Головуючий у суді першої інстанції: Марфіна Н.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Лапчевська О.Ф.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2014 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду міста Києва в складі :

Головуючого - судді Лапчевської О.Ф.

Суддів Корчевного Г.В., Слободянюк С.В.

при секретарях Басюк Ю.В., Мішкіній А.В.

за участю: позивача ОСОБА_3,

представника позивача ОСОБА_4,

представника третьої особи КушнірС.Б.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 вересня 2014 року

У справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_6, треті особи Служба у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації, Відділ опіки, піклування, усиновлення та влаштування дітей Служби у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав, -

В С Т А Н О В И Л А:

Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 15 вересня 2014 року у задоволенні позову відмовлено. /а.с. 85-90/

Не погоджуючись з вказаним рішенням, подав апеляційну скаргу на рішення суду посилаючись на його незаконність та необґрунтованість. Вважає, що судом першої інстанції не повно з'ясовані обставини справи, зокрема суд першої інстанції прийшов до хибного висновку про те, що ОСОБА_6 не вживає наркотиків, оскільки з 2003 року вона вживає наркотичні засоби, а питання щодо хронічності захворювання на наркоманію можливе лише в результаті проведення судово-медичної експертизи. Також не враховано судом першої інстанції, що засобів для існування у ОСОБА_6 та піклування про дитину немає, оскільки остання звільнилась з місць позбавлення волі та ніколи не працювала, не з'ясована також була і думка неповнолітнього ОСОБА_7 З урахуванням викладеного в апеляційній скарзі просив рішення суду скасувати та постановити нове про задоволення позову.

ОСОБА_6 в судовому засідання позов не визнала, надавши згоду на витребування медичної документації відносно неї та згоду на проходження судово-медичної експертизи з визначенням чи страждає вона на хронічні захворювання та які, чи має розлади психіки та поведінки та чи може це загрожувати здоров'ю та життю неповнолітньої дитини, пояснивши, що на даний час добровільно проходить лікування від наркоманії, у зв'язку з чим оголошено перерву у розгляді скарги, однак, в судове засідання на 08.12.2014 р. ОСОБА_6 не з'явилась, про час та дату судового розгляду повідомлялась належним чином, тому колегія суддів вважає за можливе розглядати справу за її відсутності у відповідності до положень ч. 2 ст. 305 ЦПК України.

Представник третьої особи Відділу опіки, піклування, усиновлення та влаштування дітей Служби у справах дітей Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації в судовому засіданні зазначив, що ОСОБА_6 самоусунулась від виховання сина, комісією у зв'язку з цим прийнято рішення про можливість позбавлення її батьківських прав, а за час слухання справи в суді як першої так і апеляційної інстанції остання до комісії не зверталась з приводу побачень з дитиною, або перешкоджання їй зі сторони ОСОБА_3 у таких побаченнях.

Колегія суддів, заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення сторін, які з'явились у судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи в межах апеляційного оскарження, вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення скасуванню з ухваленням нового рішення на підставі наступного.

Судом встановлено, що шлюб між ОСОБА_6 та ОСОБА_3 розірвано, від шлюбу сторони мають спільну дитину - сина ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 / а.с.5-6/

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з вимог ст. 164 СК України про те, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, зокрема якщо вони є хронічними алкоголіками або наркоманами врахувавши, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, мати дитини має бажання спілкуватись з дитиною та приймати участь у її вихованні, однак в силу складних стосунків між сторонами та хвороби на туберкульоз виникають ускладнення, свідомо від обов'язків по вихованню дитини не ухиляється, не взявши до уваги висновок органу опіки та піклування від 21.07.2014 р., врахувавши, що позивач перешкоджає спілкуванню дитини з матір'ю.

Однак з таким висновком суду погодитись не можна з наступних підстав.

Пунктом 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» передбачено, що позбавлення батьківських прав, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи.

У відповідності до ч. 1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачено, що батьки або один з них можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо буде встановлено, що вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини.

Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками.

За висновком органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав від 21.07.2014 р., комісією рекомендовано позбавити батьківських прав ОСОБА_6 відносно малолітнього сина ОСОБА_7, оскільки остання самоусунулась від його виховання та виконання своїх батьківських обов'язків / а.с.71-72/.

Відповідно до довідки Київської міської наркологічної клінічної лікарні «Соціотерапія» №3301112 від 09.07.2014 р. ОСОБА_6 з 11.04.2003 р. перебуває під наркологічним диспансерно-динамічним наглядом з діагнозом: Розлади психіки і поведінки внаслідок вживання опіоїдів, синдром залежності. / а.с.57/

Відповідно до характеристик Республіканського вищого училища фізичної культури, наданої суду першої інстанції а.с.76, та апеляційної інстанції, з боку батька здійснюється постійний контроль за навчанням сина ОСОБА_7, протягом вересня 2013 р. по листопад 2014 р. року мати сином не цікавиться, всі питання, пов'язані з навчанням здійснюються батьком.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що питання участі матері у вихованні дитини судом першої інстанції не досліджено у повному обсязі, зокрема враховано лише те, що спілкування між матір'ю та дитиною не відбувається внаслідок захворювання ОСОБА_6 на туберкульоз та перебування у місцях позбавлення волі, що не можна ставити у вину останній, з чим колегія суддів апеляційного суду погодитись не може.

Щодо клопотання представника відповідача про направлення медичних даних ОСОБА_6 та її особисто на судово-медичну експертизу, колегія суддів зазначає, що згідно з Конституцією України людина, її життя та здоров'я, честь і гідність, недоторканність та безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (ст. 3) і кожен має право на повагу до його гідності (ст. 28), чинним законодавством не передбачено примусового проходження медичного обстеження без волі особи, яка захищається на найвищому рівні Конституцією України, тому колегією суддів апеляційна скарга розглянута на підставі наявних матеріалів справи.

Зважаючи на викладене, у відповідності до приписів п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_6 ухиляється від виконання своїх обов'язків, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідного медичного догляду, не спілкується з дитиною та не виявляє до нього інтересу, свідомо нехтуючи своїми обов'язками.

Відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309, 313-314, 316 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 - задовольнити.

Рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 15 вересня 2014 року - скасувати, постановивши нове, яким позбавити ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженку м. Києва, батьківських прав відносно ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, актовий запис від 03 лютого 2001 року №145 відділу реєстрації актів громадянського стану Харківського районного управління юстиції у м. Києві.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржене шляхом подачі касаційної скарги протягом двадцяти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Судді: