Справа № 199/2238/14-ц
(2/199/1762/14)
РІШЕННЯ

Іменем України

23 вересня 2014 року Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська

в складі: головуючого судді Руденко В.В.,

при секретарі Коломієць Я.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на частину квартири,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів, зазначивши, що її батьками є відповідачі по справі, які 26 вересня 1992 року уклали шлюб, який було розірвано 09 лютого 2011 року. 27 вересня 2000 року ОСОБА_2, ОСОБА_3, нею та ОСОБА_4 була приватизована квартира АДРЕСА_1. ОСОБА_4 шляхом приватизації отримав 41/100 частини квартири, вона, на той час малолітня дитина та відповідачі по справі отримали 59/100 частини квартири. Згодом відповідачі та ОСОБА_4 за спільною згодою прийняли рішення продати квартиру. Дозвіл органу опіки і піклування було отримано її батьками на продаж її частки, після чого вищезазначена квартира була продана. Після продажу квартири за адресою, АДРЕСА_2 відповідачі та ОСОБА_4 придбали квартиру за адресою АДРЕСА_3. Договір купівлі продажу склали на ОСОБА_4 та ОСОБА_2 порушуючи при цьому її право на власність, як право малолітньої дитини. Одже, після продажу квартири АДРЕСА_1 в якій вона мала законні 1/3 частку частини квартири (яка припадала на долю її батьків та її після приватизації) та придбання їншої квартири за адресою АДРЕСА_3 права її, як малолітньої дитини, були суттєво порушені. На той час позивач була малолітньою дитиною та не розуміла дій своїх батьків ОСОБА_2, ОСОБА_3 та дідуся ОСОБА_4. Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2014 року за ОСОБА_3 було визнано право власності на ?? частину квартири АДРЕСА_4. Так як батьки позивача після складання договору купівлі-продажу квартири за адресою АДРЕСА_3 позбавили її законного права на житло, позивач просила суд визнати за нею право власності на 1/3 частку від 1/4 частини квартири, якою володіє її батько ОСОБА_2 за адресою АДРЕСА_5, визнати за нею право власності на 1/3 частку від 1/4 частини тієї ж квартири, якою володіє її мати ОСОБА_3, а також просила суд визнати за сторонами по 1/6 частини спірної квартири.

У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити, надали суду пояснення аналогічні викладеним в змісті позовної заяви.

Відповідач ОСОБА_3 позовні вимоги визнала в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_2 та його представник проти позову заперечували в повному обсязі, зазначивши, що позовні вимоги позивача порушують його права в сторону зменшення його законної частки квартири,яка визначена рішенням суду.

Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про реєстрацію шлюбу укладеного ОСОБА_2 та ОСОБА_3, відповідачі зареєстрували шлюб 26.09.1992 року, актовий запис № 1162, який було розірвано 09.02.2011 року. Від шлюбу відповідачі мають дочку ОСОБА_1 Відповідно до договору купівлі-продажу від 13.04.2001 року ОСОБА_4, дід позивача, ОСОБА_2І, ОСОБА_3, яка діяла також в інтересах неповнолітньої доньки ОСОБА_1 продали належну їм на підставі Свідоцтва про право на власність на житло № 1/798-200 від 27.09.2000 року, квартиру АДРЕСА_6, в якій 49/100 частини належало ОСОБА_4, 59/100 частини сторонам по справі. На отримані кошти на підставі договору купівлі-продажу від 24.05.2001 року ОСОБА_4 та ОСОБА_2 придбали квартиру АДРЕСА_4. Дані обставини викладені у рішенні Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 січня 2014 року, яким за ОСОБА_3 було визнано право власності ? частину спірної квартири, оскільки придбана ОСОБА_2 частина квартира була спільної сумісною власністю подружжя. Вказане рішення не оскаржувалось та набрало чинності.

Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відсутність законних та обґрунтованих підстав для задоволенню позовних вимог, оскільки рішення Апеляційного суду Дніпропетровської області, яким були розподілені частки спірної квартири, не оскаржувалось, а отже позивач була згодна з його змістом, договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_4 від 24.05.2001 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_5, є дійсним та чинним. Вимоги про його недійсність позивачем не ставились, у той час як відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно зі ст. 88 ЦПК України суд вважає, що судові витрати слід покласти на позивача.

Керуючись ст.ст.10, 60, 130, 214, 215 ЦПК України, суд,

В И Р І Ш И В:

У позовних вимогах ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про визнання права власності на частину квартири, - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Амур-Нижньодніпровський районний суд м. Дніпропетровська шляхом подачі в десятиденний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Суддя: В.В. Руденко