в с т а н о в и л а:

В березні 2014р. ОСОБА_2 звернувся в суд із позовом до Рава-Руської Державної нотаріальної контори, ОСОБА_4, третя особа ОСОБА_6 про визнання заповіту і свідоцтва про право на спадщину недійсними, та визнання недійсною державної реєстрації права власності і позбавлення ОСОБА_4 права на спадщину.

Рішенням Жовківського районного суду Львівської області від 12 травня 2014 року у задоволенні позову ОСОБА_2 - відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду першої інстанції є незаконним та не обґрунтованим і постановленим з порушенням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, зазначає, що правова консультація нотаріуса, яка надавалась ОСОБА_8, у неї дома здійснювалась за викликом ОСОБА_4, яка знаходилась в будинку ОСОБА_8, що є порушенням нотаріальної таємниці. Крім того, в заповіті неправильно зазначена дата народження заповідача, що є підставою для визнання його недійсним на підставі ст.1257 ЦК України. Крім того, рішення суду ґрунтується на поясненнях зацікавлених осіб: ОСОБА_4, та ОСОБА_6 щодо задовільного фізичного і психічного стану заповідача. Враховуючи вищевикладене просить суд, скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги.

В судове засідання представник відповідача Рава-Руської Державної нотаріальної контори не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, від представника Рава-Руської Державної нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи у його відсутності та письмові заперечення(а.с.82), що дає апеляційному суду право, у відповідності до вимог ч.2 ст.305 Цивільного процесуального кодексу (далі-ЦПК) України, розглянути справу у його відсутності. На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача та його представника на підтримання доводів апеляційної скарги, пояснення відповідача ОСОБА_4 та її представника (адвоката) - Петельки О.О. на її заперечення, пояснення третьої особи - ОСОБА_6 на її заперечення, перевіривши матеріали справи в межах доводів апеляційної скарги та заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити.

Згідно із ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку, або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Згідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Таким чином, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми.

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду відповідає зазначеним вимогам закону.

Згідно ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Статтею 1241 цього Кодексу визначено коло осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині.

Матеріалами справи та судом встановлено, що ОСОБА_8 померла ІНФОРМАЦІЯ_1. у віці 74 років, що підтверджується копією свідоцтва про смерть.(а.с.6).

З заповіту від 16 березня 2011 року посвідченого державним нотаріусом Рава-Руської державної нотаріальної контори Львівської області Сапелюк М.О. за реєстровим № 353 вбачається, що ОСОБА_8 склала заповіт відповідно до якого усе своє майно, де б воно не було і з чого б не складалося і взагалі все те, що належатиме їй на день смерті і на що за законом матиме право заповіла дочці - ОСОБА_4. Цей заповіт записаний з її слів вірно, прочитано вголос та власноручно підписано.

Відповідно до вимог ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

В силу ст. 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення.

Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними ст.ст. 1251-1252 цього Кодексу.

Заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним, тому на підставі статті 215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним судом не вимагається (п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування").

В ході розгляду справи встановлено, що оскаржуваний заповіт складений з дотриманням вимог щодо його форми та посвідчення, зокрема дотримано письмову форму заповіту, в якому зазначено місце та дату його складання, такий нотаріально посвідчений та підписаний заповідачем.

Покликання апелянта на те, що оскаржуваний заповіт складений за відсутності заповідача, що свідчить про те, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі є необґрунтованим та не доведеним позивачем належними та допустимими доказами(ст.ст.58-60 ЦПК України), а судом не здобуто таких доказів.

Заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК України немає відповідного правила.

На думку колегії суддів, не заслуговують на увагу й доводи апеляції щодо наявних виправлень у заповіті, а саме: дати, місяця і року народження заповідача, оскільки ззаду документу зроблене застереження нотаріусом із зазначенням дати внесення виправлення та скріплене підписом нотаріуса і печаткою.(а.с.43зв).

Колегія суддів погоджується із висновком місцевого суду про те, що складений ОСОБА_8 заповіт відповідає вимогам ст. 203 ЦК України, зокрема: волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його внутрішній волі, даний правочин вчинено у письмовій формі та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, зміст правочину не суперечить закону та моральним засадам суспільства.

Будь яких інших належних та допустимих доказів для спростування рішення суду першої інстанції, передбачених статтями 57, 58, 59 ЦПК України, які б мали доказове значення та заслуговували на увагу, чи порушень норм процесуального права, які можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, апелянтом не представлено.

Відповідно до ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням вимог матеріального і процесуального права.

Рішення відповідає вимогам закону і зібраним по справі доказам, доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, тому підстав для її задоволення немає.

При встановленні зазначених фактів судом першої інстанції не було порушено норм матеріального і процесуального права, рішення суду відповідає вимогам закону та обставинам справи. З висновками суду слід погодитися, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду. Відтак апеляційну скаргу на рішення Жовківського районного суду Львівської області належить відхилити.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, 308, 313, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, ст.317, ст.319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Жовківського районного суду Львівської області від 12 травня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до суду касаційної інстанції - Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справа шляхом подання касаційної скарги протягом 20 днів з дня набрання законної сили ухвалою Апеляційного суду.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: М.Я.Богонюк

С.А.Шашкіна