Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 лютого 2014 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді Рожина Ю.М.,

судів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

секретаря судового засідання Демчук Ю.Ю.,

за участю

представника позивача ОСОБА_3 - ОСОБА_4,

відповідача ОСОБА_5 її представника ОСОБА_6,

розглянула у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Рівненської області цивільну справу за апеляційною скаргою відповідача ОСОБА_5 на рішення Здолбунівського районного суду від 16 грудня 2013 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_5 про визнання права власності на частину господарських споруд у спільній частковій власності.

Колегія суддів заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, що зявились у судове засідання, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Здолбунівського районного суду від 16 грудня 2013 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право власності на 23/100 частки господарських споруд та будівель, зазначених в технічному паспорті до будинку №51 по вул.Мартинівка в с.Здовбиця Здолбунівського району Рівненської області: Б-гараж, В-літня кухня сарай, в-веранда, Г-сарай, Д-вбиральня, К-колодязь, №1-огорожа. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_3 витрати по сплаті судового збору 368 грн.

Не погодившись із рішенням суду відповідачка в апеляційній скарзі вказує на його незаконність вважаючи, що власник будинку розпорядився належною йому власністю, подарував 1/3 частину будинку, яка згодом перейшла у власність до позивача, а 2/3 частини будинку та господарських споруд подарував для неї, а рішенням суду порушено її право власності на майно прийняте в дар. Доводить, що права позивача не порушені, а тому не виникло права на звернення із позовом до суду. Вважає, що суд не врахував що за договорами дарування від 2003 року та 2006 року перейшло право власності на індивідуально визначене майно, яке не може бути порушене рішенням суду. За викладених обставин просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у позові.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що відповідно до договору дарування від 30 вересня 2003 року, посвідченого нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу (а.с.4) ОСОБА_8 подарувала ОСОБА_3 23/100 частини житлового будинку, що знаходяться в с.Здовбиця Здолбунівського району Рівненської області про вул.Мартинівка,51. За даним договором у власність позивача перейшла частина житлового будинку, що складається із 1-1 веранди, 1-2 котельні, 1-3,1-4 житлові кімнати.

Дарувальниці ОСОБА_8 дана частина будинку перейшла у власність на підставі договору дарування власника будинку ОСОБА_9 (а.с.7),, який належав йому на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, виданого виконкомом Здовбицької сільської ради Здолбунівського району Рівненської області від 19 серпня 2003 року, зареєстрований в Здолбунівському МБТІ в реєстровій книзі №7 під реєстровим №149-149, розмір загальної площі складав 105,1 кв.м., житлової 87,5 кв.м. із зазначенням на плані літерою А1 жилий будинок, побудований з дерева з надвірними будівлями: Б-гараж, В-літня кухня-сарай, Г-сарай побудований з цегли, Д - вбиральня побудована з дерева, К-колодязь з бетонних кілець, №1-огорожа з металевої сітки (а.с.26-31).

Відповідно до договору дарування від 20 лютого 2006 року посвідченого нотаріусом Здолбунівського районного нотаріального округу (а.с.6) ОСОБА_9 подарував ОСОБА_7 77/100 частини житлового будинку, що знаходяться в с.Здовбиця Здолбунівського району Рівненської області про вул.Мартинівка,51, складається із 2-1 веранди, 2-2 котельні, 2-3,2-4,2-5,2-6 житлові кімнати з надвірними будівлями: Б-гараж, В-літня кухня-сарай, Г-сарай побудований з цегли, Д - вбиральня побудована з дерева, К-колодязь з бетонних кілець, №1-огорожа з металевої сітки.

Згідно свідоцтва про смерть ОСОБА_9 помер 21 грудня 2007 року (а.с.33).

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції послався на положення ст.186, 381 та 392 ЦК України, що господарські та підсобні будівлі, споруди є приналежність до житлового будинку, складають одне ціле, повязані з використанням основної речі, яким є житловий будинок, а тому при відчуженні вони переходять до нового власника, якщо інше не обумовлено договором.

Колегія суддів не може погодися із таким виском суду першої інстанції з наступних підстав.

Помилковим є посилання суду першої інстанції на ст.186 ЦК України та п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 4 жовтня 1991 року „Про практику застосування судами законодавства, що регулює право власності громадян на житловий будинок щодо цілісності житлового будинку та господарських споруд при відчуженні, яким визначено перехід права власності до нового власника на цілий житловий будинок, а не його частину.

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у порядку та у спосіб, що визначений ст.ст.15,16 ЦК України.

Суду першої інстанції належало перевірити, яке право позивача, гарантоване ст.ст.391,392 ЦК України, та ким було порушено, що стало підставою для звернення із позовом до суду.

З матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що права позивача щодо користування та розпорядження належним йому майном порушені відповідачкою.

За договором дарування від 30 вересня 2003 року у власність позивача перейшла частина житлового будинку, що складається із 1-1 веранди, 1-2 котельні, 1-3,1-4 житлових кімнат.

ОСОБА_9, 14 березня 1984 року, за власною волею відчужив частину належний йому на праві власності житловий будинок для ОСОБА_8, яким є 1/3 частини будинку та складається з веранди та двох кімнат (а.с.7), діяв у відповідності до ст.ст.100,243 ЦК УРСР щодо розпорядження своїм майном на власний розсуд та у спосіб, що не суперечить закону та продовжував володіти 2/3 частини житлового будинку та господарськими спорудами до укладення договору дарування від 20 лютого 2006 року.

Суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги, змінив волю власника щодо розпорядження своїм майном, та передав право власності на частину майна, що належить відповідачці за договором дарування від 20 лютого 2006 року, який не є зміненим або скасованим в установленому законом порядку.

Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Колегія суддів дійшла висновку, що доводи апеляційної скарги заслуговують на увагу, рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, підлягає скасуванню із ухваленням нового про відмову у задоволенні позову за безпідставністю.

На підставі викладеного, відповідно до ст.ст.100,243 ЦК УРСР, ст.ст.319,321,346,391 ЦК України, керуючись ст.ст.303,307,309,314,316,324-325 ЦПК України колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 задовольнити.

Рішення Здолбунівського районного суду від 16 грудня 2013 року скасувати.

ОСОБА_3 у позові до ОСОБА_5 про визнання права власності на частину господарських споруд у спільній частковій власності відмовити.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий: Ю.М. Рожин

Судді: Н.М. Ковальчук

ОСОБА_2