Провадження №2/405/1955/13
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 листопада 2014 року Ленінськитй районний суд м.Кіровограда у складі:

головуючого судді Іванової Л.А.

при секретарі Береді Я.І., Мишевець Т.І.,

за участю представника позивача ОСОБА_1

та відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Кіровограді цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом до відповідача ОСОБА_2 про стягнення коштів, зазначивши на обґрунтування позовних вимог, що з 15 грудня 1995 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_2 19 квітня 2010 року рішенням Ленінського районного суду м.Кіровограда шлюб між ними було розірвано. Крім того, в судовому порядку також було здійснено поділ спільного майна та відповідно до рішення Ленінського районного суду м.Кіровограда від 06 жовтня 2011 року їй (ОСОБА_3В.) виділено: житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в м.Кіровограді по вул.Чайковського, 27, загальною площею 27,37 кв.м, вартістю 138 045 грн.; нежитлове приміщення, ціла будівля складу, що знаходиться в с.Соколівське, Кіровоградського району, Кіровоградської області, по проспекту Комсомольському, 18-А, загальною площею 610, 6 кв.м, вартістю 210 862 грн., кухонний меблевий гарнітур, вартістю 15 000 грн., телевізор Панасонік, вартістю 1 500 грн., пральна машинка, вартістю 3 000 грн. та диван, вартістю 500 грн. ОСОБА_2 виділено: автомобіль Івеко 120-Е15, державний номер НОМЕР_1, вартістю 92 710 грн. 81 коп., автомобіль Івеко 79-14, державний номер НОМЕР_2, вартістю 53 053 грн. 86 коп., автомобіль Івеко 60-11, державний номер НОМЕР_3, вартістю 33 063 грн. 73 коп., автомобіль Рено-канго, державний номер НОМЕР_4, вартістю 31 414 грн. 61 коп., мякий куточок, вартістю 3 000 грн., пральну машинку, вартістю 3 000 грн., домашній кінотеатр Панасонік, вартістю 3 000 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 72 832 грн. Крім того, позивач зазначила, що ОСОБА_2 звертався до суду з позовом до неї про поділ спільного майна подружжя, в якому просив визнати житловий будинок з надвірними будівлями по вул.Чайковського, 29 у м.Кіровограді спільною сумісною власністю ОСОБА_4 та ОСОБА_3 Рішеннями Ленінського районного суду м.Кіровограда від 13 листопада 2012 року та апеляційного суду Кіровоградської області від 06 березня 2013 року визнано житловий будинок з надвірними будівлями по вул.Чайковського, 29 у м.Кіровограді спільною сумісною власністю ОСОБА_2 та ОСОБА_3, визнано за ОСОБА_2 право власності на 7/25 частин житлового будинку з надвірними будівлями по вул.Чайковського, 29 у м.Кіровограді та залишено у власності ОСОБА_3 18/25 частин зазначеного будинку з надвірними будівлями; стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 компенсацію в розмірі 1/2 частини вартості будівельних матеріалів та робіт з будівництва сіней та альтанки в сумі 17 810 грн.

Позивач також зазначила, що для придбання нежитлового приміщення, цілої будівлі складу, що знаходиться в с.Соколівське, Кіровоградського району та області по просп.Комсомольському, 18-А, загальною площею 610,6 кв.м, вартістю 210 862 грн., нею 06 липня 2002 року було отримано позику в сумі 300 000 грн. у громадянина ОСОБА_5, на строк до 06 липня 2008 року, про що було складено розписку, а так як, в зазначений у розписці термін, повернути кошти вона не змогла, ОСОБА_5 звернувся до суду з позовом про стягнення з неї на його користь боргу за договором позики з урахуванням трьох процентів річних за прострочення грошового зобовязання в сумі 317 950 грн. 65 коп. Рішенням Ленінського районного суду м.Кіровограда від 27 жовтня 2010 року вимоги ОСОБА_5 було задоволено та стягнуто з неї 317 950 грн. 65 коп. боргу.

Позивач вказала, що зазначене вище майно, на придбання якого отримувалась позика, а саме: нежитлове приміщення в с.Соколівське, загальною площею 610,6 кв.м, придбане в інтересах сімї, так як є обєктом спільної сумісної власності подружжя та підлягало поділу, на підставі чого та з посиланням на ч.4 ст.65 СК України, ст.ст.369, 541, 544 ЦК України, позивач вважає, що підлягає стягненню з ОСОБА_2 на її користь 1/2 частина (158 975 грн.) від суми боргу в розмірі 317 950 грн. 65 коп., які були сплачені нею ОСОБА_5 на підставі рішення Ленінського районного суду м.Кіровограда від 27 жовтня 2010 року.

Представник позивача, а також позивач ОСОБА_3, будучи присутньою в судовому засіданні 23 травня 2014 року, позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені в позові, а також на наявність судових рішень першої та апеляційної інстанцій, які набрали законної сили, та є обовязковими для виконання, обставини за якими встановлені, та не підлягають доказуванню при розгляді зазначеної справи, просили позов задовольнити.

Відповідач ОСОБА_2 позов не визнав, вважаючи позовні вимоги безпідставними, просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог, при цьому, не заперечуючи фактів щодо перебування з позивачем ОСОБА_3 з 15.12.1995 року у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 19.04.2010 року рішенням Ленінського районного суду м.Кіровограда, факту поділу спільного майна подружжя, що підтверджується судовими рішеннями, на обґрунтування заперечень щодо інших фактичних обставин, викладених в позові, зазначив, що нежитлова будівля в с.Соколівське Кіровоградського району, яка в порядку поділу спільного майна подружжя була виділена позивачу ОСОБА_3 була придбана у 2002 році за 26 601 грн. за власні кошти та заощадження сімї, в подальшому вони поступово проводили в будівлі ремонтні роботи, крім того, зазначив, що разом з позивачем займалися підприємницькою діяльністю, мали доходи, займалися виготовленням столярних виробів та на той час не було необхідності в отриманні позик, так як в цей період вони самі позичали кошти. Про нібито позичені позивачем в борг у ОСОБА_5 гроші в розмірі 300 000 грн. для придбання та ремонту нежитлової будівлі в с.Соколівському йому нічого не відомо, ОСОБА_5 він ніколи не бачив і в його присутності будь-які кошти ОСОБА_5 ОСОБА_3 не передавалися. Відповідач також зазначив, що його не було залучено в якості третьої особи по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, вважає звернення позивача до суду з позовом до нього про стягнення грошових коштів нічим іншим, як намагання позивача таким чином, за відсутності реального та дійсного отримання грошових коштів у ОСОБА_5 стягнути з нього зазначену суму, яка насправді ОСОБА_3В у ОСОБА_5 не бралася в борг, крім того, зазначена угода виходить за рамки дрібної побутової, а відтак, виходячи з відповідних положень цивільного та сімейного кодексу України, угода підлягала нотаріальному посвідченню.

Заслухавши представника позивача, приймаючи до уваги пояснення позивача ОСОБА_3, заперечення проти позову відповідача ОСОБА_2, заслухавши пояснення свідків ОСОБА_6, ОСОБА_5, дослідивши докази по справі в їх сукупності, зясувавши підстави та предмет позову, характер спірних правовідносин, прав та інтересів, за захистом яких звернулася позивач, виходячи з положень ст.10 та ст.11 ЦПК України, за якими цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів та доведення перед судом їх переконливості, при цьому суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі доказів сторін, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст.ст.55, 124 Конституції України, ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів

Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Як правило, особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст.16 ЦК України.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 15 грудня 1995 року.

Рішенням Ленінського районного суду м.Кіровограда від 19 квітня 2010 року шлюб між сторонами було розірвано.

В судовому порядку також було здійснено поділ спільного майна подружжя.

Зокрема, відповідно до рішення Ленінського районного суду м.Кіровограда від 06 жовтня 2011 року, яке залишено без змін ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області від 03 квітня 2012 року, в порядку розподілу майна подружжя позивачу ОСОБА_3 було виділено житловий будинок, що знаходиться в м.Кіровограді по вул.Чайковського, 27, вартістю 138 045 грн.; нежитлове приміщення, що знаходиться в с.Соколівське, Кіровоградського району, Кіровоградської області, по проспекту Комсомольському, 18-А, вартістю 210 862 грн., кухонний меблевий гарнітур, вартістю 15 000 грн., телевізор Панасонік, вартістю 1 500 грн., пральну машинку, вартістю 3 000 грн. та диван, вартістю 500 грн. Відповідачу ОСОБА_2 виділено: автомобіль Івеко 120-Е15, державний номер НОМЕР_1, вартістю 92 710 грн. 81 коп., автомобіль Івеко 79-14, державний номер НОМЕР_2, вартістю 53 053 грн. 86 коп., автомобіль Івеко 60-11, державний номер НОМЕР_3, вартістю 33 063 грн. 73 коп., автомобіль Рено-канго, державний номер НОМЕР_4, вартістю 31 414 грн. 61 коп., мякий куточок, вартістю 3 000 грн., пральну машинку, вартістю 3 000 грн., домашній кінотеатр Панасонік, вартістю 3 000 грн. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 грошову компенсацію в розмірі 74 832 грн., у т.ч. 70 000 грн. шляхом виплати з депозитного рахунку Ленінського районного суду м.Кіровограда в ТУ ДСА у Кіровоградській області.

Крім того, рішенням Ленінського районного суду м.Кіровограда від 13 листопада 2012 року визнано житловий будинок з надвірними будівлями по вул.Чайковського, 29 у м.Кіровограді спільною сумісною власністю ОСОБА_2та ОСОБА_3 визнано за останніми право власності по 1/2 частині жилого будинку з надвірними будівлями по вул.Чайковського, 2 у м.Кіровограді. стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 компенсацію в розмірі 1/2 частини вартості будівельних матеріалів та робіт з будівництва сіней та альтанки в сумі 17 810 грн. 00 коп. В задоволенні позову в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 компенсації в розмірі 1/2 частини вартості будівельних матеріалів та робіт із знесення жилого будинку літ. «А» в домоволодінні №29 по вул.Чайковського в м.Кіровограді, - відмовлено.

Рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Кіровоградської області від 06 березня 2013 року рішення Ленінського районного суду м.Кіровограда від 13 листопада 2012 року змінено. Визнано за ОСОБА_2 право власності на 7/25 частин будинку з надвірними будівлями по вул.Чайковського, 29 у м.Кіровограді та залишено у власності ОСОБА_3 18/25 частин зазначеного будинку з надвірними будівлями. В іншій частині рішення Ленінського районного суду м.Кіровограда від 13 листопада 2012 року залишено без змін.

Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Наведеними нормами ЦПК України встановлені преюдиційні обставини, тобто ті обставини, що встановлені в судовому рішенні, яке набрало законної сили. Зазначені преюдиційні обставини є підставами для звільнення від доказування.

Звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, передбачене ч.3 ст.61 ЦПК України, слід розуміти так, що учасники цивільного процесу не зобовязані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені судовим рішенням, яке набрало законної сили, в іншій цивільній справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Обставини, встановлені судовим рішенням, це юридичні факти (діяння та події), які судом визнані такими, що мали місце.

З огляду на зазначене, судом відзначається, що встановлені судовими рішеннями обставини, що мають значення для справи, не є тотожними з їх юридичною оцінкою, що відповідає положенням Цивільного процесуального Закону України та розясненням Верховного Суду України в постанові «Про судове рішення» № від 18.12.2009 року №14, відповідно до яких у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог.

Відповідно до ч.1 ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обгрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

В свою чергу, як на підстави позовних вимог про стягнення з відповідача 1/2 частини від суми боргу в розмірі 317 950 грн. 65 коп., що становить 158 975 грн., позивач посилалася на те, що для придбання нежитлового приміщення цілої будівлі складу, що знаходиться в с.Соколівське Кіровоградського району Кіровоградської області по проспекту Комсомольському, 18-А, загальною площею 610,6 кв.м, вартістю 210 862 грн., вона (позивач) 06 липня 2002 року взяла в борг у ОСОБА_5 300 000 грн., про що склала відповідну розписку, з зобовязанням повернути грошові кошти до 06 липня 2008 року; а, оскільки, у строк, визначений в розписці, вона не змогла повернути кошти, ОСОБА_5 предявив до неї позов та рішенням Ленінського районного суду м.Кіровограда від 27 жовтня 2010 року з неї було стягнуто на користь ОСОБА_5 борг за договором позики з урахуванням 3% процентів річних за прострочення грошового зобовязання в розмірі 317 950 грн. 65 коп., при цьому майно - нежитлове приміщення ціла будівля складу, що знаходиться в с.Соколівське Кіровоградського району Кіровоградської області по проспекту Комсомольському, 18-А, на придбання якого отримувалася позика, було придбане в інтересах сімї та є обєктом спільної сумісної власності подружжя та підлягало поділу.

Судом також встановлено, що рішенням Ленінського районного суду м.Кіровограда від 27 жовтня 2010 року позов ОСОБА_5 було задоволено. Стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 з урахуванням 3% відсотків річних з простроченої суми 317 950 грн. 65 коп. боргу. При цьому, судом першої інстанції було встановлено, що 06 липня 2002 року між сторонами було укладено договір позики на суму 300 000 грн., про що ОСОБА_3 було власноручно написано розписку про отримання коштів в сумі 300 000 грн., з зобовязанням повернути кошти в строк до 06 липня 2008 року. Однак, взятих на себе зобовязань ОСОБА_3 не виконала, кошти не повернула.

Зазначене рішення сторонами по справі (ОСОБА_5 та ОСОБА_3В.) не оскаржувалося, та набрало законної сили.

При цьому, відповідач по даній справі ОСОБА_2 не залучався до участі в справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, про наявність зазначеного судового рішення останньому не було відомо.

В свою чергу, під час судового розгляду справи представник позивача, посилаючись на зазначене судове рішення від 27 жовтня 2010 року, що набрало законної сили, та встановлені ним обставини, які, в порядку ч.1 ст.61 ЦПК України, не доказуються при розгляді справи, зазначила про те, що для придбання нежитлового приміщення цілої будівлі складу в с.Соколівському Кіровоградського району Кіровоградської області по просп.Комсомольському, 18-А, загальною площею 610,6 кв.м, вартістю 210 862 грн. що є обєктом спільної сумісної власності подружжя позивачем ОСОБА_3 в інтересах сімї була отримана позика в розмірі 300 000 грн. на придбання зазначеного обєкту нерухомості, у звязку з чим правовідносини за зобовязанням ОСОБА_3 виникли в інтересах сімї, на підставі чого, договір позики, укладений ОСОБА_3 в інтересах сімї створює обовязки для другого подружжя відповідача ОСОБА_2

Постановою про закінчення виконавчого провадження від 21.10.2011 року, винесеною ст. державним виконавцем Ленінського ВДВС Кіровоградського МУЮ ОСОБА_7 виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа №2-7245, виданого 27.10.2010 року Ленінським районним судом м.Кіровограда про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_5 боргу 317 950 грн. 65 коп., 1 700 грн. судового збору та 120 грн. витрат на ІТЗ закінчено, у звязку із сплатою боргу в повному обсязі згідно з розпискою стягувача.

Припинено чинність арешту майна боржника та скасовано інші заходи примусового виконання рішення.

Свідок ОСОБА_5, допитаний в судовому засіданні пояснив, що з позивачем ОСОБА_3 знайомий з 1990 року, разом з ОСОБА_3 працювали на заводі «Червона зірка», у 1991 році позичав у ОСОБА_3 гроші в розмірі 20 000 доларів США, позичені кошти віддав у 1993 році, з 1992 року він фермер, з 2002 року фермерське господарство оформлено офіційно, в с.Кандаурово Кіровоградського району у нього з 1992 року і по теперішній час є свій ставок та він займається вирощуванням птиці, у 2002 році позичив подружжю ОСОБА_3 кошти в розмірі 300 000 грн. на придбання ними зерносховища в с.Соколівське Кіровоградського району, кошти позичалися в присутності відповідача ОСОБА_2 в с.Високі Байраки Кіровоградського району, станом на 2002 рік його (свідка) дохід від вирощування птиці за чотири місяці складав близько 280 000 - 320 000 грн., у звязку з чим він мав можливість позичити таку суму коштів. Також зазначив, що ОСОБА_3 повернула йому борг добровільно у 2011 році вже після винесення судового рішення про стягнення з неї на його користь боргу за договором позики, отримання ним виконавчого листа та звернення з виконавчим листом у виконавчу службу, він, в свою чергу, віддав їй розписку.

Позивач ОСОБА_3, будучи присутньою в судовому засіданні 23 травня 2014 року, підтвердила покази свідка ОСОБА_5, зазначивши також, що вона дійсно у 2002 році позичала у ОСОБА_5 кошти в розмірі 300 000 грн., до нотаріуса не зверталися, вважаючи, що у цьому не має необхідності, кошти отримані в інтересах сімї на придбання нежитлового приміщення в с.Соколівське Кіровоградського району Кіровоградської області. ОСОБА_5 також позичав у неї гроші, а саме: 20 000 рублів, які віддав у 1995 році, однак у якій валюті, вона не памятає. Крім того, отримані в борг у ОСОБА_5 кошти вона віддала, коли з ВДВС отримала повідомлення про необхідність сплати боргу.

Під час судового розгляду справи відповідач ОСОБА_2 заперечував зазначені вище факти, заперечував як сам факт укладення договору позики між ОСОБА_3 та ОСОБА_8, так і отримання ОСОБА_3 коштів від ОСОБА_5 на придбання нерухомості в с.Соколівському Кіровоградського району Кіровоградської області в розмірі 300 000 грн., заперечував також вартість предмета нерухомості в розмірі 210 862 грн., зазначивши, що вартість зазначеного обєкту нежитлового приміщення становила за договором купівлі-продажу набагато меншу суму, а зазначена позивачем сума 210 862 грн. зазначена з урахуванням проведеної судової експертизи по іншій цивільній справі про поділ майна подружжя, де вартість зазначеного обєкту нерухомості визначена станом на 2010 рік, з урахуванням проведених в приміщенні ремонтних робіт, в той час як приміщення купувалося в 2002 році.

Крім того, зазначив, що він не був залучений ні в якості відповідача, ні в якості третьої особи по цивільній справі №2-7245/10 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики, на підставі чого встановлені рішенням Ленінського районного суду м.Кіровограда від 27 жовтня 2010 року обставини не стосуються його безпосередньо, і, він, в свою чергу, не позбавлений права доводити безпідставність предявлених до нього позивачем вимог, в т.ч., і заперечувати факти, встановлені зазначеним судовим рішенням.

Допитаний в судовому засіданні 17.03.2014 року в присутності відповідача ОСОБА_2 в якості свідка ОСОБА_6 пояснив, що приблизно наприкінці весни на початку літа 2002 році він був вдома у подружжя ОСОБА_2, позичав у них кошти, так як будував будинок, позичив 60 000 грн., з яких 30 000 грн. він отримав готівкою, а на 30 000 грн. замовив у них столярні вироби вікна, про що написав відповідну розписку, і ОСОБА_3 знала про це, протягом двох років віддав позичені кошти.

В подальшому під час судового розгляду справи позивач та в її інтересах представник не наполягали на повторному виклику свідка ОСОБА_6 в судове засідання і допит його якості свідка за участі позивача та її представника.

Крім того, з матеріалів дослідженої під час судового розгляду справи №2-132/11 за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про розподіл майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про розподіл майна подружжя, судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 06 вересня 2002 року, укладеного між КСП «Україна» як продавцем, та ОСОБА_3, як покупцем, було придбано цілу будівлю, розташовану за адресою с.Соколівське Кіровоградського району Кіровоградської області, проспект Комсомольський, 18. В договорі визначено вартість предмета нерухомості, що становить 26 601 грн. 00 коп.

В подальшому, рішенням Ленінського районного суду м.Кіровограда від 04 листопада 2002 року (справа №2-3557-2002р.) визнано дійсним договір купівлі-продажу капітальної будівлі, розташованої за адресою с.Соколівське Кіровоградського району, проспект Комсомольський, 18а, укладений між ОСОБА_3 та КСП «Україна» с.Соколівське Кіровоградського району і зареєстрований українською товарною біржею 06.09.2002 року №реєстрації 193546. Визнано за ОСОБА_3 право власності на цілу будівлю складу, розташовану в с.Соколівському, Кіровоградського району, проспект Комуністичний, 18а.

Доводи позивача ОСОБА_3 про те, що будівля була придбана за ціну, яка є набагато вищою ніж та, що зазначена в договорі купівлі-продажу, судом до уваги не приймаються, з тих підстав, що зазначені доводи не підтверджені належними доказами.

Критично суд оцінює і показання свідка ОСОБА_5, з огляду на те, що під час його допиту в якості свідка, останній плутався в показаннях, та не зміг документально підтвердити ті обставини, що він дійсно займається фермерським господарством, а також те, що станом на 2002 рік його чистий дохід за чотири місяці з вирощування птиці складав в середньому 280 000 - 320 000 грн. Крім того, з наданих свідком пояснень, останній зазначав, що після того, як ОСОБА_3 повернула йому борг за договором позики, він віддав їй розписку, в той час як оригінал розписки про отримані в борг кошти, написана ОСОБА_3 та датована 06 липня 2002 року знаходиться в матеріалах цивільної справи №2-7245/10 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном.

Зазначені положення були визначені і в ст.22 КпШС в редакції 1969 року, в ст.23 КЗпШС визначено, що майном, нажитим за час шлюбу, подружжя розпоряджається за

спільною згодою. При укладенні угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребують обов'язкового нотаріального засвідчення, згода другого з подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі.

Відповідно до змісту ст.65 СК України, який набрав чинності з 01.04.2004 року, при укладенні договору одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Для укладення одним із подружжя договорів стосовно цінного майна згода другого з подружжя має бути подана письмово. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї.

Згідно з ч. 2 ст. 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сімї і одержане за договором використано на її потреби.

Відповідно до ст.ст.57, 58, 59, 60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін, які мають значення для вирішення справи, при цьому докази мають бути належними, тобто такими, що містять інформацію щодо предмета доказування, і допустимими, тобто такими, що можуть бути підтверджені певними засобами доказування, і кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

З огляду на викладене вище, судом відзначається, що позивач ОСОБА_3 не довела суду шляхом подання належних і допустимих доказів обставин, зазначених в позові, а саме, що грошові кошти за договором позики від 27 жовтня 2010 року в розмірі 300 000 грн. отримано нею від ОСОБА_5 в інтересах сімї та в подальшому використано нею на потреби сімї, що, в свою чергу, виключає обовязок відповідача нести солідарну відповідальність за невиконання ОСОБА_3 за договором зобовязань (за неповернення суми боргу за розпискою), враховуючи також, що відповідач ОСОБА_2 не надавав у письмовій формі згоду на укладення договору позики.

При цьому, судом відзначається, що звільнення від доказування з підстав установлення преюдиційних обставин в іншому судовому рішенні, передбачене ч.1 ст.61 ЦПК України, варто розуміти так, що учасники цивільного процесу, не зобовязані повторно доказувати ті обставини, які були встановлені чинним судовим рішенням в іншій цивільній справі, якщо в цій справі брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені.

Отже, за змістом ч.1 ст.61 ЦПК України учасники цивільного процесу звільнені від надання доказів на підтвердження обставин, які встановлені судом при розгляді іншої цивільної справи. Натомість такі учасники мають право посилатися на зміст судового рішення у відповідній справі, що набрало законної сили, в якому відповідні обставини зазначені як установлені.

Водночас, передбачене ч.1 ст.61 ЦПК України звільнення від доказування не має абсолютного характеру і не може сприйматися судом як неможливість спростування під час судового розгляду обставин, які зазначені в іншому судовому рішенні.

Крім того, для спростування преюдиційних обставин, передбачених ч.1 ст.61 ЦПК України, учасник цивільного процесу, який ці обставин заперечує, повинен подати суду належні та допустимі докази, які, в свою чергу, повинні бути оцінені судом, що розглядає справу в загальному порядку за правилами ст.212 ЦПК України.

При цьому, судом також відзначається, що при розгляді справи, суд повинен враховувати також вимоги ст.10, ч.1 ст.11 ЦПК України, щодо необхідності всебічного і повного зясування обставин справи, і в разі, якщо суд дійде висновку про те, що обставини у справі, що розглядається, є інакшими, ніж установлені під час розгляду іншої справи, яка розглядалася в порядку цивільного судочинства, то справу належить вирішити відповідно до тих обставин, які встановлені безпосередньо судом, що розглядає справу.

Під час судового розгляду справи відповідачем ОСОБА_2 на обгрунтування заперечень проти позову в частині укладення договору позики ОСОБА_3 та, відповідно отримання коштів за договором за розпискою в розмірі 300 000 грн., було заявлено клопотання про призначення по справі судової фізико-хімічної експертизи розписки, складеної ОСОБА_3 06.07.2002 року, оригінал якої міститься в матеріалах цивільної справи №2-7245/10 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягнення боргу за договором позики.

Відповідно до ч.2 ст.11 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Способами забезпечення судом доказів є, зокрема, призначення експертизи (ч. 2 ст. 133 ЦПК України).

Статтею 143 ЦПК України встановлено, що для з'ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань у галузі науки, мистецтва, техніки, ремесла, тощо, суд призначає експертизу за заявою осіб, які беруть участь у справі.

Крім того, в п. 2 постанови від 18.12.2009 року № 14 "Про судове рішення у цивільній справі" Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

На виконання експертизи судом було направлено в розпорядження експертної установи Київський експертно-дослідни йцентр на час проведенн яекспертизи матеріали цивільної справи №2-7245/10 за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_3 про стягненя боргу за договором позики, в якій містився оригінал розписки ОСОБА_3 від 06 липня 2002 року (а.с.22) для проведення експертною установою дослідження об'єкта експертизи.

Відповідно до висновку експерта №14165 фізико-хімічної експертизи матеріалів документів в цивільній справі №405/10163/13-ц від 06 жовтня 2014 року судового експерта Київського експертно-дослідного центру ОСОБА_9, давність виконання рукописного тексту розписки, датованої 06 липня 2002 року від імені ОСОБА_3 про отримання в борг коштів від ОСОБА_5 (а.с.22) не відповідає даті, вказаній в розписці.

Рукописний текст розписки, датованої 06 липня 2002 року від імені ОСОБА_3 про отримання в борг коштів від ОСОБА_5 (а.с.22) виконано в період січень-червень, 2010 року.

Розписка, датована 06 липня 2002 року від імені ОСОБА_3 про отримання в борг коштів від ОСОБА_5 (а.с.22) не містить ознак впливу («штучного старіння»).

Зазначені висновки фізико-хімічної експертизи №14165 від 06 жовтня 2014 року заперечувалися представником позивача, однак, не спростовані стороною позивача по справі шляхом подання суду належних доказів, при цьому, судом в порядку ч.4 ст.10 ЦПК України, розяснювалося сторонам право на призначення повторної експертизи, однак позивач та в її інтересах представник не скористалися зазначеним правом, інших доказів на спростування висновків судової фізико-хімічної експертизи, суду не надали.

В свою чергу, судом відзначається, що відповідно до ч.3 ст.212 ЦПК України жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення, при цьому, оцінюючи висновок експерта №14165 фізико-хімічної експертизи від 06 жовтня 2014 року в сукупності з іншими по справі доказами, суд приймає до уваги зазначений висновок, як належний доказ по справі.

З огляду на викладене вище, оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу, наданого сторонами по справі як окремо, а також в їх сукупності відповідно до положень ст.212 ЦПК України, суд приходить до висновку про безпідставність та недоведеність позовних вимог позивача ОСОБА_3 про стягнення з відповідача ОСОБА_2 боргу в розмірі 158 975 грн., так як позивачем ОСОБА_3 не доведено суду, що борг (зобовязання) в розмірі 317 950 грн., з якого 300 000 грн. позика, 17 950 грн. відповідальність за невиконання зобовязань, є спільним боргом, який виник з ініціативи подружжя (дружини та чоловіка) в інтересах сімї, а так само, що зазначений борг являється зобовязанням одного з подружжя, зокрема, позивача ОСОБА_3, за яким все отримане витрачено в інтересах сімї , зокрема, на придбання роб'єкту нерухомості ві с.Соколівське Кіровоградського району Кіровоградської області, вул.Комсомольська, 18а, що є підставою для відмови позивачу в задоволенні позову.

Відповідно до ст.88 ЦПК України, вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами, до яких, відповідно до ст.79 ЦПК України, відносяться, серед іншого, витрати, повязані із проведенням по справі судових експертиз, при цьому, понесені відповідачем судові витрати під час розгляду справи, повязані з проведенням по справі судової фізико-хімічної експертизи складають 8 300 грн., що підтверджується квитанцією №0.0.292121061.1 від 26.08.2014 року, відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з позивача ОСОБА_3 на користь відповідача ОСОБА_2

Керуючись ст.ст.3, 4, 10, 11, 15, 59, 60, 61, 88, 213-215, 218 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про стягнення коштів в розмірі 158 975 грн. 00 коп. залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_5, на користь ОСОБА_2 витрати, пов'язані з розглядом справи - проведенням судової фізико-хімічної експертизи в розмірі 8 300 грн. 00 коп.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Кіровоградської області через Ленінський районний суд м. Кіровограда шляхом подачі протягом десяти днів з дня його проголошення апеляційної скарги.

Суддя Ленінського районного суду

м. Кіровограда Л.А. Іванова