РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

ун. № 759/19152/13-ц

пр. № 2/759/1044/14

17 квітня 2014 року Святошинський районний суд м.Києва

у складі головуючого судді Кохановської З.С.

при секретарі Копчук Р.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Києві цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Техноплаза Україна» до ОСОБА_1 про стягнення збитків,-

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Техноплаза Україна» 28.11.2013 року звернулось до суду з вищезазначеним позовом, яким просить відповідно до ст.ст. 16,22,1166 ЦПК України стягнути з відповідача збитки в розмірі 130833,33 грн. та судові витрати в сумі 1308,33 грн., посилаючись на те, що 23.11.2010 року між позивачем, в особі директора, яким станом на зазначену дату був відповідач, як продавцем, та ОСОБА_2, як покупцем, укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого позивач продав, а ОСОБА_2 купив належний позивачу на праві власності автомобіль марки MITSUBISHI, моделі Pajero Sport 3.0, А/Т, сірого кольору, 2007 року випуску, серійний номер НОМЕР_1, вказаним договором ціна автомобіля визначена сторонами договору у 53000,00 грн. з ПДВ. Однак, згідно звіту про незалежну оцінку вартість автомобіля станом на листопад 2010 року складала 175100,00 грн. без врахування ПДВ. Таким чином, автомобіль продано за ціною, яка на 130833,33 грн. нижча, ніж її реальна вартість, яку позивач вважає збитками, які він зазнав внаслідок протиправних дій відповідача, які відповідно ст.22 ЦК України є упущеною вигодою.

У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги посилаючись на мотиви, викладені у заяві.

Відповідач та його представник заперечували проти позову, мотивуючи тим, що відповідачем, як директором позивача, жодних протиправних дій відносно майна позивача не вчинялося, договір купівлі-продажу автомобіля від 23.11.2010 року ним укладено як директором позивача правомірно, в межах повноважень, визначених статутом та законодавством. Станом на 23.11.2010 року автомобіль перебував у незадовільному технічному стані та потребував ремонту, з метою економії фінансових ресурсів позивача, відповідачем прийнято рішення про продаж автомобіля, вартість якого (з урахуванням його технічного статну та зносу) була ринковою, що підтверджується висновком (актом) з експертної оцінки Товарної біржі «Укрресурс» № 0Є081 від 23.11.2010 року. Крім того, вказав, що станом на момент відчуження автомобіля відповідач перебував з позивачем у трудових відносинах і у спірних правовідносинах слід застосовувати положення трудового, а не цивільного законодавства, а тому згідно ст. 130 КЗпП стягнення упущеної вигоди при відшкодуванні працівником шкоди, завданої підприємству, установі, організації, трудовим законодавством не передбачено, а також позивачем пропущено строк на звернення до суду.

Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що заявлени позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно копії трудової книжки та відповіді Шевченківської районної в м.Києві державної адміністрації керівником ТОВ «Техноплаза Україна» станом на 23.11.2010 року був ОСОБА_1, який мав право вчиняти дії від імені юридичної особи без довіреності, в т.ч підписувати договори (а.с. 34,50).

Згідно статуту ТОВ «Техноплаза Україна» до виключної компетенції зборів учасників належить затвердження договорів, укладених на суму, що перевищує суму, еквівалентну 1000000 доларів США на день їх підписання (а.с.-46).

23.11.2010 року між позивачем, в особі директора, яким станом на зазначену дату був відповідач, як продавцем, та ОСОБА_2, як покупцем, укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого позивач продав, а ОСОБА_2 купив належний позивачу на праві власності автомобіль легковий універсал-В, марки шасі MITSUBISHI, моделі Pajero Sport 3.0, номер шасі НОМЕР_1, 6номер двигуна НОМЕР_2, 2007 року випуску, сірого кольору за ціною 53000,00 коп., в тому числі ПДВ 20%., яка визначена на підставі висновку (акту) з експертної оцінки Товарної біржі «Укрресурс» № 0Є081 від 23.11.2010 року (а.с.-9).

Висновком (актом) експертної оцінки Товарної біржі «Укрресурс» № 0Є081 від 23.11.2010 року зафіксовано, що автомобіль технічно несправний, порушено геометрію кузова, салон потребує відновлення, лакофарбове покриття пошкоджене, зношена резина, електрообладнання неробоче, процентний показник залишкової вартості складає 67%, а показник внаслідок додаткового зносу та дефектів - додатково 53%. згідно вказаного висновку (акту), вартість автомобіля станом на 23.11.2010 року складає 53000,00 грн. А.С.-41).

Копією сертифікату суб'єкта оціночної діяльності № 8845/09 від 25.08.2009 року, виданого Фондом державного майна України, Товарна біржа «Укрресурс» підтверджується право здійснення професійної оціночної діяльності об'єктів у матеріальній формі, зокрема оцінку дорожніх транспортних засобів зі строком дії сертифікату з 25.08.2009 року по 25.08.2012 року (а.с.-78).

Враховуючи, що відповідач станом на 23.11.2010 року перебував у трудових відносинах з позивачем та при укладенні договору діяв як директор позивача, то відповідно ст.ст.3,4 КЗпП України спір щодо матеріальної відповідальності за шкоду, завдану працівником підприємству, установі, організації вирішується за положеннями трудового, а не цивільного законодавства.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29.12.1992 року № 14 передбачено, що судовому розгляду підлягають, зокрема, заяви власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу до працівника про відшкодування шкоди в розмірі, що перевищує середній місячний заробіток, а також в розмірі, що не перевищує цей заробіток (перевищує, але законом встановлена відповідальність в межах середнього місячного заробітку), якщо відшкодування не може бути проведене за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу шляхом відрахування із заробітної плати (наприклад, у випадку припинення працівником трудових відносин з даним підприємством, у зв'язку з закінченням строку на видання розпорядження про відрахування).

Відповідно до ст. 130 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського риску, а також за неодержані підприємством, установою, організацією прибутки і за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою власника або уповноваженого ним органу працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене.

Відповідно до ст.138 КЗпП України для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу.

У п. 3 постанови Пленуму ВСУ від 29 грудня 1992 року № 14 визначено, що суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.

Як встановлено рішенням Шевченківського районного суду міста Києва від 07.06.2011 року, залишеним в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19.09.2012 року, відповідач жодних протиправних дій при укладенні договору та відчуженні автомобіля не вчиняв та не перевищував свої повноваження під час виконання трудових обов'язків та здійснення господарської діяльності позивачем (а.с.-35-39).

У відповідності з ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відтак, обставини, встановлені рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 07.06.2011 року не потребують доказування у справах, в яких бере участь хоча би одна особа, щодо якої встановлені ці обставини.

Про відсутність обставин протиправності дій відповідача під час відчуження автомобіля згідно договору свідчить також постанова про відмову в порушенні кримінальної справи за ознаками складу злочину, передбаченого статтею 190 Кримінального кодексу України (а.с.-42).

Зі змісту позовної заяви та підтвердження представником позивача у судовому засіданні вбачається, що позивач вважає упущену вигоду від можливого теоретичного отримання грошових коштів від продажу автомобіля за більшу суму, аніж за ту, за яку був проданий автомобіль згідно Договору.

Проте, згідно ч. 4 ст. 130 КЗпП України на працівників не може бути покладена відповідальність за неодержані підприємством, установою, організацією прибутки.

У п. 4 постанови Пленуму ВСУ від 29 грудня 1992 року № 14 роз'яснено, що під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати. Згідно зі ст. 130 КЗпП не одержані або списані в доход держави прибутки з підстав, пов'язаних з неналежним виконанням працівником трудових обов'язків (так само як і інші неодержані прибутки) не можуть включатися до шкоди, яка підлягає відшкодуванню.

Крім того, оскільки при відчуженні Автомобіля його вартість була визначена висновком (актом) експертної оцінки Товарної біржі «Укрресурс» № 0Є081 від 23.11.2010 року (яка на час оцінки була суб'єктом оціночної діяльності) як ринкова, в суду відсутні підстави вважати дії відповідача винними, оскільки жодних умисних дій, які могли б призвести до можливого заниження вартості автомобіля, згідно наявних в матеріалах справи доказів, відповідачем вчинено не було.

Наданий позивачем звіт про незалежну оцінку № 27/11 від 27.11.2013 року, складеного на замовлення позивача суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «Ф.К. ТИТАН», згідно якого вартість автомобіля станом на 30.11.2010 року складала 175100,00 грн. без ПДВ, не може бути підставою для задоволення позову, оскільки в порушення п. 5.1. Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24.11.2003 року № 142/5/2092, якою також керувався суб'єкт оціночної діяльності при складенні звіту, оцінювачем не було проведено технічного огляду автомобіля, що є обов'язковим при здійсненні оцінки колісного транспортного засобу. При цьому визначення матеріального збитку чи вартості колісного транспортного засобу (КТЗ) без його огляду особисто експертом (оцінювачем), який складає висновок чи звіт (акт), можливе тільки за рішенням органу (посадової особи), який здійснює судове чи досудове слідство, у разі надання ними даних, необхідних для оцінки. Будь-яких виключень щодо відсутності необхідності проведення технічного огляду транспортного засобу оцінювачем при ретроспективній оцінці (як зазначено у звіті про незалежну оцінку № 27/11 від 27.11.2013 року) законодавство у сфері оціночної діяльності, яким керувався оцінювач, не містить.

Також у звіті про незалежну оцінку № 27/11 від 27.11.2013 року, складеного на замовлення позивача суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «Ф.К. ТИТАН», не враховані зафіксовані у висновку (акті) експертної оцінки, складеному Товарною біржею «Укрресурс» № 0Є081 від 23.11.2010 року, численні технічні пошкодження та суттєвий знос автомобіля.

Крім того, Методика оцінки майна, затверджена постановою Кабінету Міністрів України від 10.12.2003 року № 1891, якою також керувався суб'єкт оціночної діяльності, не містить поняття «ретроспективна» оцінка. Пунктом 1 вказаної Методики передбачено її застосування, зокрема, при визначенні розміру збитків, що призвели до завдання майнової шкоди державі, територіальній громаді або суб'єкту господарювання з державною (комунальною) часткою в статутному (складеному) капіталі, у разі необхідності обґрунтування наявності або установлення фактів розкрадання, нестачі, знищення (псування) майна. Визначення розміру збитків суб'єктам господарювання без державної чи комунальної частки в статутному капіталі чи визначення розміру упущеної вигоди вказаною Методикою не передбачено.

Згідно ч. 1 ст. 135-3 КЗпП України розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами.

Як свідчать наявні в матеріалах справи дані, зафіксовані у звіті про незалежну оцінку № 27/11 від 27.11.2013 року, складеного на замовлення позивача суб'єктом оціночної діяльності ТОВ «Ф.К. ТИТАН», згідно наданої позивачем інформації, станом на 30.11.2010 року залишкова балансова вартість автомобіля складала 41896,75 грн.(а.с.-51).

Будь-яких доказів наявності прямої дійсної шкоди, завданої відповідачем позивачу внаслідок відчуження автомобіля згідно договору, матеріали справи не містять.

З урахуванням того, що позивачем не доведено, а судом не встановлено наявності у діях відповідача винних протиправних дій з порушення покладених на нього трудових обов'язків, які б призвели до завдання позивачу прямої дійсної шкоди, суд вважає позовні вимоги позивача безпідставними та необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Крім того, позивачем пропущено строк для звернення до суду, оскільки відповідно до ч. 3 ст. 233 КЗпП України для звернення власника або уповноваженого ним органу до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.

В п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що встановлені статтями 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін.

Автомобіль відчужено 23.11.2010 року, а звернення до суду з позовом 28.11.2013 року.

Позивачем не наведено будь-яких достатніх аргументів, які б підтверджували причини поважності пропуску строку звернення до суду, зокрема обставин, які б перешкоджали позивачу протягом 3 років замовити оцінку автомобіля та виявити, за наявності підстав, заподіяну шкоду, якщо б така мала місце.

Керуючись ст.ст. 3, 4, 130-138, 233 КЗпП України, постановою Пленуму ВСУ від 29.12.1992 року № 14, постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9, ст.ст. 10, 57-60, 88, 212-215 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

В позові Товариству з обмеженою відповідальністю «Техноплаза Україна» до ОСОБА_1 про стягнення збитків відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду м. Києва шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії рішення.

С У Д Д Я: