Номер провадження: 22-ц/785/6858/14
Головуючий у першій інстанції Науменко А.В.
Доповідач Процик М. В.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.12.2014 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючої судді Процик М.В.,

суддів Сєвєрової Є.С., Заїкіна А.П.,

при секретарях Колмакові В.І., Решетник М.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до Державної казначейської служби України, Головного управління МВС України в Одеській області, УДАІ ГУ МВС України в Одеській області, Прокуратури Одеської області, Головного управління Державної казначейської служби в Одеській області про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та про відшкодування шкоди, завданої майну,

за апеляційними скаргами Державної казначейської служби України, Прокуратури Одеської області, ОСОБА_2 на рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 червня 2014 року,-

ВСТАНОВИЛА:

У липні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідачів. У зв'язку з незаконним притягненням до кримінальної відповідальності та у зв'язку з незаконним перебуванням під вартою за рахунок коштів Державного бюджету України позивач просив відшкодувати йому втрачений заробіток за період тримання під вартою у сумах 26 тис. грн. та 96 тис. грн., витрати на оплату послуг адвоката у сумі 35 тис. грн., витрати на поштові послуги у сумі 162,48 грн., витрати на придбання ліків у сумі 1221,67 грн. та у сумі 157,80 грн., а всього відшкодувати майнову шкоду у сумі 158541,95 грн., відшкодувати моральну шкоду у сумі 29 млн. 500 тис. грн. Одночасно, посилаючись на пошкодження, на розукомплектування належного йому автомобіля, поміщеного при затриманні на арештплощадку, та на викрадення пального позивач просив стягнути з ГУ МВС України в Одеській області майнову шкоду у сумі 30606,49 грн.. Позивач та його представник посилались на незаконність затримання позивача і тривале тримання його під вартою і на підписці про невиїзд, на незаконність притягнення позивача до кримінальної відповідальності за особливо тяжкий злочин, що підтверджено виправдувальним вироком та постановою про закриття кримінальної справи. Моральну шкоду обґрунтовували знущанням працівників міліції, порушенням налагодженого життя і життєвих планів, порушенням нормальних життєвих зв'язків, погіршенням стосунків з оточуючими людьми, неможливістю дотримуватись гігієни, нормально харчуватися і лікуватися.

Представник Державної казначейської служби України та ГУ Державної казначейської служби України в Одеській області позов не визнав, посилаючись на відсутність вини відповідачів, на недоведення незаконності їх дій, на неналежне підтвердження доказами заявлених позивачем вимог.

Представники прокуратури Одеської області проти позову заперечували, посилаючись на необґрунтованість, недоведеність позову, та на недоведеність причинно-наслідкового зв'язку між вимогами позивача та діями відповідачів, а також на завищення розміру вимог.

Представники ГУ МВС України в Одеській області, УДАІ ГУ МВС України в Одеській області позов не визнали, посилаючись на необґрунтованість вимог до них, на недоведеність, та на те, що позивач отримав автомобіль без будь-яких претензій до працівників міліції, про що свідчать відповідні письмові докази, на пропуск строку позовної давності щодо відшкодування майнової шкоди, завданої пошкодженням і розукомплектуванням автомобіля.

Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03 червня 2014 року закрито провадження по справі за позовом ОСОБА_2 до Прокуратури Одеської області, ГУ МВС України в Одеській області, УДАІ УМВС України в Одеській області, ГУ Державної казначейської служби в Одеській області, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури.

Позов ОСОБА_2 задоволено частково. Стягнуто з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України, шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, на користь ОСОБА_2 моральну шкоду в розмірі 383000 грн.

У задоволенні інших позовних вимог до Прокуратури Одеської області, ГУ МВС України в Одеській області, УДАІ УМВС України в Одеській області, ГУ Державної казначейської служби в Одеській області - відмовлено.

В апеляційній скарзі Державна казначейська служба України просить рішення суду від 03 червня 2014 року скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у позові, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, на неповне з'ясування судом обставин справи, та на порушення судом норм матеріального права.

В апеляційній скарзі Прокуратура Одеської області просить рішення суду від 03 червня 2014 року змінити та зменшити розмір відшкодування позивачу моральної шкоди, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить рішення суду від 03 червня 2014 року скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення його позову у повному обсязі, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, та на неправильне застосування судом норм матеріального і процесуального права.

Заслухавши доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову, з наступних підстав.

За правилами ст. 309 ч.1 п. 4 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального і процесуального права.

Ухвалюючи рішення про закриття провадження у справі, суд першої інстанції виходив з того, що в частині майнової шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.

Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову щодо відшкодування моральної шкоди, суд 1-ої інстанції виходив з того, що внаслідок незаконного порушення кримінальної справи, перебування позивача під слідством, незаконного затримання, тримання під вартою йому було завдано моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню за рахунок коштів державного бюджету із розрахунку 1000 грн. за 1 день перебування під вартою.

Відмовляючи у позові про відшкодування шкоди завданої пошкодженням автомобіля позивача, суд першої інстанції виходив з недоведеності позовних вимог.

З такими висновками суду колегія суддів погоджується частково.

За змістом ст. ст. 1166, 1167 ч.2 п.2, 1176 ч.1,2,7 ЦК України шкода, у тому числі моральна шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання… відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду; право на відшкодування виникає у випадках передбачених законом; Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду встановлюється законом.

У відповідності зі ст. ст.1-4, 13 Закону України № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду» (далі Закону № 266/94-ВР) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; право на відшкодування виникає у випадках постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали чи постанови суду про повернення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд) факту незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінальної справи за відсутністю події злочину, відсутністю у діянні складу злочину або недоведеністю участі обвинуваченого у вчиненні злочину; У наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; суми, сплачені громадянином у зв'язку з наданням йому юридичної допомоги та моральна шкода; відшкодування шкоди, у тому числі моральної, здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, і відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться у разі завдання таких моральних втрат громадянинові, які призвели до порушення нормальних життєвих зв'язків, вимагають від громадянина додаткових зусиль для організації свого життя, відшкодування здійснюється, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом.

Із матеріалів справи, із матеріалів досліджених апеляційним судом кримінальних справ, зокрема із постанови про поновлення досудового слідства вбачається, що 3 грудня 2007 року позивача було затримано працівниками ГУ МВС України в Одеській області за підозрою в скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, тобто у скоєнні замаху на умисне вбивство. (т.2 а. с. 180) 03.12.2007р. за місцем його проживання було проведено обшук.(т.2а.с.205-209) 4 грудня 2007 року стосовно позивача було порушено кримінальну справу та складено протокол про затримання за підозрою у скоєнні вищеназваного злочину. (т.2 а.с.181,182) В цей же день його було допитано в якості підозрюваного. (т.2а.с.183) 06 грудня 2007 року позивачу було пред'явлено звинувачення у скоєнні 22.04.2004 року замаху на умисне убивство громадянки ОСОБА_3 за ч.2 ст.15, ч.1 ст. 115 КК України.(т.2а.с.184-186) 06 грудня 2007 року за поданням слідчого Приморським районним судом м. Одеси стосовно ОСОБА_2 було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в Одеському слідчому ізоляторі № 21 м. Одеси. (т.2а.с.187-189) Постановою слідчого від 19 грудня 2007 року позивачу було змінено місце перебування під вартою на слідчий ізолятор м. Миколаєва. (т.2а.с.190-191) 20.12.2007 р. на підставі постанови слідчого, позивача було переведено до слідчого ізолятору м. Миколаєва. В наступному строк тримання позивача під вартою продовжувався.

4 січня 2008 року за наслідками огляду автомобіля та обшуку квартири відносно позивача було порушено кримінальну справу про носіння, зберігання, придбання вогнепальної зброї, бойових припасів та вибухових речовин за ознаками ч.1 ст.263 КК України.(т.2а.с.193-196) Кримінальні справи стосовно ОСОБА_2 були об'єднані в одне провадження. (т.2а.с.21-22) 09.01.2008р. позивачу пред'явлено звинувачення в скоєнні злочину передбаченого ст. 263 ч.1 КК України. (т.2а.с.22-24) 17 березня 2008 року постановою слідчого змінено кваліфікацію дій позивача, його дії кваліфіковано за ч.2 ст.15, п.п.6,11 ч.2 ст. 115, ч.1. ст. 263 КК України. (т.2а.с.210-215)

У червні 2008 року у зв'язку призначенням справи до розгляду Апеляційним судом Одеської області, позивача було переведено зі слідчого ізолятору у м. Миколаєві до слідчого ізолятору м. Одеси.

Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 11 грудня 2008 року кримінальну справу за звинуваченням позивача за ч. 1 ст.263 КК України, по епізоду носіння, зберігання та придбання вогнепальної зброї, бойових припасів та вибухових речовин без передбаченого законом дозволу, які були знайдені 03.12.2007р. при проведенні обшуку в квартирі ОСОБА_2, та при огляді автомашини, було повернуто прокурору для проведення додаткового розслідування. (т.2а.с.25-33)

Вироком апеляційного суду Одеської області від 19 грудня 2008 року ОСОБА_2 було виправдано за ст. ст. 15 ч.2-115 ч.2 п.6,11,263 ч.1 КК України за недоведеністю участі у скоєнні злочинів. Запобіжний захід відносно ОСОБА_2 було замінено з тримання під вартою на підписку про невиїзд, та він був негайно звільнений з-під варти в залі судового засідання. (т.1 а.с.12-21)

Ухвалою Верховного Суду України від 28 липня 2009 року вирок апеляційного суду Одеської області та окрему ухвалу суду залишено без змін. (т.1а.с.22-37) За епізодами обвинувачення позивача по ч.1 ст. 263 КК України, за яким справу було повернуто для проведення додаткового розслідування, справу направлено до СУ ГУ МВС України в Одеській області.

Постановою слідчого ОВС відділу СУ ГУ МВС України в Одеській області від 08.02.2010 року зазначена кримінальна справа по ч.1 ст.263 КК України була припинена на підставі ст. 6 п.2 КПК України. Вказану постанову слідчого постановою прокурора від 23 квітня 2010 року було скасовано, а справу направлено для організації подальшого досудового слідства начальнику СУ ГУМВС України в Одеській області.(т.2а.с.50-51) 21.06.2010р. досудове слідство було поновлено, продовжувались слідчі дії. Постановою слідчого СУ ГУ МВС України в Одеській області від 21.07.2010 року кримінальну справу стосовно позивача за звинуваченням по ч.1 ст. 263 КК України було припинено за недоведеністю участі звинуваченого у вчиненні вказаного злочину. Запобіжний захід стосовно ОСОБА_2 було скасовано. (т.1а.с.38-50)

Відтак, період незаконного перебування позивача під слідством та під запобіжним заходом становить два роки сім місяців (всього 31 місяць) і 19 днів, а період перебування під вартою 12 місяців і 16 днів.

Разом з тим, відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення і щодо яких виник спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Судом встановлено, що за час перебування під вартою позивач був позбавлений можливості працювати. Матеріалами кримінальної справи (протоколами допитів, характеристиками, матеріалами цивільної справи (довідками, копією трудової книжки) достеменно встановлено, що на момент затримання позивач працював в Приватному підприємстві (ПП) «РеніЛіс» головним механіком. За довідкою його щомісячна заробітна плата складала 700 грн..(т.1а.с.140,141)

Всупереч правилам ст.53-1 КПК України 1960 року та ст.11 Закону № 266/94-ВР, позивачу судом при постановленні виправдувального вироку та органами досудового слідства при припиненні кримінальної справи порядок відшкодування шкоди, завданої органами дізнання та досудового слідства не роз'яснювався. За ст. 12 Закону № 266/94-ВР розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції.

Зважаючи на зазначене, та на те, що у зв'язку з виправдувальним вироком, розмір втраченого заробітку за час перебування громадянина під вартою повинен був вирішувати суд, колегія суддів з рішенням суду щодо закриття провадження у справі шляхом ухвалення рішення в цій частині не погоджується. За будь-яких обставин правилами ст.ст.205,209 ЦПК України закриття провадження через ухвалення рішення не передбачено. Судом порушено норми цивільно-процесуального закону.

Водночас колегія суддів зауважує, що за ст.124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають в державі, і за ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (яка є частиною національного законодавства України) кожному гарантується право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Враховуючи час, що пройшов з моменту постановлення виправдувального вироку та з моменту припинення кримінальної справи стосовно позивача органами досудового слідства, колегія суддів вважає неприйнятним позбавляти позивача права на судовий захист з надмірно формальних підстав. Оскільки суд досліджував усі позовні вимоги, та надані на їх підтвердження докази, колегія суддів вважає за можливе ухвалити рішення по суті заявлених позивачем позовних вимог щодо відшкодування майнової шкоди, завданої органами дізнання та досудового слідства.

Враховуючи вищенаведені обставини та норми матеріального права, колегія суддів вважає, що є підстави для стягнення на користь позивача втраченого заробітку у межах позову, за період з 03 грудня 2007 року до 19 грудня 2008 року, визначеного у відповідності з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (зі змінами та доповненнями), виходячи із останніх повних двох календарних місяців роботи, що передували затриманню позивача та взяттю його під варту. Визначаючи розмір втраченого позивачем заробітку, колегія суддів виходить з наступного розрахунку. У жовтні-листопаді 2007 року кількість робочих днів складала - 45 днів, заробітна плата позивача - 1400 грн. (т.1а.с.140), а відтак його середньоденний заробіток становив 31,11 грн. (1400: 45). За 12 місяців і 15 робочих днів втрачений заробіток позивача складає 8866,65 грн. (/12міс. х 700грн./ + /15 дн.х31,11 грн./).

Колегія суддів не приймає до уваги наданий позивачем штатний розпис і наказ № 307а-к від 01.12.2007р., за якими посадовий оклад позивача з 01 грудня 2007 року було встановлено у розмірі 2000 грн.(т.1а.с.142-143), оскільки він явно не відповідає посадовим окладам інших працівників ПП «РеніЛіс», у тому числі директора. Водночас за п.9 Положення про застосування Закону № 266/94-ВР середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди обчислюється за вищезгаданою постановою КМУ № 100. Не береться також до уваги посилання позивача на копію трудового контракту від 01.12.2007р., за яким позивач уклав трудовий контракт з компанією «Marlena Group of Companies» і його місячний посадовий оклад обумовлено сумою в 1000 дол. США, а початок роботи з 01 січня 2008 року по 31 грудня 2008 року. (т.1а.с.150-152) Про наявність такого контракту в процесі досудового слідства позивач слідчому не повідомляв, жодного дня за контрактом позивач не працював і оригінал контракту суду не надавався. В цій частині позовні вимоги ОСОБА_2 колегія суддів вважає недоведеними.

Відтак, за рахунок коштів державного бюджету на користь позивача підлягає відшкодуванню втрачений заробіток у сумі 8866,65 грн.

На підтвердження вимог щодо відшкодування витрат на надання юридичної допомоги позивачу під час досудового слідства та суду у сумі 35000 грн., з урахуванням положень Порядку оплати праці адвокатів з надання громадянам правової допомоги в кримінальних справах за рахунок держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 травня 1999 р. N 821, колегія суддів встановила, що позивачем не надано суду оригінали квитанцій з зазначенням номеру конкретної кримінальної справи, в якій адвокатом надавалася юридична допомога(т.1а.с.149), не надано довідку-розрахунок щодо виконаної роботи адвоката та відповідної їй оплати. А відтак, колегія суддів вважає позовні вимоги ОСОБА_2 в цій частині не доведеними.

Відшкодування витрат на ліки під час перебування під вартою та в слідчому ізоляторі, на поштові відправлення нормами Закону № 266/94-ВР не передбачено. Та водночас не встановлено безпосереднього причинно-наслідкового зв'язку понесення позивачем витрат на ліки з його перебуванням під вартою. А тому в цій частині позовні вимоги також задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з тим, що внаслідок незаконного порушення проти позивача кримінальної справи, незаконного звинувачення у вчиненні тяжкого злочину, незаконного обшуку, незаконного затримання, застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та підписки про невиїзд.. позивач зазнав значних моральних страждань. У зв'язку з зазначеним позивач знаходився у стресовому стані (т.1а.с.177-179), були порушені його права як громадянина, оскільки він був позбавлений можливості за час перебування під вартою працювати, жити в сім'ї. В період слідства та підписки про невиїзд не міг вільно пересуватися, не мав можливості вільно реалізувати свої плани, звички і бажання. Також були погіршені його відносини в життєвих стосунках з оточуючими людьми, і в наступному йому довелося докладати значних зусиль для поновлення попереднього стану.

Однак, враховуючи вимоги ст. ст. 23,1167 ЦК України, ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», які не були належно застосовані судом першої інстанції, колегія суддів не погоджується з визначеним судом розміром моральної шкоди. Колегія суддів також вважає, що суд не врахував тривалості вимушених змін в житті позивачів, і не надав належну оцінку усім зібраним у справі доказам.

За роз'ясненням Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.95р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»(п.9) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану… При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи.

При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд мав виходити із розміру мінімальної заробітної плати, мав керуватися принципами поміркованості, розумності і справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди мав би бути достатнім для розумного задоволення потреб позивача і не призводити до його збагачення. Враховуючи тривалість перебування позивача під слідством та розмір мінімальної заробітної плати (1218 грн.) розмір відшкодування моральної шкоди на його користь повинен бути не меншим за 31 місяць і 19 днів у сумі 38529,40 грн. Проте, керуючись вищевказаними принципами, враховуючи тяжкість звинувачення, глибину і тривалість завданих моральних страждань, колегія суддів вважає, що розмір відшкодування моральної шкоди за час перебування позивача під слідством слід визначити у сумі 47450 грн. (1500 грн. х 31 міс. + /1500:30х19дн./) та додатково за час тримання під вартою у сумі 37500 грн. (3000 грн. х 12,5 місяців). Загалом позивачу слід відшкодувати завдану моральну шкоду у сумі 84950 грн., яка підлягає підлягає відшкодуванню за рахунок коштів державного бюджету України.

Статтею 1176 ч. 6 ЦК України ( в редакції на момент виникнення правовідносин) передбачена можливість відшкодування шкоди завданої фізичній особі, внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу дізнання, попереднього (досудового слідства) на загальних підставах.

Встановлено, що 12 лютого 2008 року постановою слідчого для забезпечення цивільного позову було накладено арешт на автомобіль позивача «Ніссан Прем'єра», який було скасовано постановою апеляційного суду Одеської області 21.09.2009р. і автомобіль повернуто позивачу. (т.1а.с.263) Вбачається, що 28.02.2008р. належний позивачу автотранспорт було оглянуто та затримано для постановлення на арештплощадку.(т.1а.с.260) При огляді автотранспорту працівниками міліції було зафіксовано стан та комплектацію затриманого автомобіля. Отримавши 22 вересня 2009 року автомобіль, позивач жодних претензій до працівників міліції при отриманні не пред'явив, зауважень щодо пошкоджень або некомплектності автомобіля у журналі не зазначив. (т.1а.с.261,264-266т.2а.с.69) Складений позивачем акт у присутності двох свідків і датований 22.09.2009р. без участі працівників УДАІ до уваги не береться як неналежний і недопустимий доказ. До суду з позовом позивач звернувся тільки у липні 2013 року і про наявність такого акту з 2009 року жодному органу не повідомляв. А тому наданий позивачем вказаний акт, висновок автотоварознавчого дослідження № 4093 від 23.09.2009р.(т.1а.с.88-110) щодо вартості ремонтно-відновних робіт автомобіля у сумі 17086 грн., посилання позивача на нього, та на розукомплектування автомобіля працівниками УБОЗу, на викрадення талонів на пальне, на необхідність відшкодування вартості автотоварознавчої експертизи колегією суддів до уваги не беруться. Позовні вимоги позивача до Головного управління МВС України в Одеській області та УДАІ ГУ МВС України в Одеській області про відшкодування майнової шкоди у сумі 30606,49 грн. колегія суддів вважає не доведеними, і з висновками суду першої інстанції в цій частині повністю погоджується. Доводи ОСОБА_2 в апеляційній скарзі щодо доведеності позову у вказаній частині колегія суддів визнає неспроможними. У зв'язку з недоведеністю вимог позивача в цій частині підстав для застосування строку позовної давності, про що просили представники Головного управління МВС України в Одеській області та УДАІ ГУ МВС України в Одеській області, не вбачається. Строком давності захищаються виключно обґрунтовані позовні вимоги.

Посилання Державної казначейської служби України на те, що незаконність дій органів дізнання досудового слідства, прокуратури і суду не була встановлена до уваги не беруться, оскільки наявність та зміст виправдувального вироку і постанови про припинення кримінальної справи стосовно позивача за недоведеністю вини доводять факти незаконності притягнення його до відповідальності як звинуваченого, незаконності взяття і тримання його під вартою, незаконності обшуку тощо. Додаткового встановлення незаконності вищевказаних дій це не потребує. Неспроможним є також посилання апелянта на відсутність причинно-наслідкового зв'язку між завданою позивачу моральною шкодою та неправомірністю або незаконністю дій органів досудового слідства.

За таких обставин, у зв'язку з порушенням судом 1-ої інстанції норм матеріального і процесуального права апеляційні скарги підлягають частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову ОСОБА_2, і з викладенням резолютивної частини рішення в новій редакції.

Керуючись ст. ст. 303,307,309,313-314,316-317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

ВИРІШИЛА:

Апеляційні скарги Державної казначейської служби України, Прокуратури Одеської області, ОСОБА_2 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 червня 2014 року скасувати.

Позов ОСОБА_2 задовольнити частково.

Стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на користь ОСОБА_2 відшкодування втраченого заробітку у сумі 8866 грн. 55 коп., відшкодування моральної шкоди у розмірі 84950 грн., шляхом списання коштів з єдиного казначейського рахунку, призначеного для відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду.

У решті позову ОСОБА_2 відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржене в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуюча: М.В. Процик

Судді: Є.С. Сєвєрова А.П. Заїкін