Ленінський районний суд м.Полтави
Справа № 2-1680/11
Провадження № 2-п/553/29/2014
У Х В А Л А

Іменем України

14.10.2014м. Полтава

Ленінський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді: Юхно С.П.,

при секретарі: Шпак Н.О.,

за участю прокурора: Кислової І.І.,

адвоката: ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Полтаві заяву про перегляд заочного рішення по цивільній справі за позовом прокурора Октябрського району м. Полтави в інтересах Держави в особі ОСОБА_2 національного університету імені ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за навчання, -

В С Т А Н О В И В :

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Полтави від 27 січня 2012 року позов прокурора Октябрського району м. Полтави в інтересах Держави в особі ОСОБА_2 національного університету імені ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за навчання задоволено. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь Держави в особі ОСОБА_2 національного університету імені ОСОБА_3 11 527 грн. 50 коп. та стягнуто з ОСОБА_4 на користь Держави судовий збір в сумі 214 грн. 60 коп.

У серпні 2014 року відповідач ОСОБА_4 звернувся до суду із заявою про перегляд заочного рішення, посилаючись на те, що він не був належним чином повідомлений про день і час розгляду справи та оскільки після закінчення учбового закладу працював за спеціальністю і тому не завдав матеріальної шкоди Державі, просив задовольнити його заяву.

У судовому засіданні відповідач ОСОБА_4 та адвокат ОСОБА_1 заяву підтримали, просили скасувати заочне рішення та призначити справу до розгляду у загальному порядку.

Прокурор в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення заяви.

Представник позивача ОСОБА_2 національного педагогічного університету імені ОСОБА_3 в судове засідання не зявився, хоча належним чином повідомлявся про день і час розгляду заяви.

За вказаних обставин, суд приходить до висновку про можливість розглянути заяву без участі представника позивача.

Згідно ст. 3 та 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру та до паспортного документа про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси житла. Громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобовязані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання.

З матеріалів цивільної справи № 2-1680/11 вбачається, що згідно повідомлення адресно-довідкового бюро відповідач ОСОБА_4 зареєстрований за адресою: ІНФОРМАЦІЯ_1.

Судові повістки надсилались відповідачу за вказаною адресою.

ОСОБА_4 суду пояснив, що він за місцем реєстрації не проживає, а проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1.

Зважаючи на викладене, суд при розгляді цивільної справи № 2-1680/11 правомірно надсилав судові повістки за зареєстрованим місцем проживання.

У матеріалах цивільної справи № 2-1680/11 є витяг з наказу № 94-ст від 29 липня 2004 року про зарахування ОСОБА_4 студентом ОСОБА_2 державного педагогічного університету імені В.Г. ОСОБА_3 на факультет фізичного виховання на денну форму навчання.

Згідно угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 06 жовтня 2005 року, яка підписана ОСОБА_2 педагогічним університетом імені ОСОБА_3 в особі ректора ОСОБА_5 та студентом 2-го курсу факультету фізичного виховання ОСОБА_4, вищий навчальний заклад зобовязується забезпечити після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації місцем працевлаштування в державному секторі народного господарства, а студент зобовязується прибути після закінчення вищого

навчального закладу на місце направлення і відпрацювати не менше трьох років, у разу відмови їхати за призначенням відшкодувати до державного бюджету вартість навчання в установленому порядку.

Вказана угода на момент розгляду справи в суді чи окремі її положення не визнані недійсними.

29 травня 2008 року ОСОБА_4 підписав картку працевлаштування випускника. Учбовим закладом запропоновано ОСОБА_4 працевлаштуватись вчителем фізичного виховання в навчальному закладі, підпорядкованому Відділу освіти Котелевської районної державної адміністрації, на що відповідач погодився, що підтверджується його підписом у графі «Згода випускника». 30 червня 2009 року ОСОБА_4 отримав направлення № 142, що підтверджується його підписом.

Відповідно до довідки Відділу освіти Котелевської районної державної адміністрації від 17 червня 2010 року № 01-15/544 ОСОБА_4 з питання працевлаштування у Відділ освіти не звертався.

Згідно довідки-розрахунку вартості освітньої послуги спеціаліста випускника 2009 року ОСОБА_4 від 21 лютого 2011 року № 0868/01-30/48 вартість навчання ОСОБА_4 склала 11527 грн. 50 коп.

Рішенням Конституційного Суду України у справі про доступність і безоплатність освіти від 4 березня 2004 року N 5-рп/2004 визначено, що безоплатність вищої освіти означає, що громадянин має право здобути її відповідно до стандартів вищої освіти без внесення плати в державних і комунальних навчальних закладах на конкурсній основі (частина четверта статі 53 Конституції України) в межах обсягу підготовки фахівців для загальносуспільних потреб (державного замовлення).

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, що передбачено ст. 611 ЦК України.

Згідно ст. 52 Закону України «Про освіту», яка діяла на момент розгляду судом справи, випускники вищих навчальних закладів, які здобули освіту за кошти державного або місцевого бюджетів, направляються на роботу і зобов'язані відпрацювати за направленням і в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Обов'язок випускника відшкодувати до Державного бюджету повну вартість навчання встановлений у ст. 2 Указу Президента України від 23 січня 1996 року № 77/96 «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів», відповідно до якого особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов'язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання.

Відповідно до п.14 Порядку працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 992 від 22 серпня 1996 року (в редакції чинній на час виникнення правовідносин), у разі неприбуття молодого фахівця за направленням або відмови без поважних причин приступити до роботи за призначенням, звільнення його з ініціативи адміністрації за порушення трудової дисципліни, звільнення за власним бажанням протягом трьох років випускник зобов'язаний відшкодувати у встановленому порядку до державного бюджету вартість навчання та компенсувати замовникові всі витрати.

Згідно з Указом Президента України «Про заходи щодо реформування системи підготовки спеціалістів та працевлаштування випускників вищих навчальних закладів» від 23 січня 1996 року №77/96 вищі навчальні заклади України здійснюють підготовку спеціалістів: за рахунок коштів державного бюджету України, республіканського бюджету Автономної Республіки Крим та місцевих бюджетів - за державним замовленням; за рахунок коштів відповідних юридичних та фізичних осіб для роботи у недержавному секторі народного господарства; за рахунок власних коштів особи - для роботи у державному і недержавному секторі народного господарства (за бажанням).

Особи, які навчаються за рахунок державних коштів, укладають з адміністрацією вищого навчального закладу угоду, за якою вони зобов'язуються після закінчення навчання та одержання відповідної кваліфікації працювати в державному секторі народного господарства не менше ніж три роки. У разі відмови працювати в державному секторі народного господарства випускники відшкодовують в установленому порядку до державного бюджету повну вартість навчання.

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про державне замовлення для задоволення пріоритетних державних потреб» від 22 грудня 1995 року № 493/95-ВР, який був чинний на момент розгляду справи, фінансове забезпечення виконання державного замовлення здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Указом Президента України «Про надання ОСОБА_2 державному педагогічному університету імені ОСОБА_3 статусу національного» від 17 грудня 2009 року № 1142 надано ОСОБА_2 державному педагогічному університету імені ОСОБА_3 статус національного та перейменовано у ОСОБА_2 національний педагогічний університет імені ОСОБА_3.

Враховуючи положення Порядку формування та розміщення державних замовлень на поставку продукції для державних потреб і контролю за їх виконанням, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 лютого 1996 року № 266, наявність між ОСОБА_2 національним педагогічним університетом імені ОСОБА_3 та ОСОБА_4 угоди про підготовку фахівців з вищою освітою від 06 жовтня 2005 року, що вказаний учбовий заклад є державним, фінансується з державного бюджету, є виконавцем послуг з підготовки фахівців для загальносуспільних потреб, тому він є органом, який відповідно до ч. 4 ст. 38 ЦПК України вправі представляти інтереси Держави у даному спорі і є належним позивачем у цій справі, а відтак пророкур згідно ч. 2 ст. 45 ЦПК України правомірно звернувся до суду з позовом в інтересах Держава в особі ОСОБА_2 національного педагогічного університету імені ОСОБА_3.

Частина 1 статті 232 ЦПК України передбачає, що заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з'явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Виходячи з аналізу вказаної норми заочне рішення повинно бути скасовано за умови наявності двох обставин: першої - що відповідач не з'явився в судове засідання, не повідомив про причини неявки з поважних причин; другої - що докази, на які відповідач посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи.

Беручи до уваги, що відповідач не надав суду докази, які мають істотне значення для правильного вирішення справи, суд приходить до висновку про відсутні підстави для скасування заочного рішення суду, а відтак заява про перегляд заочного рішення підлягає залишенню без задоволення.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 231, 232 ЦПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

Заяву ОСОБА_4 про перегляд заочного рішення залишити без задоволення.

Розяснити відповідачу, що строк на апеляційне оскарження рішення Ленінського районного суду м. Полтави від 27 січня 2012 року по цивільній справі за позовом прокурора Октябрського району м. Полтави в інтересах Держави в особі ОСОБА_2 національного університету імені ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про стягнення коштів за навчання починає відраховуватись з дати постановлення даної ухвали, та може бути оскаржене в апеляційному порядку до Апеляційного суду Полтавської області через Ленінський районний суду м. Полтави шляхом подачі апеляційної скарги в 10-ти денний строк.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Ленінського районного суду м. Полтави ОСОБА_6