РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2014року Бабушкінський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

головуючого судді - Решетніка М.О.

при секретарі - Тиханській О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: 7-а Дніпропетровська держнотконтора "Про визнання заповіту недійсним", -

в с т а н о в и в:

Позивач звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідача. В обгрунтування своїх позовних вимог зазначає, що 08 березня 2009р. помер його батько ОСОБА_3, якому на праві власності належала 1/3 частина домоволодіння №19 по вул.Генерала Пушкіна в м.Дніпропетровську. 03 березня 2007р. останній склав заповіт на його, позивача, ім?я, в звязку з чим після смерті спадкодавця він звернувся до нотконтори із заявою про прийняття спадщини, в чому йому було відмовлено, оскільки покійний за життя, а саме 28.11.2007р., нібито склав заповіт, яким усе належне йому майно заповідав відповідачу. Вважає цей заповіт недійсним, як такий, що складений не за волевиявленням спадкодавця, оскільки батько зловживав спритними напоями, що впливало на стан його здоровя. В звязку з викладеним просив, відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України, визнати заповіт недійсним.

В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач просив в задоволені позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що вимоги позивача є надуманими, необґрунтованими та недоведеними.

Представник 7-ї Дніпропетровської держнотконтори в судове засідання не зявився, в поданій до суду заяві просили провести судове засідання у їх відсутність.

Розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, заслухавши пояснення сторін і свідків, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 03 березня 2007р. ОСОБА_3 склав заповіт, який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4, реєстр №726 (а.с.16), яким все майно, де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалось і взагалі все те, на що він за законом матиме право і що буде належати йому на день смерті, заповідав позивачеві ОСОБА_1, котрий є його сином, а 08 березня 2009р. ОСОБА_3 помер (а.с.7).

Згідно тверджень позивача в судовому засіданні, після смерті батька він звернувся до 7-ї Дніпропетровської держнотконтори із заявою про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину йому було відмовлено, оскільки покійним після складення заповіту на користь позивача було складено інший заповіт.

Так судом встановлено, що ОСОБА_3 склав заповіт, посвідчений 28 листопада 2007р. державним нотаріусом 7-ї Дніпропетровської держнотконтори, реєстр №2-6793, яким на випадок своєї смерті усе належне йому майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалась, усі майнові права та обовязки, які йому належать на день посвідчення заповіту, а також ті майнові права та обовязки, які належатимуть йому на день смерті, заповідав відповідачу ОСОБА_2 (а.с.58).

Згідно ст.ст.1233,1234,1235,1247 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.

Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю.

Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається.

Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або декілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин.

Заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення.

Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

А згідно зі ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить.

Кожний новий заповіт скасовує попередній і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед цим.

Оспорюючи заповіт ОСОБА_3 від 28.11.2008р. позивач посилається на відсутність волевиявлення заповідача на складення заповіту, оскільки він на момент його нотаріального посвідчення зловживав спритними напоями і таким чином був у незвичайному психофізіологічному стані, зумовленому посиленням збуджувальних процесів, причиною яких був похмільний синдром, а відповідач скористався таким станом заповідача й обманним шляхом умов його скласти спірний заповіт.

Відповідно до ч.ч.1-3 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчинила правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

А згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, пятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 ст.225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Згідно ж зі ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це право, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним.

За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.

Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін відповідно до вимог ст.10 ЦПК України. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь уч у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Суд вважає, що позивач не підтвердив доказами свої позовні вимоги про визнання недійсним заповіту та не спростував заперечення відповідача щодо обставин підписання заповіту.

Будь-яких належних та допустимих доказів тому, що волевиявлення заповідача при складані заповіту не було вільним, умовляння без застосування насилля чи створення таких умов, не можуть свідчити про відсутність волевиявлення заповідача, як і зловживання спиртними напоями, якщо таке і допускалось спадкодавцем.

Зокрема із змісту самого заповіту вбачається, що нотаріус при його посвідчені дієздатність заповідача перевірив і сумнівів у такій не виникало.

Зазначені обставини підтверджені також і показаннями свідків.

Таким чином підстав для визнання оспорюваного позивачем заповіту недійсним судом не встановлено, а тому позовні вимоги ОСОБА_1 задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.3,10,11,57,60,212-215 ЦПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, третя особа: 7-а Дніпропетровська держнотконтора "Про визнання заповіту недійсним" відмовити.

Строк апеляційного оскарження рішення - 10 днів.

Суддя