Михайлівський районний суд Запорізької області
Справа № 321/2175/13-ц
Провадження № 2/321/54/2014
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
02 квітня 2014 року смт. Михайлівка
Михайлівський районний суд Запорізької області в складі:
головуючого: судді Дараган Л.В.
при секретарі: Рикун І.В.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду, розташованого в смт. Михайлівка Запорізької області, цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним та визнання права власності на нерухоме майно, за участю третьої особи Любимівської сільської ради Михайлівського району Запорізької області,
ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним та визнання права власності на нерухоме майно, за участю третьої особи Любимівської сільської ради Михайлівського району Запорізької області.
В судове засідання представник позивача не з'явилася, від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, жодних заперечень проти заочного розгляду справи не зазначено.
В судове засідання відповідач не з'явилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суд не повідомила, заяви про відкладення розгляду справи та про розгляд справи за її відсутності від неї не надходило, тому суд визнає її неявку неповажною, та вважає можливим ухвалити заочне рішення за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів.
Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
При цьому згідно листа Верховного Суду України від 27 вересня 2010 року, направленого на ім'я голів Апеляційного суду АРК, областей міст Києва та Севастополя, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату судового засідання не з'явився до суду та від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або повідомлені ним причини визнані неповажними, незалежно від того, це його перша чи повторна неявка, суд має право на ухвалення заочного рішення, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
В судове засідання представник третьої особи не з'явився, від нього надійшла заява про розгляд справи за їх відсутності, жодних заперечень проти позову не зазначено.
Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, з урахуванням заяв представника позивача і третьої особи та в зв'язку з неявкою відповідача, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.
Суд, вивчивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову з наступних підстав.
Відповідно до ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Відповідно до ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.
Оскільки спадщина належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, яким є дата смерті спадкодавця 26 серпня 2009 року, тому виниклі між сторонами відносини повинні регулюватись нормами законодавства, яке діяло на час їх виникнення, тобто на час смерті спадкодавця.
Відповідно до ст. 178 ЦК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), об'єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування.
Відповідно до ст. 220 ЦК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.
Відповідно до ст. 328 ЦК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
Відповідно до ч. 1 ст. 377 ЦК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування.
Відповідно до ч. 3 ст. 640 ЦК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації.
Відповідно до ст. 657 ЦК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.
Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЗК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування.
Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації.
Відповідно до ст. 131 ЗК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.
Відповідно до ст. 132 ЗК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), угоди про перехід права власності на земельні ділянки укладаються в письмовій формі та нотаріально посвідчуються. Угоди повинні містити: а) назву сторін (прізвище, ім'я та по батькові громадянина, назва юридичної особи); б) вид угоди; в) предмет угоди (земельна ділянка з визначенням місця розташування, площі, цільового призначення, складу угідь, правового режиму тощо); г) документ, що підтверджує право власності на земельну ділянку; ґ) відомості про відсутність заборон на відчуження земельної ділянки; д) відомості про відсутність або наявність обмежень щодо використання земельної ділянки за цільовим призначенням (застава, оренда, сервітути тощо); е) договірну ціну; є) зобов'язання сторін. Угоди про перехід права власності на земельні ділянки вважаються укладеними з дня їх нотаріального посвідчення.
Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. Вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма частини другої статті 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.
Як встановлено в судовому засіданні, згідно попереднього договору, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 02 квітня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_6 та зареєстрованого в реєстрі за № 1298, сторони зобов'язуються в майбутньому, в строк до 01 травня 2009 року укласти договори купівлі-продажу будинку № 62 в с. Дніпровка Михайлівського району Запорізької області та земельної ділянки, площею 0,60 га, право власності на яку виникне в майбутньому, розташованої на території с. Дніпровка Любимівської сільської ради Михайлівського району Запорізької області.
Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку, укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 22 квітня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Михайлівського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_7 та зареєстрованого в реєстрі за № 398, продавець ОСОБА_2 передала у власність покупцю, а покупець ОСОБА_3 прийняла належний продавцю на праві власності житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами № 62 за адресою: с. Дніпровка Михайлівського району Запорізької області.
Згідно витягу з Державного реєстру правочинів, 22 квітня 2009 року за № 3414681 зареєстрований договір купівлі-продажу житлового будинку № 62 в с. Дніпровка Михайлівського району Запорізької області, відчужував ОСОБА_2, набувач ОСОБА_3.
Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 306743 від 15 квітня 2009 року, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, площею 0,3500 га у межах згідно з планом, що розташована на території Любимівської сільської ради за адресою: Запорізька область, Михайлівський район, с. Дніпровка, 62, призначена для ведення особистого селянського господарства.
Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 306744 від 15 квітня 2009 року, ОСОБА_2 є власником земельної ділянки, площею 0,2500 га у межах згідно з планом, що розташована на території Любимівської сільської ради за адресою: Запорізька область, Михайлівський район, с. Дніпровка, 62, призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.
Згідно копії свідоцтва про смерть, виданого 04 вересня 2009 року Любимівською сільською радою Михайлівського району Запорізької області, ОСОБА_3 померла 26 серпня 2009 року, про що в книзі реєстрації смертей 04 вересня 2009 року зроблено відповідний актовий запис № 18.
Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 22 жовтня 2010 року та зареєстрованого в реєстрі за № 1045, спадкоємцем зазначеного у цьому свідоцтві майна ОСОБА_3, яка померла 26 серпня 2009 року, є її тітка ОСОБА_1, у зв'язку з відмовою спадкоємця першої черги матері спадкодавця ОСОБА_8. Спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з житлового будинку з господарськими та побутовими спорудами та спорудженнями, що розташований за адресою: Запорізька область, Михайлівський район, с. Дніпровка, 62, який належав спадкодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Михайлівського районного нотаріального округу Запорізької області ОСОБА_7 за реєстровим № 398 та зареєстрованого КП «Михайлівське районне архітектурно-планувальне та техінвентаризаційне бюро» Запорізької області 14 жовтня 2010 року за № 27640254.
Таким чином, судом встановлено, що на момент складання договору купівлі-продажу житлового будинку від 22 квітня 2009 року, ОСОБА_3, яка померла 26 серпня 2009 року, фактично набула право власності на земельну ділянку при житловому будинку № 62 в с. Дніпровка Михайлівського району Запорізької області, в розмірах, необхідних для його обслуговування, та мала право розпоряджатись нею на свій розсуд. Так, ОСОБА_3 після укладення договору купівлі-продажу вселилася в придбаний житловий будинок, постійно в ньому проживала до самої своєї смерті та використовувала земельну ділянку, призначену для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд.
Тобто, після набуття права власності на зазначений вище житловий будинок в порядку спадкування, до позивача також перейшло право власності на земельну ділянку, на якій розташований житловий будинок в розмірі, необхідному для обслуговування цього житлового будинку, а саме: площею 0,2500 га, як це визначено згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 306744 від 15 квітня 2009 року.
При цьому, судом враховується, що земельна ділянка, площею 0,2500 га, була виділена відповідачу для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, на даний час цільове призначення земельної ділянки ані ОСОБА_3, яка померла 26 серпня 2009 року, ані позивачем не змінено і вона використовується як присадибна ділянка, тому вбачається, що вимоги ст. 120 ЗК України дотримано.
Однак, оформити належним чином право власності на земельну ділянку позивач не може, оскільки вже після набуття ОСОБА_3 права власності на житловий будинок відповідач отримала правовстановлюючі документи на земельну ділянку, а 26 серпня 2009 року ОСОБА_3 померла.
Стосовно ж заявлених позовних вимог про визнання дійсним попереднього договору купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,60 га, для ведення особистого підсобного господарства, укладеного між спадкодавцем ОСОБА_3, яка померла 26 серпня 2009 року, і відповідачем 02 квітня 2009 року і посвідченого нотаріально, то суд вважає, що такі вимоги задоволенню не підлягають, оскільки попередній договір щодо купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок був укладений сторонами добровільно, у формі, встановленій для основного договору у письмовій формі із нотаріальним посвідченням, тобто із дотриманням всіх вимог щодо такого договору. Тобто, підстав для його недійсності не вбачається. Разом із цим, враховуючи, що зобов'язання, встановлене попереднім договором, припинилось, оскільки основний договір щодо купівлі-продажу земельних ділянок не був укладений протягом строку, встановленого попереднім договором, тобто до 01 травня 2009 року, а про недійсність попереднього договору жодна із сторін не заявляє, тому вимога про визнання попереднього договору дійсним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів і задоволенню не підлягає.
Також судом не можуть бути прийняті до уваги й викладені в позові обставини щодо дійсності фактично укладеного 18 квітня 2009 року між спадкодавцем ОСОБА_3 та відповідачем був договору купівлі-продажу земельної ділянки, оскільки такі посилання позивача безпідставні, жодних доказів на підтвердження таких посилань суду не надано. Так, позивачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів того, що договір купівлі-продажу дійсно був укладений, а його сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, передбачених ст. 132 ЗК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), що повинно бути підтверджено письмовими доказами. Також не надано й жодних доказів того, що одна із сторін ухилялась від нотаріального посвідчення такого договору. Відсутні й такі докази і в матеріалах справи. Крім того, суд враховує й ту обставину, що договір купівлі-продажу земельних ділянок згідно положень законодавства, чинного на час виникнення спірних правовідносин, підлягав як нотаріальному посвідченню, так і державній реєстрації, а тому положення ч. 2 ст. 220 ЦК України до такого договору не можуть бути застосовані, оскільки момент вчинення цього правочину відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з державною реєстрацією, тобто договір не є укладений і не створює прав і обов'язків для сторін.
Отже, суд приходить до висновку, що вказані докази у сукупності повністю підтверджують наявність підстав для визнання за позивачем права власності на земельну ділянку, площею 0,2500 га у межах згідно з планом, що розташована на території Любимівської сільської ради за адресою: Запорізька область, Михайлівський район, с. Дніпровка, 62, призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, та яка належить відповідачу на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 306744 від 15 квітня 2009 року, у зв'язку із переходом до позивача права власності на житловий будинок, який розташований на цій земельній ділянці.
Разом із цим, заявлені позовні вимоги про внесення змін в державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 306744, виданий відділом Держкомзему у Михайлівському районі Запорізької області 15 квітня 2009 року, задоволенню не підлягають, оскільки чинним законодавством не передбачено можливість внесення змін до такого правовстановлюючого документа як державний акт на право власності на земельну ділянку.
На підставі вищевикладеного, аналізуючи зібрані у справі докази, кожний окремо та всі в сукупності, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позову та визнання за позивачем права власності на земельну ділянку, площею 0,2500 га у межах згідно з планом, що розташована на території Любимівської сільської ради за адресою: Запорізька область, Михайлівський район, с. Дніпровка, 62, призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, а в іншій частині позову необхідно відмовити.
Керуючись ст.ст. 178, 220, 328, 377, 640, 657 ЦК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), ст.ст. 120, 125, 131, 132 ЗК України (в редакції, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин), Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року № 9, ст.ст. 10, 11, 15, 57, 59, 60, 107, 197, 208, 212 215, 224 228 ЦПК України, суд
Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання договору дійсним та визнання права власності на нерухоме майно, за участю третьої особи Любимівської сільської ради Михайлівського району Запорізької області, задовольнити частково.
В іншій частині позову відмовити.
Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача. Заяву про перегляд заочного рішення може бути подано протягом десяти днів з дня отримання його копії.
На рішення може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Запорізької області через Михайлівський районний суд Запорізької області протягом 10 днів з дня проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні в судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії цього рішення. Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.
Суддя: