АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження 22ц/790/69/14 Головуючий 1 інстанції - Калиновська Л.В.
Справа № 619/1552/13-ц Доповідач Пилипчук Н.П.
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 червня 2014 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді: Пилипчук Н.П.,

суддів: Трішкової І.Ю.,

Кірсанової Л.І.,

при секретарі - Черепаха С.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харкові справу

за апеляційною скаргою ОСОБА_2

на рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 13 серпня 2013 року

по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про визнання права власності на 1/2 частину квартири та про вселення та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

В С Т А Н О В И Л А :

ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що відповідач по справі ОСОБА_2 є його колишня дружина, з якою після реєстрації шлюбу вони разом з проживали в будинку, розташованому за адресою: АДРЕСА_2, який на праві власності належав відповідачці за договором дарування. В період з 1988-2001 рік він за власні кошти побудував за вищевказаною адресою новий жилий будинок та здійснив капітальний ремонт старого будинку. Крім цього, ним був побудований гараж, підвал в будинку, колонка, покладено на подвір'ї асфальт, побудовано літню кухню, душ, вбиральню та новий паркан. Вони проживали в новому будинку, але в експлуатацію його не вводили. 08.10.2005 року шлюб між сторонами був розірваний, а вже 11.10.2005 року відповідачка оформила право власності на побудований жилий будинок та надвірні будівлі на своє ім'я. 04.02.2006 року відповідачка оформила у нотаріуса договір міни, обмінявши будинок в АДРЕСА_2 на квартиру АДРЕСА_1. Після укладання договору міни сторони проживали разом у зазначеній квартирі, де він за власні кошти здійснив ремонт. Так, ним було продано належний йому на праві власності житловий будинок АДРЕСА_3, гроші з продажу він витратив на ремонт спірної квартири, вважаючи себе співвласником, зробив за свої кошти в ній капітальний ремонт, придбав меблі, побутову техніку, поміняв санвузол, вікна, двері. Але, починаючи з літа 2008 року відповідачка стала чинити позивачу перешкодити в реалізації права на проживання у квартирі. Позивач просив визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1 та вселити його в зазначену квартиру.

ОСОБА_2 звернулася до суду із зустрічним позовом, в якому просила визнати ОСОБА_3 таким, що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 та зобов'язати Дергачівський РВ Головного управління державної міграційної служби зняти його з реєстрації.

В обґрунтування зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 зазначила, що ОСОБА_3 та вона перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.12.1987 року по 08.10.2005 рік. Після розірвання шлюбу вона обміняла житловий будинок за адресою АДРЕСА_2, який отримала в порядку спадкування за законом після смерті матері, на 4-х кімнатну квартиру, розташовану за адресою АДРЕСА_1, що підтверджується договором міни від 04.02.2006 року. Зазначала, що вона разом з ОСОБА_3 збудувала будинок за адресою АДРЕСА_2. За 1/2 частину будинку вона сплатила ОСОБА_3 14 тис. 500 доларів США, про що має розписку. Вказувала, що ОСОБА_3 більше 6 місяців у квартирі не мешкає в зв'язку з чим просила визнати його таким, що втратив право користування даним житлом.

Рішенням Дергачівського районного суду Харківської області від 13 серпня 2013 року позовну заяву ОСОБА_3 задоволено. Вирішено визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири АДРЕСА_1; вселити ОСОБА_3 в квартиру АДРЕСА_1; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 сплачену суму судового збору в розмірі 640 грн. В задоволенні зустрічної позовної заяви ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду першої інстанції скасувати, задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі, відмовити у задоволенні позову ОСОБА_3 Обгрунтовуючи апеляційну скаргу посилається на неповне зясування судом обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Вказує, що суд не звернув належної уваги на докази, надані нею, тому рішення ухвалено з порушенням норм права. Звертає увагу, що позивачем пропущений строк позовної давності, про застосування якої вона просила суд першої інстанції.

У відповідності до статті 303 ЦПК України апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги.

Судова колегія, заслухавши доповідь судді, пояснення сторін, що зявилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом встановлено, підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_3 та ОСОБА_2 перебували у шлюбу, зареєстрованому 22.12.1987 року в Солоницівській селищній раді Дергачівського району Харківської області.

Сторони не заперечують що у період шлюбу вони спільно проживали в будинку, розташованому за адресою: Харківська область, Дергачівський район, АДРЕСА_2, що за зазначеною адресою в період шлюбу був відремонтований старий будинок, побудовано новий житловий будинок, гараж, підвал в будинку, колонка, покладено на подвір'ї асфальт, побудовано літню кухню, душ, вбиральню та новий паркан.

Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серія НОМЕР_1, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Дергачівського районного управління юстиції Харківської області 08.10.2005 року, шлюб між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірваний, про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено актовий запис № 259 (а.с. 42).

11.10.2005 року відповідачка ОСОБА_2 оформила право власності на домоволодіння з надвірними будівлями АДРЕСА_2 на своє ім*я, про що виконкомом Солоницівської селищної ради їй було видано свідоцтво про право власності від 02.11.2005 року на підставі рішення №260 від 11.10.2005 року, яке зареєстровано в КП Дергачівське районне бюро технічної інвентаризації 04.11.2005 року за реєстровим №4.

Відповідно до ст. 61 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Згідно ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.

Відповідно до ст. 190 ЦК України майном вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Згідно роз*ясень, що містяться в п. п. 22. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12. 2007 року Про практику застосування законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто.

Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. 1, ч. 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Задовольняючи позов ОСОБА_3 в частині визнання права власності на ? частину спірного нерухомого майна, суд першої інстанції вважав встановленим, що в період з 1988-2001 рік позивач, ОСОБА_3, за власні кошти побудував за вищевказаною адресою новий жилий будинок з надвірними будівлями та здійснив капітальний ремонт старого будинку.

Однак, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів того, що зазначені побудови були виконані за особисті кошти ОСОБА_3

Виходячи з обставин справи, судова колегія вважає, що зазначені поліпшення та будівництво були виконані за спільні сумісні кошти подружжя.

Той факт, що відповідачка ОСОБА_2 через нетривалий час після розірвання шлюбу, вирішила питання про прийняття будинку у експлуатацію та оформила право власності на домоволодіння з надвірними будівлями АДРЕСА_2 на своє ім*я не спростовує той факт, що будівництво нового будинку та надвірних будівель були проведені за спільні сумісні кошти подружжя.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11, майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох.

Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкта в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи ринкова вартість будинку не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна об'єкта.

Ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 09.10.2013 року за клопотанням ОСОБА_3 призначалася судова будівельно-технічна експертиза, для вирішення питання наскільки збільшилася вартість домоволодіння у період шлюбу, однак така експертиза не була проведена з незалежних від сторін обставин, оскільки нові власники домоволодіння відмовились надати до нього доступ.

Згідно довідки БТІ № 176 від 22.04.2014 року інвентаризаційна вартість домоволодіння АДРЕСА_2 станом на 22.12.1987 року складає 41362 грн., а станом на 08.10.2005 року 125068грн. (а.с. 240).

Оскільки зазначені відомості не спростовані і не оспорюються відповідачем судова колегія вважає за можливе виходити з цих даних при вирішенні справи.

Таким чином, вартість домоволодіння з надвірними будівлями АДРЕСА_2, Дергачівського району Харківської області на час реєстрації шлюбу між сторонами становила 41362 грн., а на час розірвання шлюбу збільшилась на 83704 грн., тому судова колегія вважає, що частка ОСОБА_3 у праві власності на зазначене домоволодіння на час розірвання шлюбу становила 41852 грн. (83704 : 2), або 1/3 частку.

ОСОБА_2 наполягала, що за 1/2 частину будинку вона сплатила ОСОБА_3 14 тис. 500 доларів США, про що має розписку, однак жодними доказами такі свої доводи не підтвердила.

Оскільки сторони за спільною згодою обміняли домоволодіння, що визнається судом їх спільною власністю, частка ОСОБА_3 у якій становила 1/3, то за ним необхідно було б визнати право власності на таку ж частку у квартирі АДРЕСА_1, що була отримана в результаті обміну. Однак, вимоги і в цій частині задоволенню не підлягають, оскільки ОСОБА_3 пропустив строк звернення до суду.

Так, згідно ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно ч. 1 ст. 265 ЦК України залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

За змістом ч. 3 ч. 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

З матеріалів справи, пояснень ОСОБА_3 вбачається, що з червня 2008 року відповідач не визнавала за ним право власності та право користування спірною квартирою.

ОСОБА_3 пояснив, що у літку 2008 року ОСОБА_2 змінила замки на дверях у спірну квартиру, заперечувала, щодо його права власності на це житло. З тих пір він вимушено пішов з квартири.

З копії акту депутата Солоницівської селищної ради від 26.06.2008 року вбачається, що ОСОБА_3, який проживає в АДРЕСА_1 не може увійти в квартиру за місцем прописки, оскільки замінено дверний замок вхідних дверей з 02.05.2005 року по час складення акту, та особи, які проживають в квартирі не відчиняють дверей, про що свідчить сусід ОСОБА_5

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_3 23.05.2011 року звертався до суду з позовом ОСОБА_2 про визнання договору міни недійсним, визнання права власності на ? частину квартири та вселення, який за заявою позивача залишено без розгляду ухвалою Дергачівського районного суду Харкіської області від 12.02.2013 року.

ОСОБА_2 заявляла про застосування позовної давності до вимог ОСОБА_3 про визнання права власності. (а.с. 82-85).

ОСОБА_3 строк позовної давності пропущеним не вважає, поважних причин пропуску позовної давності не навів.

За таких обставин, у задоволенні позову ОСОБА_3 про визнання права власності, в частині в якій він підлягав би задоволенню, необхідно відмовити за спливом позовної давності.

На підставі викладеного, відповідно до п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, судова колегія вважає за необхідне рішення суду першої інстанції у наведеній частині скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції норм матеріального права.

Суд першої інстанції правильно дійшов висновку про відсутність підстав для визнання ОСОБА_3 таким що втратив право користування квартирою АДРЕСА_1 та про наявність підстав для вселення ОСОБА_3 у зазначену квартиру.

В силу статей 71, 72 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року № 2 передбачено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду тощо) суд може продовжити пропущений строк.

Підтверджено матеріалами справи, поясненнями сторін, що ОСОБА_3 зареєстрований у спірній квартирі, проте ОСОБА_2 перешкоджала ОСОБА_3 у користуванні цим житлом, замінила дверний замок вхідних дверей.

Згідно свідоцтва про шлюб НОМЕР_2 від 07.03.2008 року ОСОБА_2 зареєструвала шлюб з ОСОБА_6 після чого вселила його у спірну квартиру.

Судова колегія вважає, що зазначене є поважною причиною з якої ОСОБА_3 не мешкав у спірній квартирі.

За таких обставин, підстав для визнання ОСОБА_3 таким що втратив право користування спірною квартирою судова колегія не вбачає, оскільки він не проживав у спірній квартирі з поважної причини.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 268 ЦК позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом.

З огляду на наведене суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку, що право ОСОБА_3 на користування квартирою та проживання у квартирі порушено ОСОБА_2

Право особи на захист цивільних прав і інтересів судом гарантовано ч.1 ст.16 ЦК України.

Згідно п.4 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав і інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення.

Таким чином, рішення суду в частині вселення ОСОБА_3 у спірну квартиру та відмови у визнанні його таким що втратив право користування житловим приміщенням залишається без змін.

Керуючись ст.ст. 209, 218, п.4 ч.1 ст.309, ст.313, ч.2 ст.314, 316, 317, 319 ЦПК України, судова колегія, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Дергачівського районного суду Харківської області від 13 серпня 2013 року в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності на ? частину квартири скасувати, у задоволенні цих вимог відмовити.

В частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_3 судового збору рішення змінити, зменшити суму з 640 грн. до 114,70 грн.

В решті рішення суду залишити без змін.

Рішення апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий

Судді