Справа № 317/4348/14-ц
№/п 2/317/1734/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 грудня 2014 року м. Запоріжжя

Запорізький районний суд Запорізької області у складі:

головуючого судді - Гончаренко П.П.,

при секретарі - Зеленській С.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Запорізького районного суду Запорізької області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи - ОСОБА_5, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу, Реєстраційна служба Запорізького районного управління юстиції у Запорізькій області, про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку та витребування його з чужого незаконного володіння та визнання права власності, суд,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, треті особи - ОСОБА_5, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу, Реєстраційна служба Запорізького районного управління юстиції у Запорізькій області, про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку та витребування його з чужого незаконного володіння та визнання права власності, в обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що вона 27 грудня 2005 року стала власником житлового будинку АДРЕСА_1 на підставі договору купівлі-продажу. Внаслідок виниклих непередбачених негайних обставин позивачу терміново необхідні були гроші, тому вона за допомогою знайомих звернулася до відповідача ОСОБА_3, який погодився надати їй у борг 60000,00 гривень під сім процентів річних строком до 06.01.2014 року за договором позики, за умови укладання угоди застави у нотаріуса. Прибувши до нотаріуса відповідач ОСОБА_3 відмовився від оформлення договору застави, та запропонував оформити документи на будинок позивача на його дружину - ОСОБА_2, завіривши позивача, що передачі власності в розпорядження їх не відбудеться, тому, позивач довіряючи відповідачу ОСОБА_3 та внаслідок необхідності отримання позики, не читавши підписала усі документи, які залишилися у відповідача ОСОБА_3 Отримавши від відповідачів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 06.01.2012 року 60000,00 грн. позивач продовжувала мешкати в своєму єдиному будинку разом зі своєю сім'єю. Ніяких коштів від відповідача ОСОБА_2 згідно до п. 4 договору як суму за продаж будинку на час підписання договору купівлі-продажу позивач у розмірі 170000, 00 грн. не отримувала і не видавала з цього приводу жодних розписок. Свої зобов'язання щодо повернення коштів позивач виконала ще до настання строку повернення боргу, а саме у червні 2013 року, виплатила усю суму з процентами в повному розмірі у сумі 151600,00 грн. Натомість не отримав від відповідача ОСОБА_3 документи на свій будинок та звернувшись до Реєстраційної служби Запорізького районного управління юстиції у Запорізькій області дізналася, що житловий будинок АДРЕСА_1 є зареєстрований на праві власності на відповідача ОСОБА_4, яку взагалі не знає та не бачила. Позивач посилається на фіктивність укладеного між нею та відповідачем ОСОБА_2 правочину від 06.01.2012 року, оскільки він не відповідав дійсним намірам купівлі-продажу будинку, а приховував в собі іншу угоду, а саме договір позики, який в той же день було укладено між позивачем та відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та на те, що сторони вчинили даний правочин для виду, знаючі заздалегідь, що він не буде виконаний, оскільки мали інші цілі, ніж ті, що передбачені договором купівлі-продажу. Крім того, позивач не передавала відповідачам ОСОБА_3 та ОСОБА_2 свій будинок АДРЕСА_1, а останні не прийняли його та не сплатили за нього суму у розмірі 170000,00 грн., яка вказана в договорі. Договір купівлі-продажу не спрямовувався на реальне настання правових наслідків.

В судовому засіданні представник позивача на задоволенні позовних вимог наполягала та просила їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 в судовому засіданні позовні вимоги визнала в повному обсязі та засвідчила, що укладений між нею та позивачем договір купівлі-продажу житлового будинку є фіктивний, оскільки вона з позивачем не мали на меті його виконання, а будинок їй не передавався, суму зазначену в п. 4 договору купівлі-продажу від 06.01.2012 року ані вона, ані її чоловік не передавала позивачу. Крім того, засвідчила, що ніколи не була та не мешкала в житловому будинку АДРЕСА_1 рахунки за комунальні послуги не сплачувала. Позивач брала в борг 60 000,00 грн., які повністю вчасно віддала. Відповідач не вчиняла ніяких дій спрямованих на відчуження спірного будинку, оскільки вважала його власником саме позивача. ОСОБА_4 вона не знає, жодних домовленостей ані з нею, ані з ким іншим щодо продажу будинку не мала, документи не отримувала, кошти від продажу житлового будинку АДРЕСА_1 не отримувала.

Представник відповідача в судовому засіданні проти позову не заперечував, обставини в позові визнав повністю.

Відповідач ОСОБА_4, до суду не з'явилася, про день та час слухання справи повідомлялася належним чином, про що свідчать матеріали справи.

Третя особа - ОСОБА_5, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу в судове засідання не з'явилась, про день та час слухання справи повідомлялася в передбаченому законом порядку.

Третя особа - Реєстраційна служба Запорізького районного управління юстиції у Запорізькій області в судове засідання не з'явилися, про день та час слухання справи повідомлялися в передбаченому законом порядку.

Суд, вислухавши пояснення позивача, доводи відповідача, дослідивши матеріали справи та об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, приходить до наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами.

Відповідно до п. 4 ч. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2012 року обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Судом встановлено, що 06.01.2012 року був посвідчений договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 приватним нотаріусом ОСОБА_5, Запорізького міського нотаріального округу р. № 14 між позивачем ОСОБА_1 та відповідачем ОСОБА_2.

Відповідно до вимог ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Натомість в судовому засіданні встановлено, що позивач не отримала від відповідача ОСОБА_2 згідно п. 4 договору купівлі-продажу житлового будинку, як суму за продаж будинку на час підписання договору купівлі-продажу у розмірі 170000,00 гривень, та не видавала з цього приводу жодних розписок. Натомість позивач 06.01.2012 року отримала від відповідача ОСОБА_3 позику у сумі 60000,00 грн., під 7% до 06.01.2014 року та яку повністю повернула у червні 2013 року, у сумі 151600,00 грн.

При цьому, виходячи з роз'яснень, викладених у п.5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності і інших речових прав» від 07.02.2014 року №5 (далі Постанова), право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК).

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_2 не зверталася до Реєстраційної служби Запорізького районного управління юстиції у Запорізькій області щодо реєстрації права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 на своє ім'я.

Щодо вимоги позивача про визнання недійсним договір купівлі - продажу житлового будинку, що розташований за адресою: по АДРЕСА_1, укладений між позивачем та ОСОБА_2 06.01.2012 року, то суд приходить до наступного.

Правочином (різновидом яких є договори) є дії особи, безпосередньо спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Правочин являє собою вольові дії, спрямовані на досягнення певного результату, тобто є обставиною, з настанням якої закон пов'язує виникнення, зміну або припинення цивільних правовідносин.

Згідно до ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Не допускаються дії особи, які вчиняються з наміром завдати шкоду іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.

Право на захист є складовою частиною самого суб'єктивного права поряд із правом на власні дії, а також правом вимагати певної поведінки від зобов'язаних осіб.

Цивільний інтерес підлягає захисту, якщо він не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ч. 2 ст. 15 ЦК України).

З пояснень позивача вбачається, що нею були заявлені позовні вимоги про визнання договору купівлі-продажу, укладеного 06.01.2012 року між нею та відповідачем ОСОБА_2 недійсним з підстав, передбачених ст. 234 ЦК України.

Відповідно до ст. 234 ЦК України встановлено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.

Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Отже, за положеннями зазначеної норми фіктивним може бути визнаний будь який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків і характеризується такими рисами: сторони вчиняють правочин для виду, знаючі заздалегідь, що він не буде виконаний, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

За фіктивним правочином сторони не вчиняють жодних дій на виконання фіктивного правочину, оскільки ознака вчинення правочину для вигляду має бути властива діям усіх сторін правочину.

Само по собі невиконання правочину не робить його фіктивним, а тому позивач, який звертається з вимогою має довести відсутність у обох учасників правочину наміру створити юридичні наслідки цього правочину.

П. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання право чинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.

Відсутність у сторін договору на момент укладення спірного договору купівлі-продажу наміру на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором, а саме передача майна у власність відповідачам по справі, підтверджується наступними доказами.

Так, з аналізу у матеріалів справи вбачається, що між позивачем та відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 06.01.2012 року виникли боргові зобов'язання, а спірний житловий будинок передавався кредитору в якості забезпечення виконання грошового зобов'язання, оскільки як вбачається з матеріалів справи, так і з усних пояснень сторін, які вони надали в залі суду, 06.01.2012 року позивач взяла у борг у ОСОБА_3 грошові кошти у розмірі 60000,00 грн. під 7% щомісячно, строком повернення до 06.01.2014 року.

Відповідно до наявної в матеріалах справи копій платіжних переказів здійснених позивачем на ім'я ОСОБА_3 вбачається, що позивач свої зобов'язання перед ним виконала у повному обсязі та повернула грошову суму, яку брала у нього у борг у повному обсязі у червні 2013 року.

Крім того, як вбачається з пояснень сторін, останні дійсно не мали намір створити правові наслідки, обумовлені договором купівлі-продажу, оскільки майно, яке є предметом договору купівлі-продажу, відповідачу фактично передане не було та продовжує на теперішній час знаходитися у користуванні позивача, та її членів сім'ї.

Тобто, з боку позивача не були здійсненні дії направленні на передання належного їй майна у власність відповідачу ОСОБА_2

Щодо безгрошовості договору, а саме нездійснення з боку відповідача дій, які б були спрямовані на передання грошових коштів за придбаний житловий будинок у власність позивачу, то суд зазначає, що матеріалами справи є доведений факт передання ОСОБА_3 грошових коштів в розмірі 60000,00 грн. у користування (борг), які в подальшому були повернуті позивачем у повному обсязі.

Будь-яких даних які б свідчили, що грошові кошти у вищевказаному розмірі були передані ОСОБА_2 позивачу у власність, а саме у рахунок вчинення договору купівлі - продажу, матеріали справи не містять та сторонами не зазначались.

Так, відповідно до вимог ч.1 ст.202, ч.1 ст.203 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України є підставою недійсності правочину.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зазначені в ст. 203 ЦК України. Зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх та непрацездатних дітей.

Таким чином, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору купівлі - продажу та з'ясування питання про те, чи насправді сторони мали бажання настання правових наслідків від укладеного між ними договору, а не навпаки їх дії характеризується такими рисами: сторони вчиняють правочин для виду, знаючі заздалегідь, що він не буде виконаний, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином.

Аналогічна позиція міститься в абз. 1 п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року за № 10, яким передбачено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Крім того, у відповідності до Узагальнення Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 24 листопада 2008 року, зміст правочину становлять права та обов'язки, про набуття, зміну або припинення яких учасники правочину домовилися. Зміст договору чи іншого правочину закріплюється у його статтях (пунктах). У ст. 203 ЦК, в якій визначено основні критерії чинності правочину, зазначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Враховуючи, що при укладенні фіктивного правочину волевиявлення учасників правочину (як зовнішній прояв волі) не відповідало їх внутрішній волі, суд бере до уваги юридичні факти, з якими закон пов'язує певні правові наслідки, а саме: укладення між позивачем та відповідачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 саме договору позики на суму 60000,00 грн., про що свідчить платіжні перекази, визнання відповідачами факту укладення договору позики і відсутності у сторін цілей на укладення договору купівлі - продажу нерухомого майна.

В судовому засіданні в якості свідка надала пояснення ОСОБА_2, яка підтвердила факт, що спірна угода носить характер фіктивної, а також зазначила, що позивач до теперішнього часу на правах власника разом зі своєю сім'єю проживають в житловому будинку АДРЕСА_1. Натомість вона не продавала житловий будинок АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та не мала такого на меті, оскільки позивач брала 60000,00 грн. 06.01.2012 року в борг до 06.01.2014 року під 7% та які повністю повернула у червні 2013 року. Про укладання договору купівлі-продажу від 06.05.2014 року нічого не знала, кошти за нього не отримувала.

Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню та вважаються встановленими.

Тобто, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності приходить до висновку, що обидві сторони по справі вчинили активні дії, направлені на укладання та виконання договору позики, проте під час укладення договору купівлі-продажу ці ж сторони не мали наміру створення тих правових наслідків, які вказаним договором обумовлювались та не вчинили будь-які дії, які б свідчили про виконання цього правочину.

Дійсно, матеріали справи містять підтвердження, які визнані сторонами, щодо існування боргового зобов'язання позивача перед ОСОБА_3 та ОСОБА_2, проте ці правовідносини на думку суду існували окремо, незалежно від договору купівлі-продажу, є на теперішній час виконаними і на сьогодні не створюють для сторін інших прав та обов'язків, ніж ті, що були передбачені договором купівлі - продажу на час укладання спірного договору.

У зв'язку з чим, аналізуючи положення ст. 234 ЦК України, суд приходить до висновку, що позивачем доведено фіктивність правочину, який вона просила суд визнати недійсним.

Таким чином, суд вважає позовні вимоги позивача, які заявлені ним з підстав ст. 234 ЦК України обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, оскільки предметом позову є правовідносини, які склалися виключно між сторонами.

Матеріалами справи підтверджується, що до теперішнього часу позивач разом зі своїм сином, його неповнолітніми дітьми та дружиною, а також матір'ю позивача мешкають будинку АДРЕСА_1. Позивач сплачує усі витрати по утриманню будинку, обробляє земельну ділянку біля будинку, проводить ремонтні роботи в будинку, зайнялася оформленням документів на приватизацію земельної ділянки на своє ім'я.

Натомість 06.05.2014 року без відома позивача, відповідача ОСОБА_2 було вчинено договір купівлі-продажу будинку АДРЕСА_1 згідно якого власником зазначеного будинку є відповідач ОСОБА_4

В судовому засідання достеменно встановлено, що відповідач ОСОБА_2, а також відповідач ОСОБА_4, жодного разу не оглядали зазначений житловий будинок, жодного разу не вимагали у позивача передати житловий будинок АДРЕСА_1 не сплачували будь-які платежі, не проживали в ньому та не мали наміру користуватись цим житлом, оскільки постійно проживають в м. Запоріжжі. Окрім того, на час підписання другої угоди договору купівлі-продажу від 06.05.2014 року у житловому будинку АДРЕСА_1 проживали та були зареєстровані в ньому позивач, її син разом з дружиною та двома неповнолітніми дітьми, а також мати позивача.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач не має іншої можливості ані як в судовому порядку вирішити питання щодо оформлення права власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

Відповідно до частини 1 статті 388 Цивільного кодексу України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Згідно із роз'ясненнями пункту 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»: реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину; норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину; у цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК.

Вимога про скасування державної реєстрації права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 що була проведена за ОСОБА_4 06.05.2014 року на підставі договору купівлі-продажу від 06.05.2014 року, є похідною від вимог про визнання права власності та витребування майна із чужого незаконного володіння, при цьому органи що здійснюють таку реєстрацію не мають право заперечувати проти такого скасування реєстрації, оскільки позивач просить скасувати державну реєстрацію не з підстави порушення органами реєстрації порядку чи інших вимог, а з підстави визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння.

Пленум Верховного суду України у п. 10 постанови № 9 від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказав про те, що рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації.

Таким чином, виходячи з вимог передбачених ст. ст. 215, 388 ЦК України, достатньо визнання недійсним лише першого правочину, на підставі якого було відчужено майно на користь іншої особи, при цьому подальше визнання наступних правочинів, на підставі яких відчужувався будинок - акти цивільного законодавства не вимагають, і в такому випадку позивач має право пред'явити віндикаційний позов до особи, яка востаннє набула за правочином право власності на будинок, в даному випадку до ОСОБА_4 на підставі п. 3 ч.1 ст. 388 ЦК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 16, 203, 215, 234, 388 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 27, 57-60, 61, 209, 212-215ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа - ОСОБА_5, приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу, Реєстраційна служба Запорізького районного управління юстиції у Запорізькій області, про визнання недійсним договору купівлі-продажу будинку та витребування його з чужого незаконного володіння та визнання права власності - задовольнити.

Визнати недійсним договір купівлі-продажу будинку посвідчений 06.01.2012 року ОСОБА_5, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу р. № 14, укладений між ОСОБА_1 та ОСОБА_2.

Скасувати державну реєстрацію права власності на житловий будинок АДРЕСА_1 проведену на ОСОБА_4 згідно договору купівлі-продажу від 06.05.2014 року за р. № 150.

Витребувати з чужого незаконного володіння, а саме від ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 житловий будинок АДРЕСА_1.

Визнати за ОСОБА_1 право власності на житловий будинок АДРЕСА_1.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через Запорізький районний суд Запорізької області шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: П.П. Гончаренко