Справа № 462/2493/14 Головуючий у 1 інстанції: Колодяжний С.Ю.
Провадження № 22-ц/783/6076/14 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 листопада 2014 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Шашкіної С.А.,

при секретарі: Цар М.М.,

за участю: представника позивача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 липня 2014 року,-

в с т а н о в и л а:

Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 25 липня 2014 року у позовних вимогах ОСОБА_3 до ОСОБА_4 та Залізничного районного відділу ГУ ДМС України у Львівській області про виселення, зняття з реєстрації та усунення перешкод в користуванні житлом - відмовлено.

Рішення суду оскаржила позивач ОСОБА_3.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду вважає незаконним і необґрунтованим, та таким, що підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Зокрема покликається на те, що судом першої інстанції не взято до уваги того, що відповідач веде аморальний спосіб життя зловживає спиртними напоями, влаштовує постійні сварки, завдає їй фізичних та моральних страждань, виганяє з її власної квартири. Доказом протиправної поведінки відповідача є постанова Залізничного районного суду м. Львова від 07.06.2013 року про накладення штрафу (за насильство в сім`ї). Крім того, судом не взято до уваги покази свідків у суді першої інстанції про те, що відповідача після скандалів неодноразово забирали в райвідділ, проводили профілактичні бесіди, попереджали і штрафували. Також, судом не взято до уваги талони про прийом скарг і звернень позивачки які були зареєстровані в ЖОІ за №1096 від 25.05.2011 року, №386 від 16.04.2013 року та №513 від 11.06.2013 року. На підставі вищевикладеного просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким її позовні вимоги задовольнити повністю.

В судове засідання сторони не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, з'явився представник позивача ОСОБА_2, що дає апеляційному суду право, у відповідності до вимог ч.2 ст.305 Цивільного процесуального кодексу (далі-ЦПК) України, розглянути справу у їх відсутності. На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника позивача на підтримання апеляційної скарги, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах, передбачених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, виходив з того, що позивачем не доведено порушення її прав відповідачем, а відтак відсутні правові підстави для його виселення та зняття з реєстрації.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що рішення суду відповідає вказаним вимогам.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно до положень ст. ст. 11, 59, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін які беруть участь у справі. При цьому, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом та матеріалами справи встановлено, що позивачу - ОСОБА_3 на праві особистої власності на підставі Договору довічного утримання, посвідченого Другою Львівською держнотконторою 18.11.1996р. за реєстровим №1-3934 належить квартира АДРЕСА_1.(а.с.6) У вказаній квартирі зареєстровані ОСОБА_3, ОСОБА_4, що підтверджується довідкою ЛКП «Граніт» №506 від 03.04.2014р.(а.с.7) Позивач ОСОБА_3 та відповідач ОСОБА_4 перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.04.1999р. до 15.09.2010р.(а.с.8)

Власник житлового будинку, квартири, згідно ст. 383 ЦК України, має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва.

Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.

Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про виселення.

Вирішення питання про наявність правових підстав для виселення особи з житлового будинку залежить від вирішення питання про правомірність набуття права користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства, від ставлення до своїх обов'язків по утриманню житла, а також відношення до прав та свобод інших співмешканців.

Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку(квартири) не позбавляє їх права користуватись займаним приміщенням.

Згідно з ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.

Проте позивачка необхідних безспірних доказів про наявність підстав вважати відповідача таким, який втратив право на проживання та користування спірною квартирою, не надала, і на підставі ст.ст. 116, 157 ЖК України позову про виселення відповідача не заявляла.

Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи позивач звернулась в суд на підставі норм цивільного кодексу України, що підтвердив в судовому засіданні апеляційного суду представник позивача.

При цьому колегією суддів приймається до уваги те, що виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК України підстави для позбавлення права на житло. Однак вказаного предмету доказування позивачкою в позовній заяві не зазначено, а подано позов з підстав, визначених ст.405 ЦК України та ст.156 ЖК України. (а.с.4)

За таких обставин, дійшовши правильного висновку про безпідставність заявлених позовних вимог суд обґрунтовано відмовив в їх задоволенні.

Доводи апелянта про незаконність проживання і реєстрації відповідача у спірній квартирі у зв'язку з відсутністю угоди з власником, а також його протиправної поведінки не можуть прийматись до уваги, оскільки з підстав, визначених ч.3 ст.116 ЖК України, позов не подавався.

В зв'язку з викладеним колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не свідчать про порушення судом норм матеріального і процесуального права, про неправильність висновків суду, такі не ґрунтуються на матеріалах справи та спростовуються дослідженими доказами.

Оскільки суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального закону, колегія суддів не вбачає підстав для зміни або скасування рішення суду.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ч.1 п.1 ст.314, ст.315, ст.317, ст.319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - відхилити.

Рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 липня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подання касаційної скарги до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: М.Я.Богонюк

С.А.Шашкіна