Справа № 1328/8810/12
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

"18" грудня 2014 року Шевченківський районний суд м.Львова у складі:

головуючої - судді ЛУЦІВ-ШУМСЬКОЇ Н.Л.

секретаря ДУДИНСЬКОЇ З.Ю.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ спільного майна подружжя, позовом третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про визнання права власності на частину будинку,

в с т а н о в и в:

20 жовтня 2012 року позивач ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до ОСОБА_2, в якому просить суд визнати житловий будинок загальною площею 217,5кв.м на АДРЕСА_2 і земельну ділянку площею 0,0557га для ведення будівництва і обслуговування будинку і господарських споруд за вказаною адресою спільною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 Поділити це майн між співвласниками, визнавши за кожним право власності на 1/2 частину будинку і земельної ділянки.

В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що 30 квітня 1980 року між нею - ОСОБА_1. та відповідачем - ОСОБА_2 був укладений шлюб. 01 вересня 2006 року вказаний шлюб між сторонами був розірваний за взаємною згодою. Під час шлюбу ними набуто спірну земельну ділянку та незавершений будівництвом житловий будинок. Зокрема, 29 вересня 1995 року між відповідачем та ОСОБА_5 був укладений договір міни №2.9173, відповідно до умов якого відповідач набув право власності на незакінчений будівництвом житловий будинок, який розташований на земельній ділянці площею 600кв.м на АДРЕСА_2

26 березня 1996 року відповідачу на підставі вищевказаного договору міни Брюховицькою селищною радою було видано державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0557га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських споруд.

Це майно набуте в інтересах сім'ї і є спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, починаючи з 1995 року вони спільними зусиллями та коштами закінчили будівництво вказаного будинку. Станом на час розірвання шлюбу (01.09.2006р.) його готовність складала приблизно 97-99 % (залишилось тільки вмонтувати вікна та зареєструвати право власності). Проте, після розірвання шлюбу з відповідачем вона поїхала за кордон на сезонні роботи. При цьому між нею та відповідачем була домовленість, що відповідач після здачі вищезазначеного будинку в експлуатацію зареєструє право власності на будинок за нею та відповідачем. У вересні 2012р. вона дізналась, що відповідач зареєстрував право власності на спільний будинок за собою, що підтверджується свідоцтвом про право власності від 11 червня 2010 року та витягом про реєстрацію права власності №26819840 від 26.07.2010 р.

Третя особа ОСОБА_3 21.03.2013р. звернулася в суд із зустрічним позовом до ОСОБА_2, в якому просить визнати за нею право власності на 1/2 частину будинку АДРЕСА_2

В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що у 1999 році шлюб між позивачем та відповідачем був розірваний за взаємною згодою сторін прийнято відповідне рішення Залізничного районного суду м. Львова, на підставі якого відповідач у 2006 році оформив свідоцтво про розірвання шлюбу.

ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (колишнє подружжя) за час перебування у шлюбі проживали в районі Левандівки, оскільки на вказаній вище земельній ділянці був розташований лише фундамент з коробкою, і ОСОБА_1 не має жодного відношення до будівництва спірного будинку. Вона у письмовій формі заявила, що майнових претензій до ОСОБА_2 немає, що стверджується відповідною заявою. Вказує, що вона - ОСОБА_3 та відповідач з 2000 року почали проживати однією сім'єю у цивільному шлюбі, вели спільний побут та господарство. Перебравшись проживати до будинку відповідача по АДРЕСА_2 вони змушені були жити у підвальному приміщенні, оскільки на той час вказаний будинок не був пристосований до життя, не було жодних умов аби забезпечити належне проживання, не було ані електро-, ані газопостачання, ні вікон. З того моменту аби забезпечити належні умови для проживання вона з відповідачем почали проводити ремонтні роботи. 29 грудня 2006 року між нею та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб. За час подружнього життя відповідач не працював, не дбав про свою сім'ю і не прикладав зусиль для завершення будівництва та облаштування будинку. Усе це було зроблено лише за її кошти, без жодної допомоги чоловіка. Увесь час вона одна працювала аби забезпечити сім'ю, займалась побутом будинку, проводила ремонтні роботи. Окрім того, вона одна сплачувала усі комунальні платежі, несла витрати на харчування. На будівництво та облаштування будинку і на проживання фінансову допомогу сім'ї надавала її мати - ОСОБА_6. У 2009 році, після завершення будівництва, будинок на АДРЕСА_2 зданий в експлуатацію.

Відповідач не надавав їй жодної матеріальної допомоги для ведення спільного господарства, не був опорою для сім'ї, почав часто випивати. Внаслідок таких дій 29 листопада 2012 року шлюб було розірвано. На сьогоднішній день її майнові права є порушеними і вона змушена звернутися до суду за захистом своїх прав.

В судовому засіданні представник позивача ОСОБА_7 первісні позовні вимоги підтримав, давши пояснення аналогічні тим, що вказані у поданому ОСОБА_1 в суд позові, просить цей позов задовольнити. Проти задоволення позову третьої особи заперечив.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні первісні позовні вимоги визнав, проти задоволення позову третьої особи заперечив.

Третя особа ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_8 в судовому засіданні проти первісного позову заперечили, просили відмовити в його задоволенні, позов третьої особи ОСОБА_3 підтримали, просять цей позов задовольнити.

Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, третьої особи та її представника, показання свідків, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази, суд дійшов висновку, що первісний позов до задоволення не підлягає, позов третьої особи з самостійними вимогами підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі.

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 30 квітня 1980 року зареєстрував шлюб з позивачкою ОСОБА_1

Залізничним районним судом м. Львова 26.12.1999 року за позовом ОСОБА_2 постановлено рішення про розірвання шлюбу між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 З цього рішення вбачається, що в позові ОСОБА_2 зазначав, що не проживає з ОСОБА_1 з липня 1996р., не підтримує з нею подружніх стосунків, примиритися не зможе. Відповідачка ОСОБА_1 позов визнала з мотивів відходу ОСОБА_2 від сім'ї із-за пияцтва два роки тому і її небажання до примирення. Судом у справі встановлено, що сторони на протязі часу коло трьох років як відокремились, разом не проживають, подружніх стосунків не підтримують, миритись не бажають (а.с.174). Отже, ці обставини не підлягають доказуванню.

До цього суду ОСОБА_1 подавала заяву від 06.09.1999р., в якій вказала про відсутність майнових претензій до ОСОБА_2 (а.с.54). На підставі цього рішення суду реєстрація розірвання шлюбу була здійснена ОСОБА_2 лише 01.09.2006 року.

Встановлено, що 29 вересня 1995 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_5 був укладений договір міни, посвідчений державним нотаріусом 3-ї Львівської держнотконтори за №2-9173. Відповідно до умов договору ОСОБА_5 поміняла належний їй на праві власності незакінчений будівництвом житловий будинок, який розташований на земельній ділянці площею 600кв.м на АДРЕСА_2 (процент готовності якого становить 12%) на належну ОСОБА_2 квартиру АДРЕСА_1. Обмін проведено без доплат (а.с.8,160-169). ОСОБА_2 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 в порядку безкоштовної приватизації 15.05.1995р.

Також встановлено, що рішенням виконавчого комітету Брюховицької селищної ради на підставі договору міни від 29.09.1995р. №2-9173 передано ОСОБА_2 у приватну власність земельну ділянку в смт.Брюховичі площею 0,0557га для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель. На підставі цього рішення 26.03.1996р. на ім'я ОСОБА_2 видано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку (а.с.9).

Вказаний будинок №1 на АДРЕСА_2 зданий в експлуатацію і право власності на нього зареєстровано за ОСОБА_2 відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок від 11.06.2010р., виданого виконавчим комітетом Брюховицької селищної ради (а.с.10,15).

За ст.22 КпШС України, що діяв на час набуття майна, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю.

Відповідно до п.п.22,23,24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст.372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання.

Позивачка ОСОБА_1 в своєму позові та її представник в судовому засіданні не заперечували того факту, що на час укладення договору міни квартира АДРЕСА_1, яку обміняв ОСОБА_2, належала йому на праві особистої власності. Відтак, майно, отримане ОСОБА_2 за договором міни - незавершений будівництвом будинок, процент готовності якого складав 12%, було його особистою власністю.

Позивачкою та її представником не подано жодних доказів на підтвердження того, що договір міни від 29.09.1995р. ОСОБА_2 уклав в інтересах сім'ї, що після постановлення Залізничним районним судом м.Львова 26.12.1999р. рішення про розірвання шлюбу сторони примирилися, відновили спільне проживання та ведення спільного господарства, що позивачка приймала участь у закінченні будівництва цього будинку. Навпаки, встановлено, що ОСОБА_1 після 1999р. виїхала за межі України та перебуває в Сполучених Штатах Америки, що зазначено у позовній заяві та підтвердив представник позивачки в суді. Отже, ОСОБА_1 та її представником не представлено та судом не здобуто належних та допустимих доказів в підтвердження вимог за первісним позовом.

Відтак підстав для висновку про те, що будинок №1 на АДРЕСА_2 є спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1 і позивачці належить частка у праві власності на нього - немає. Також відсутні підстави для визнання за позивачкою права власності на спірну земельну ділянку.

Суд не приймає до уваги визнання відповідачем ОСОБА_2 позовних вимог ОСОБА_1, вважає, що така позиція відповідача спрямована на позбавлення права третьої особи ОСОБА_3 на частку у спільному майні подружжя або на зменшення розміру її частки. Показання відповідача ОСОБА_2, про те, що він проживав з позивачкою до 2006р. спростовуються показаннями свідків зі сторони позивача, які вказували, що ОСОБА_1 не знають, не бачили її на будові.

Судом встановлено, що після реєстрації розірвання шлюбу з ОСОБА_1 ОСОБА_2 29.12.2006р. зареєстрував шлюб з ОСОБА_3.(а.с.48-49).

Згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 11 червня 2010 року, виданого Виконавчим комітетом Брюховицької селищної ради, житловий будинок, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_2 належить ОСОБА_2 на праві приватної власності. Загальна площа будинку 217,5кв.м, житлова площа 61,3кв.м Його право власності на будинок зареєстровано 26.07.2010р. (а.с.10,11-12,13).

Як вбачається з довідки Виконавчого комітету Брюховицької селищної ради № 1448 від 13.12.2012 р. ОСОБА_2, ОСОБА_3 та її донька ОСОБА_9 зареєстровані та проживають за адресою: АДРЕСА_2. Будинок загальною площею 217,5кв.м складається з чотирьох кімнат житловою площею 61,3кв.м та кухні (а.с.51).

В судовому зсіданні ОСОБА_3 надала пояснення про те, що з ОСОБА_2 вона познайомилася в 1999 році і з 2000 року вони спільно проживали та вели спільне господарство. Зокрема, ОСОБА_3 зазначила, що з 01.04.2000р. вона з ОСОБА_2 та зі своєю неповнолітньою дитиною почали проживати в півпідвальному приміщенні незавершеного будівництвом спірного житлового будинку. З цього часу вона почала вкладати кошти у завершення цього будівництва. Було зроблено штукатурку стін, покладено стяжку і плитку на підлогу, поміняно димохід, вікна та двері, встановлювали опалення, проводили воду і газ. Вона давала кошти, необхідні для введення будинку в експлуатацію і оформлення права власності. Пояснила, що на 2010р. стосунки з ОСОБА_2 були нормальні, він її участі у завершенні будівництва будинку не заперечував, тому вона не наполягала на включенні її до числа співвласників будинку.

При вирішенні позовних вимог ОСОБА_3 суд керується нормами законодавства, що діяли на час виникнення спірних правовідносин та діють на час вирішення справи.

Згідно із ст. 331 ЦК України, право власності на новостворене майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна в експлуатацію, право власності виникає з моменту прийняття до експлуатації. Якщо право власності підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

До завершення будівництва особа вважається власником матеріалів, обладнання, тощо, які були використані в процесі цього будівництва.

Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

За ч.1 ст.62 Сімейного кодексу України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Виходячи з наведених вище правових норм ОСОБА_2 набув право власності на спірний будинок в 2010р. за час перебування у шлюбі з ОСОБА_3

Суд враховує, що набутий ОСОБА_2 на підставі договору міни від 29 вересня 1995 року незакінчений будівництвом житловий будинок на АДРЕСА_2, процент готовності якого становив 12%, був його особистою приватною власністю.

Судом встановлено, що з 2000 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 почали проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вели спільний побут, спільне господарство та спільний бюджет. Перебравшись проживати в спірний будинок, вони тривалий час жили фактично в підвальному приміщенні, оскільки даний будинок не був придатним для життя, не було жодних умов. Поступово ОСОБА_2 та ОСОБА_3 почали проводити роботи по ремонту та облаштуванню будинку. За спільні кошти вони завершили будівництво цього будинку, ввели його в експлуатацію та оформили правовстановлюючі документи.

Суд вважає, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є 88% будинку АДРЕСА_2

Такий висновок суд робить виходячи з наданих копій документів на придбання будівельних матеріалів, показань свідків.

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні показав, що ОСОБА_1 особисто не знає. Щодо спірного будинку, то на той час стояла покрита коробка, вікна, двері; сантехніки, опалення, газу, світла не було. В 2006 році будинок виглядав так само як і в 2000 році. Приблизно три роки тому він з ОСОБА_2 ставив залізне перекриття над гаражем, допомагав оздоблювати будинок, ставити вікна, двері, плитку. Ці всі роботи проводилися, коли ОСОБА_2 проживав з ОСОБА_3 За роботу з ним розраховувалася ОСОБА_3.

Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні показав, що в 2000-2001 р. він працював на будівництві та в будинку ОСОБА_2 будував гараж, паркан, каналізацію. До його приходу там була пуста коробка, комунікацій не було. На будівництві він був задіяний близько року, разом з ним працював його син, його товариш ОСОБА_2 та син відповідача. Після всіх робіт готовність об'єкту була приблизно 90 %. Кошти давав ОСОБА_2

Свідок ОСОБА_12 в судовому засіданні показала, що з 1998 року знає ОСОБА_3, яка згодом познайомила її з ОСОБА_2 З весни 2000р. вона приїжджала до них в Брюховичі, помагала доглядати дитину ОСОБА_3. Відповідач та ОСОБА_3 жили в підвалі. Зазначила, що в будинку не було навіть води, згодом воду провели від сусідів, підвели газ, опалення, встановили нові вікна та двері, зробили стяжку підлоги, потім почали проживати в кухні, оскільки будинок ще не був придатним до життя. Її чоловік помагав робити стяжку на підлогу, терасу на гаражем, огорожу навколо будинку, зварювальні роботи. З ним розраховувалася за роботу ОСОБА_3

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні показала, що ОСОБА_1 вона не знає, а знає ОСОБА_2 та ОСОБА_3, які є її сусідами. Коли ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вселилися у спірний будинок, то жили в підвалі, оскільки в будинку були лише стіни. Комунікацій, води, газу, електроенергії не було. Згодом ОСОБА_2 та ОСОБА_3 зробили ремонт, поміняли вікна, двері, встановили міжкімнатні двері, зробили ванну, туалет, зробили стяжку на підлозі і поклали плитку, утеплили і поштукатурили будинок, над гаражем влаштували терасу, впорядкували територію, зродили муровану огорожу, будинок став придатним для життя.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні показала, що знає ОСОБА_2 та ОСОБА_3 знає з 2001 року, які є її сусідами. Спершу цей будинок хотіла купити донька, оглядала його, але то була лише коробка. Коли ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вселилися у спірний будинок, то спочатку жили в півпідвалі та паралельно робили ремонт в будинку, проводили комунікації. Поступово провели газ, встановили опалення, поміняли вікна, облаштували подвір'я та згодом будинок став придатним для проживання.

Свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні показала, що вона знайома з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 2000 року, вони є її сусідами в Брюховичах. Першої дружини ОСОБА_2 вона не знає. ОСОБА_2 купив лише накриту коробку. Коли ОСОБА_2 та ОСОБА_3 вселилися у спірний будинок, то жили в півпідвальному приміщенні. Згодом вони почали робити ремонт, облаштовувати будинок та подвір'я. Мама ОСОБА_3 допомагала подружжю фінансово робити ремонт.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні показала, що вона знайома з ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 2000 року, оскільки разом торгували на базарі. Вони є і близькими сусідами, будинки на відстані 50метрів. В 2001 році з будинку була лише коробка; ванни, туалету не було, жити можна було лише в кухні. Поступово вони почали робити ремонт, облаштовувати будинок, мама ОСОБА_3 їм допомагала грошима.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні показала, що вона знає ОСОБА_2 та ОСОБА_3 12 років. Вони поступово робили ремонт у спірному будинку, облаштовували його. Організацією ремонту займалася ОСОБА_3, фінансово їм допомагала мама ОСОБА_3.

Свідок ОСОБА_18 в судовому засіданні показав, що він знає ОСОБА_2 та ОСОБА_3 з 2000 року. Спірний будинок в 2000-2001 роках був недобудований. Згодом ОСОБА_3 почали робити ремонт, облаштовувати будинок. Він робив паркан в будинку, розраховувалася з ним ОСОБА_3. Зараз будинок повністю готовий, ділянка доглянута.

Свідок ОСОБА_19 в судовому засіданні показала, що вона знає ОСОБА_1 з 1990-х років. Коли спірний будинок купили, то це була накрита коробка з вікнами та дверима. ОСОБА_2 робив ремонт будинку. ОСОБА_3 знає з 2000р., коли та прийшла то жила з ОСОБА_2 внизу будинку, почали міняти вікна, штукатурити будинок, підключати газ. В 2006 році в будинку все було готово для проживання в будинку.

Свідок ОСОБА_20 в судовому засіданні показав, що він ОСОБА_2 знає з 2004-2005 року та живе по сусідству через 1-2 будинки. У спірному будинку він був у 2006 році. На той час в будинку був зроблений ремонт, були меблі, кухня була зроблена, були всі комунікації. В будинку ремонт робили з ініціативи ОСОБА_3, вона пильнувала за будинком, вела господарство. ОСОБА_1 він ніколи не бачив.

Свідок ОСОБА_21 в судовому засіданні показала, що вона знає ОСОБА_2 приблизно з 2001-2002 року, оскільки купувала по оголошенню у нього побутову техніку. Приїздила до ОСОБА_2 в Брюховичі. На час знайомства ОСОБА_2 уже жив з ОСОБА_3, але вони періодично сварилися. За час знайомства ОСОБА_3 поступово робили ремонт у будинку, обшили будинок гіпсокартоном, поміняли вікна, зробили терасу над гаражем, облаштували кімнату на 2-му поверсі.

Відповідно до ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України, ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.

Відповідно до п. 23 Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.

Таким чином, суд дійшов висновку, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 є 88/100 частин будинку загальною площею 217,5кв.м, розташованого на АДРЕСА_2.

Вирішуючи питання поділу майна між співвласниками суд виходить з рівності часток співвласників. Суд визнає за ОСОБА_3 право власності на 44/100 частини будинку загальною площею 217,5кв.м, розташованого на АДРЕСА_2.

У зв'язку із частковим задоволенням позову на підставі ст.88 ЦПК України з відповідача ОСОБА_2 слід стягнути в користь ОСОБА_3 2080 грн. 82 коп. судового збору.

Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд робить висновок, що первісний позов до задоволення не підлягає, позов третьої особи з самостійними вимогами підлягає частковому задоволенню.

Керуючись ст.ст.8,10,11,57,58,60,88,209,212,213,215 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні позову ОСОБА_1 про визнання житлового будинку загальною площею 217,5кв.м та земельної ділянки площею 0,0557га на АДРЕСА_2, спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_1, поділ цього майна і визнання за ОСОБА_2 та ОСОБА_1 права власності за кожним на 1/2 частину будинку загальною площею 217,5кв.м та земельної ділянки площею 0,0557га на АДРЕСА_2 - відмовити.

Позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 право власності на 44/100 частини житлового будинку загальною площею 217,5кв.м, розташованого на АДРЕСА_2.

Стягнути з ОСОБА_2 в користь ОСОБА_3 2080грн. 82коп. судового збору.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до апеляційного суду Львівської області через Шевченківський районний суд м.Львова шляхом подання апеляційної скарги протягом десяти днів з дня проголошення рішення.

Суддя: Н. Л. Луців-Шумська