Номер провадження: 22-ц/785/7338/14
Головуючий у першій інстанції Кочко В. К.
Доповідач Процик М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.12.2014 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі: головуючої судді Процик М.В.,

суддів Дрішлюка А.І., Сєвєрової Є.С.,

при секретарі Решетник М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю подружжя, визнання права власності на ? частину квартири,

за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 червня 2014 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У лютому 2014року ОСОБА_2 звернулася до суду із вищевказаним позовом до ОСОБА_3 Уточнивши свої позовні вимоги в процесі розгляду справи, позивач просила суд встановити факт її проживання з відповідачем з 2007 року однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнати квартиру АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю подружжя, та визнати за нею право власності на ? частину вказаної квартири. Позивач та її представник посилались на спільне проживання позивача з відповідачем однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2007 року до реєстрації шлюбу, на придбання спірної квартири за спільні кошти, на спільне здійснення ними ремонту придбаної квартири, на невизнання відповідачем за нею права користування спірним житлом, внаслідок чого вона з двома дітьми залишилась без житла.

Відповідач та його представник позов не визнали, пославшись на те, що позивач була квартиронаймачем і факту спільного проживання з відповідачем до укладення офіційного шлюбу не було, і що спірна квартира була придбана виключно за особисті кошти відповідача.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 червня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду від 25 червня 2014 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, на неправильну оцінку зібраних судом доказів, та на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги в межах оскарження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду 1-ої інстанції скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, з наступних підстав.

За правилами ст. 309 ч.1 п.1,3,4 ЦПК підставами для скасування рішення суду 1-ої інстанції і ухвалення нового рішення є неповне з'ясування судом обставин справи,

невідповідність висновків суду обставинам справи, та порушення або неправильне

застосування норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про відмову у позові, суд 1-ої інстанції виходив з того, що факт проживання сторін однією родиною до реєстрації шлюбу не доведений, що спірна квартира є дошлюбним майном відповідача і розподілу не підлягає.

Однак з такими висновками суду погодитись неможливо.

Статтями 213, 214 ЦПК передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Згідно зі ст. 74 ч.1 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього кодексу.

Із матеріалів справи вбачається, що сторони зареєстрували шлюб 11 вересня 2012 року. (а.с.7) Від цього шлюбу 29 жовтня 2012 року у них народилася донька ОСОБА_4. (а.с.8) Водночас позивач має дошлюбну доньку ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_2, що визнано сторонами. В період з 26.11.2003р. до 10.10.2008р. ОСОБА_3 перебував у шлюбі з ОСОБА_6 (а.с.209-210)

З 30 квітня 2004 року ОСОБА_3 на праві власності належала однокімнатна квартира загальною площею 37,4 кв. м, житловою площею 16,5 кв. м по АДРЕСА_1 , яка була ним одержана у власність в порядку приватизації державного житлового фонду. (а. с. 66-68) В зазначеній квартирі позивач був зареєстрований один в період з 15 березня 2004 року і до її продажу в 2011 році.(а.с.206) Позивач значиться зареєстрованою в м. Гайворон Кіровоградської області. (а.с.6) Разом з тим, із наданих позивачем письмових доказів вбачається, що позивач разом з донькою та відповідачем ще до шлюбу мешкала в Одесі, зокрема в належній відповідачу однокімнатній квартирі АДРЕСА_1. Згідно з копією листків журналу оплати послуг консьєржа позивач в період з липня 2008 року по 2010 рік, оплачуючи послуги консьєржа, власноруч як член сім'ї відповідача розписувалась за здійснену оплату ( наявність її підпису визнав відповідач), і тільки інколи оплату здійснював сам відповідач. (а.с.19-21) За письмовим свідченням консьєржа ОСОБА_8 з 2007 року ОСОБА_2 з донькою та ОСОБА_3 мешкали в квартирі АДРЕСА_1 (а.с.13,222), в 2011 році сім'я виїхала. Дошлюбна донька позивача ОСОБА_5 відвідувала в Одесі «Ясла-садок» № 57 Одеської міської ради з вересня 2007 року по травень 2010 року, та з вересня 2010 року по 28 серпня 2013 року навчалася в Одеській загальноосвітній школі № 80 І-ІІІ ступенів, за змістом характеристики дитина мешкала в належній відповідачу однокімнатній квартирі АДРЕСА_1. (а. с.15-17,24, 218-219,221,220) Згідно з оглянутими апеляційним судом амбулаторною карткою та карткою щеплень ОСОБА_5 остання значиться проживаючою в належній відповідачу однокімнатній квартирі як дитина, що відвідує дитсадок № 57, і як дитина, що ходить до школи № 80. З 31 жовтня 2008 року за цією ж адресою для дитини викликався лікар, проводились обстеження дитини. За записами оглянутої медичної карти амбулаторної хворої позивача ОСОБА_2 вона також значилась постійно проживаючою в належній відповідачу однокімнатній квартирі АДРЕСА_1, та за цією адресою викликала лікаря і обстежувалась лікарем, починаючи з грудня 2009 року по грудень 2011 року включно.(а.с.9-11) За свідченням допитаних судом першої інстанції свідків, у тому числі друзів обох сторін, зокрема ОСОБА_9 і ОСОБА_10 сторони вели спільне господарство, проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 2007 року і до укладення шлюбу. Факт спільного проживання сторін, як однієї сім'ї, підтвердили у суді також свідок -сусідка ОСОБА_7, дитина якої разом з ОСОБА_5 пішла до школи у 1 -й клас. Спільне проживання сторін як однієї сім'ї без реєстрації шлюбу та спільне ведення господарства у вищевказаний період підтвердили також свідки ОСОБА_11 ОСОБА_4, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_11 ОСОБА_14 тощо. Їх свідчення узгоджуються з наданими позивачем суду світлинами (фотокартками), на яких сторони разом з дошлюбною донькою позивача зображені як одна сім'я з 2007 року, у тому числі разом з батьками відповідача. (а.с.79-89) Позивачем як господинею до укладення шлюбу оплачувались задля благоустрою спірної квартири придбання ламінату, підложки, шпалер, клею, дверей, керамічної плитки тощо. (а.с.91-98) Надаючи оцінку вищенаведеним доказам, колегія суддів прийшла до висновку, що вони усі у своїй сукупності беззаперечно доводять наявність відносин між сторонами притаманних подружжю, тобто доводять факт проживання сторін без реєстрації шлюбу до його укладення.

Посилання відповідача на те, що позивач з донькою була в його однокімнатній квартирі в якості квартиронаймача, а не члена його сім'ї, що у них були тільки дружні стосунки явно суперечать вищенаведеним доказам та оглянутим світлинам. А тому протилежні свідчення свідків зі сторони відповідача, зокрема ОСОБА_15 і ОСОБА_16, на які послався суд першої інстанції та відповідач, є неспроможними.

Сама по собі необізнаність позивача щодо наявності та розміру комісії при переказі коштів за спірну квартиру, необізнаність позивача щодо розміру перерахованої відповідачем суми ТОВ «Руніком-Будінвест», на що посилається в апеляційній скарзі відповідач, висновків колегії суддів не спростовує.

Разом з тим, за роз'ясненням Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (п.20) при застосуванні ст. 74 СК ( 2947-14 ), що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

З огляду на те, що відповідач до 10.10.2008 року перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6(а.с.60,209-210), колегія суддів вважає за можливе встановити факт проживання сторін однією сім'єю без реєстрації шлюбу тільки в період з 11 жовтня 2008 року до 11 вересня 2012 року.

Вбачається, що спірну квартиру АДРЕСА_3 було придбано відповідачем в період спільного проживання однією сім'єю з позивачем в порядку інвестування. Грошові кошти на її придбання у сумі 475520 грн. відповідачем перераховано ТОВ «Руніком-Будінвест» 10 серпня 2011 року.(а.с.192) Свідоцтво про право власності на ім'я відповідача видано 16 лютого 2012 року, на підставі рішення виконкому Таїровської селищної ради № 1339 від 31.10.2011р.(а.с.66-68)

За змістом ст.ст.69,70, 57ч.7 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу і у разі поділу їх частки є рівними; якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою власністю.

Судом встановлено, що до початку спільного проживання сторін відповідач придбав у власність (в порядку приватизації) квартиру АДРЕСА_1, яка ним була продана 10 серпня 2011 року за договором купівлі-продажу гр-ці ОСОБА_17 за 35 тис. грн. (а.с.37,200,201,204) Саме в день укладення угоди купівлі-продажу 10 серпня 2011 року відповідач перерахував 475520 грн. ТОВ «Руніком-Будінвест» за придбання спірної квартири. (а.с.192) Відтак, вкладені ним особисті кошти в придбання спірної квартири є підставою для визначення йому частки у спірній квартирі, яка належить йому особисто і поділу не підлягає. Розмір цієї частки становить 7/100 частин. ( 35000:475520= 0,07=7/100) Отже, зважаючи на те, що на момент придбання сторонами спірної квартири сторони вели спільне господарство, проживали як одна сім'я, про що зазначено вище, спільною сумісною власністю сторін є 93/100 частини, а частка позивача становить 93/200 частини (93/100: 2). У власності відповідача залишається 107/200 частини. (93/200+7/100)

Відтак, слід визнати спільною сумісною власністю сторін 93/100 частини квартири АДРЕСА_3, визнати за позивачем право власності на 93/200 частини квартири, залишивши решту у власності відповідача.

За ст.ст. 10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення і щодо яких виник спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.

Доводи відповідача про те, що ціна продажу попередньої квартири АДРЕСА_1 складала не 35 тис. грн., що вона була більшою і складала 42 тис. дол. США, і що це визнавала позивач, та це слід врахувати при вирішенні спору до уваги братися не можуть, оскільки належних і допустимих доказів такої ціни суду не надано. Договір в частині визначення сторонами ціни є дійсним, у судовому порядку сторонами договору не оспорювався. Ніким не завірене письмове свідчення ріелтера (а.с.190) про отримання відповідачем від покупця за продану квартиру грошових коштів у сумі 42000 у. е. не може вважатися належним і допустимим доказом ціни в нотаріально посвідченому договорі. Позивач проти названої відповідачем ціни заперечує, посилається на те, що відповідач називав їй ціну 40 тис. дол. США, але якою вона була насправді їй не відомо, оскільки при укладенні договору вона участі не приймала, а тому вважає за необхідне враховувати ту ціну, яка вказана у нотаріально посвідченому договорі від 10 серпня 2011 року.

Посилання сторін, кожного, на прості боргові розписки з відповідними свідченнями свідків, на те, що саме за їх особисті кошти була придбана спірна квартира також до уваги не беруться, оскільки вказані розписки не є беззаперечним доказом на підтвердження позовних вимог позивача та заперечень відповідача. Достеменно встановити час складання спірних розписок, та для якої мети насправді були використані запозичені грошові кошти неможливо. А у разі повернення боргу сторонами, які проживали однією сім'єю із спільних коштів, факт виникнення спільної сумісної власності ними не спростовується.

За таких обставин, апеляційну скаргу ОСОБА_2 слід задовольнити частково, рішення суду першої інстанції слід скасувати і ухвалити нове рішення про часткове задоволення її позову.

Керуючись ст. ст. 303,307,309,313-314,316-317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 25 червня 2014 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3 задовольнити частково.

Встановити факт проживання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період з 11 жовтня 2008 року до 11 вересня 2012 року.

Визнати 93/100 частин двохкімнатної квартири, загальною площею 74,3 кв. м, житловою площею 32,6 кв. м, під АДРЕСА_3 спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3.

Визнати за ОСОБА_2 право власності на 93/200 частини квартири № 122 ( що складається з 2-х житлових кімнат площею 12,5 кв. м і 20,1 кв. м, кухні площею 16,7 кв. м, ванної площею 4 кв. м, туалету площею 1,9 кв. м, коридорів площею 5,9 кв. м і 10,8 кв. м, балкону/лоджії/ 2,4 кв. м) у будинку АДРЕСА_3.

Залишити у власності ОСОБА_3 107/200 частин квартири № 122 (що складається з 2-х житлових кімнат площею 12,5 кв. м і 20,1 кв. м, кухні площею 16,7 кв. м, ванної площею 4 кв. м, туалету площею 1,9 кв. м, коридорів площею 5,9 кв. м і 10,8 кв. м, балкону/лоджії/ площею 2,4 кв. м) у будинку АДРЕСА_3.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча: М.В. Процик

Судді: А.І. Дрішлюк Є.С. Сєвєрова