У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 грудня 2014 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Касьяна О.П.,

суддів: Гончара В.П., Дербенцевої Т.П.,

Карпенко С.О., Остапчука Д.О.,

розглянувши у судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до державного підприємства «Орджонікідзевугілля» про стягнення грошової допомоги при звільненні, вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за касаційною скаргою державного підприємства «Орджонікідзевугілля» на рішення апеляційного суду Донецької області від 24 січня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У жовтні 2013 року ОСОБА_3 звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на те, що з 9 червня 2009 року працював на шахті «Єнакіївська» забійником з повним робочим днем. Наказом № 335 від 9 серпня 2013 року його звільнено у зв'язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі. Після звільнення підприємство не провело з ним повного розрахунку, в тому числі не виплатило вихідну допомогу і одноразову допомогу. З огляду на зазначене, просив стягнути з ДП «Орджонікідзевугілля» 33 287,94 грн допомоги при звільненні, 16 643,97 грн вихідної допомоги та 46 905,73 грн середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.

Рішенням Єнакіївського міського суду Донецької області від 2 грудня 2013 року у задоволенні позову відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Донецької області від 24 січня 2014 року рішення Єнакіївського міського суду Донецької області від 2 грудня 2013 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким позов задоволено частково.

Стягнуто з державного підприємства «Орджонікідзевугілля» на користь ОСОБА_3 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 45 969,06 грн.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У іншій частині позову відмовлено.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення апеляційного суду Донецької області від 24 січня 2014 року, залишивши в силі рішення суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 з 9 червня 2009 року працював на шахті «Єнакіївська» забійником з повним робочим днем. Наказом № 335 від 9 серпня 2013 року його звільнено у зв'язку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі.

При звільненні ОСОБА_3 нарахована вихідна допомога в розмірі середньомісячного заробітку в сумі 16 643,97 грн та одноразова допомога в розмірі двох середньомісячних заробітків в сумі 33 287,94 грн, які частинами перераховані на картковий рахунок позивача: 27 вересня 2013 року - 3 000 грн, 31 жовтня 2013 року - 46 931,91 грн.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивач в день звільнення не працював, а тому для отримання розрахунку на підставі ст. 116 КЗпП України повинен був звернутися до відповідача з відповідною вимогою, однак з такою вимогою він не звертався.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині відмови у стягненні середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та ухвалюючи нове рішення про часткове задоволення позову у цій частині, суд апеляційної інстанції виходив з того, що при звільненні працівника виплата всіх сум, які належить йому від підприємства, проводиться в день звільнення; обов'язок із виплати заборгованості із заробітної плати покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану виплату.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитись не можна.

Відповідно до частини першої статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника.

Апеляційний суд, встановивши, що позивач в день звільнення не працював, дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за 58 днів затримки розрахунку при звільненні в сумі 45 969,06 грн.

Однак, суд апеляційної інстанції у рішенні не встановив, коли позивач пред'явив вимогу про розрахунок і, відповідно, з якого часу порушено його право.

Згідно зі ст. ст. 303, 304 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Справа розглядається апеляційним судом за правилами, встановленими для розгляду справи судом першої інстанції, з винятками і доповненнями, встановленими законом.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 303 ЦПК України та роз'яснень, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», перевіряючи законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, суд апеляційної інстанції повинен з'ясувати: чи враховані судом першої інстанції при ухваленні рішення всі факти, що входять до предмета доказування; чи підтверджені обставини (факти), якими мотивовано рішення, належними й допустимими доказами та чи доведені вони; чи відповідають висновки суду встановленим фактам; чи дотримано та чи правильно застосовано норми матеріального й процесуального права.

Таким чином, зазначеними положеннями цивільного процесуального законодавства на суд апеляційної інстанції покладено обов'язок перевіряти законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, встановлені судом фактичні обставини і усувати недоліки, допущені судом першої інстанції.

У порушення зазначених вимог цивільного процесуального законодавства, апеляційний суд висновків суду першої інстанції належними та допустимими доказами не спростував, не дав оцінки змісту заяви позивача від 10 жовтня 2013 року і документам, що видані відповідачем на її виконання, не перевірив доводів сторін і, неправильно застосувавши норми ст. 116, 117, КЗпП України, ухвалив рішення з такими порушеннями норм процесуального права, що унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.

Ураховуючи викладене, рішення суду апеляційної інстанції на підставі ст. 338 ЦПК України підлягає скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Згідно розпорядження Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі № 27/0/38-14 від 2 вересня 2014 року «Про визначення територіальної підсудності справ» та відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції», на підставі подань Державної судової адміністрації України на зміну територіальної підсудності судових справ, підсудних розташованим у районі проведення антитерористичної операції місцевим загальним та апеляційним судам, змінити територіальну підсудність справи та визначити її апеляційному суду Запорізької області.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну державного підприємства «Орджонікідзевугілля» задовольнити частково.

Рішення апеляційного суду Донецької області від 24 січня 2014 року скасувати, справу передати на новий розгляд до апеляційного суду Запорізької області.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий О.П.Касьян
Судді: В.П.Гончар Т.П.Дербенцева С.О.Карпенко Д.О.Остапчук