Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05.06.2014 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області

в складі : головуючого судді Леміш О.М.,

при секретарі Химинець О.Я.,

з участю представника позивача - ОСОБА_1 М,

представника відповідача - ОСОБА_2,

представника відповідача - ОСОБА_3С

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування, -

встановив:

ОСОБА_4 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , про визнання недійним договору дарування.

Свій позов Позивач мотивувала тим, що 17 червня 2003 року Позивач та Відповідач 1 за спільні кошти в рівних частинах придбали квартиру за адресою: АДРЕСА_1 згідно договору купівлі-продажу, укладеного між відповідач 1 та ОСОБА_7, який був посвідчений державним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_8 зареєстрований в реєстрі за №3-2083.

Позивач стверджує, що з 17 червня 2003 року у звязку з укладення договору купівлі-продажу Позивач та Відповідач 1 спільно набули право власності на зазначену квартиру. Реєстрація права власності була оформлена за Відповідач 1. На підтвердження зазначених обставин позивач покликається на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 24.03.2014р. у справі № 308/553/14-ц, яке набрало законної сили.

Також позивач стверджує, що між нею та Відповідач 1 15 листопада 2003 року було укладено шлюб, однак вони будучи вже сімєю продовжували проживати за іншою адресою. Майно, яке було придбано за спільні кошти ними не використовувалось.

Позивачка стверджує, що договір дарування від 17 липня 2003 року за яким Відповідач 1 подарував Варга (прізвище після одруження ОСОБА_6) ОСОБА_9 квартиру, яка належала дарувальнику та позивачці на праві спільної часткової власності без отримання її згоди. Позивач не мала наміру дарувати чи відчужувати належну їм квартиру. Про відчуження квартири за адресою АДРЕСА_2, що є спільною власністю Позивача та Відповідача 1, а також факт укладення оспорюваного договору дарування позивач дізналась в квітні 2014 року, в ході розгляду іншого спору у справі №308/553/14-ц за позовом до Відповідача 1. Вважає, що оспорюваним правочином порушено її права та інтереси, які підлягають захисту в судовому порядку.

В судовому засіданні представник Позивача ОСОБА_1 підтримав позовні вимоги з наведених мотивів та просив суд їх задовольнити.

Представник Відповідача 1, ОСОБА_3, в судовому засіданні позовні вимоги та обставини, на котрі посилається позивач, визнала існування обставин, якими позивачка обґрунтовує свої вимоги, вказала що не заперечує щодо задоволення позовних вимог.

Представник Відповідача 2., ОСОБА_2, надав суду пояснення, обставини на котрі посилається позивач не спростував.

Заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази по справі в їх сукупності, судом встановлено наступне.

Як встановлено рішенням Ужгородського міськрайонного суду №308/553/14-ц від 24.03.2014р., яке набрало законної сили 03.04.2014р., а також підтверджено матеріалами справи, позивач та Відповідач 1 17 червня 2003 року придбали за спільні кошти квартиру в АДРЕСА_3. Позивачу належало на праві спільної часткової власності ? частка квартири з дня укладення договору купівлі-продажу. Зазначені обставини відповідно до ст.61 ЦПК України не підлягають доказуванню при розгляді цієї справи.

Між ними 15 листопада 2003 року був зареєстрований шлюб. Вказане майно сторонами придбане в результаті спільної праці та індивідуальних трудових зусиль, за спільні кошти, для подальшого спільного проживання та ведення спільної господарської діяльності.

17 липня 2003 року між Відповідач 1. без відома позивача уклав договір дарування квартири на користь ОСОБА_10 Про укладення відповідного договору дарування позивач дізналася в ході розгляду іншої справи за її позовом до ОСОБА_5 №308/553/14-ц про визнання її права спільної часткової власності на спірне майно. Судом встановлено, що позивач свою згоду на відчуження належного їй нерухомого майна в належній формі не надавала.

Договір дарування укладено 17.07.2003 року, до набрання чинності Цивільного кодексу України, з огляду на що слід застосовувати Цивільний кодекс Української РСР 1963 року.

Оскільки договір дарування, укладений відповідачами 17.07.2003 року без погодження позивачки, а за його умовами ОСОБА_5 було відчужено її частку в спільному з позивачкою майні, то такий договір не відповідає вимогам ст.48 ЦК УРСР та порушує права позивачки.

Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 55 ЗУ Про власність, встановлено, що право власності є непорушним, власник не може бути позбавлений права на своє майно, крім випадків, передбачених цим Законом та іншими законодавчими актами України.

Володіння користування та розпорядження майном при спільній частковій власності згідно ст.113 ЦК УРСР провадиться за згодою всіх, учасників, а при відсутності згоди спір вирішується судом.

За договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність (ст. 243 ЦК УРСР).

Відповідно до норми статті ст.59 ЦК УРСР договір дарування, що визнаний недійсним вважається недійсним з моменту його укладення.

Враховуючи, що фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи встановлені, суд приходить до обґрунтованого висновку що договір дарування укладений 17.07.2003 року, укладений з порушенням норм законодавства, яке діяло на момент його вчинення та підлягає визнанню недійсним з моменту його укладення. Наслідками визнання договору недійним є повернення сторін в первісний стан в порядку визначеному ст.1212 ЦК України, проте позивачка не заявляла таку вимогу в даній справі.

Той факт, що позивачка дізналась про укладення такого договору тільки в квітні 2014 року сторонами справи не заперечувався, докази на спростування таких обставин до справи не надано. Учасниками в ході розгляду справи заяв про застосування позовної давності та доказів її пропуску позивачем не подавалось, а з врахуванням п.6 Перехідних положень ЦК України до спірних правовідносин застосовуються норми ст.71 ЦК УРСР, ст.257-261 ЦК України 2003р. Згідно ст.71 ЦК УРСР, встановлений загальний строк позовної давності в три роки. Згідно ст. 76 ЦК УРСР, визначає, що перебіг строків позовної давності, починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з моменту коли особа дізналась чи повинна була дізнатись про порушення свого права. Аналогічні норми закріплені в ст.257 ЦК України ст.261 ЦК України. Отже строк позовної давності не пропущений і застосуванню не підлягає.

На підставі ст. ст. 41, 47 Конституції України, ст. ст. 50, 55 ЗУ Про власність, ст. ст. 59, 71, 76, 113, 243 ЦК Української РСР 1963 року, ст. ст. 257- 261 ЦК України, керуючись ст. ст. 61, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд,-

РІШИВ:

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про визнання недійсним договору дарування задовільнити.

Договір дарування квартири від 17.07.2003 року, розташованої за адресою АДРЕСА_4, укладений 17.07.2003 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6, посвідчений державним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_8, зареєстрований в реєстрі за №3-2653, - визнати недійсним.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення.

З повним рішенням суду сторони можуть ознайомитись 10.06.2014 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду ОСОБА_11