Справа 431/2163/13-ц
Провадження 2/431/559/14
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М УКРАЇНИ

(повний текст)

06 жовтня 2014 року. Старобільський районний суд

Луганської області

у складі: головуючого судді Озерова В.О.,

при секретарі Дубініній О.О.,

представника відповідача ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Старобільську цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди,

встановив:

Позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3, неповнолітнього ОСОБА_4, законних представників неповнолітнього - ОСОБА_5, ОСОБА_6 про стягнення моральної шкоди.

Так як, ІНФОРМАЦІЯ_2 року відповідач ОСОБА_4 досяг повної цивільно-процесуальної дієздатності, то суд розглянув справу без залучення в якості законних представників ОСОБА_7 та ОСОБА_6, вказаних в якості законних представників в додатковій позовній заяві від 09 липня 2014 року.

В обґрунтування свого позову ОСОБА_2 посилається на те, що Старобільським PB ГУМВС України в Луганській області розслідувалася криміналь на справа за № 29/12/0148 за фактом дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 15 квітня 2012 року, в ході якої вона отримала середньої тяжкості тілесні ушкодження, що потяг ли довготривалий розлад здоров'я.

29 листопада 2012 року Старобільським районним судом Луганської області була ро зглянута кримінальна справа № 1-н/1230/3/2012 року відносно - особи, яка недосягла віку кримінальної відповідальності ОСОБА_4 у скоєнні суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Було встановлено наступне.

ОСОБА_3 будучи рідною тіткою неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, з яким знаходилась мати ОСОБА_5, та яка одночасно є її рідною сестрою відносно ОСОБА_5, достовірно знаючи про вік неповнолітнього племінника ОСОБА_4, що він притягується до кримінальної відповідальності за скоєні злочини, про те, що він зовсім не має навиків і досвіду до керування транспортним засо бом та не має посвідчення водія, 15 квітня 2012 року близько о 3 годині ночі надала своєму неповнолітньому племіннику ОСОБА_4 дозвіл на пере бування в салоні автомобілю ВАЗ-210994 державний знак № НОМЕР_4, на якому вона прибула на підставі довіреності.

ОСОБА_4 перебуваючи в салоні вказаного автомобіля, завів двигун і у присутності неповнолітнього ОСОБА_10, який теж перебував в салоні автомобіля, почав рухатись по дорозі та не справився з керуванням, скоїв наїзд на неї і відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 132 (107) від 04 травня 2012 року причинив їй політравми, закритий перелом лонних кісток з права і ліва без зміщення, закритий перелом правої ключиці зі зміщенням, тобто середньої тяжкості тілесні ушкод ження, що потягли за собою довготривалий розлад здоров'я.

Також у цій дорожньо-транспортній пригоді, яка перебувала з нею, ОСОБА_11 теж отримала легкі тілесні ушкодження.

У разі ДТП (дорожньо-транспортної пригоди) вона була госпіталізована до травмато логічного відділення Старобільської ЦРЛ (центральної районної лікарні) Луганської об ласті, де знаходилась на стаціонарному лікуванні з 15 квітня 2012 року по 05 травня 2012 року та на лікування, згідно листів призначення, нею були витрачені власні кошти у розмірі 1715 гривень 66 копійок, які їй у повному обсязі повернула законний представ ник ОСОБА_5 неповнолітнього відповідача ОСОБА_4.

20 липня 2012 року за висновком судової автотехнічної експертизи № 1038/18 було встановлено про те, що дії неповнолітнього ОСОБА_4 не відповідали вимо гам пункту 12.1 Правил дорожнього руху та знаходяться у причинному зв'язку з настан ням наслідків в дорожньо-транспортній пригоді.

29 листопада 2012 року Старобільським районним судом Луганської області була ви несена постанова про закриття кримінальної справи і застосовані примусові міри виховно го характеру. За цією ж постановою суду ОСОБА_4 був визнаний винним у скоєнні ДТП.

23 січня 2013 року Старобільським районним судом Луганської області була розгля нута цивільна справа № 2/431/84/2013 року, за якою була укладена мирова угода між ОСОБА_11 з однією сторони та ОСОБА_12, ОСОБА_13 діючою в інтере сах неповнолітнього ОСОБА_4 з другої сторони за якою ОСОБА_12 та ОСОБА_13 зобов'язались відшкодувати матеріальні та моральні збитки ОСОБА_11 Ухвала набрала чинності. Тому, відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України об ставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

22 листопада 2013 року був складений протокол про адміністративне правопорушен ня відносно ОСОБА_3, у якому ОСОБА_12 власноручно на писала, погодившись з порушенням вимог ч. 2 ст. 126 КУпАП «с нарушением согласна» та ствердила особистим підписом.

23 листопада 2013 року була винесена постанова серії АА2 № 989603 в справі про адміністративне правопорушення, якою ОСОБА_3 була притягнута до адміністративної відповідальності за адміністративне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 126 КУпАП у вигляді адміністративного штрафу в розмірі 500 гривень, яке нею не оскаржене та набрало чинності.

За час знаходження на лікуванні позивач перенесла та продовжує переносити больові від чуття, почуття страху, стан здоров'я погіршився, сон став супроводжуватися кошмарами та частим безсонням. За час потрапляння до лікарні та перші часи знаходження у лікарні морально сприйняла те, що життя закінчилось. У неї до теперішнього часу знаходиться шпиця бо отримала перелом правої ключиці зі зміщенням і за живлення травми не у пов ному обсязі не наступило, а тому вона продовжує отримувати постійні больові відчуття. Більш того, вона зустрічаючись з відповідачем та його матір'ю та тіткою і які не тільки до тепе рішнього часу не вибачилися, але ще своїм ворожим, неповажним відношенням, вислов лювалась так, що надавала знати про те, що вони праві і вона начебто від них безпідставно вимагаю гроші, та таким чином продовжують їй наносити моральні страждання та пере живання. І тому на теперішній час зазначені моральні страждання вона оцінює не менш як у 40 000 гривень.

В судовому засіданні ОСОБА_12 від раніше наданих пояснень про те, що вона надавала неповнолітньому відповідачу ОСОБА_4 право на керування авто мобілем, яким вона керувала на підставі довіреності, відмовилась. Але ч. 2 ст. 1187 ЦК України передбачено, що володільцем джерела підвищеної небезпеки є «особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, орен ди, тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку». Тому, незважаючи на те, що ОСОБА_12 хоча і змінює свої пояснення, але у той же час за юридичною озна кою як володілець джерела підвищеної небезпеки та матеріальної ознаки як одночасно фа ктично використовувала транспортний засіб, його зберігала та утримувала за законом є та визнана володільцем джерела підвищеної небезпеки та на яку покладається відшкодуван ня шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.

Більш того, законодавством визнано і те, що якщо ж особа керувала транспортним засобом по довіреності, то на неї покладається обов'язок відшкодувати завдану шкоду, а не на власника.

А тому обов'язок відшкодувати завдану шкоду джерела підвищеної небезпеки покла дається на неповнолітнього ОСОБА_4 відповідно до вимог ст. 1179 ЦК Укра їни. Також правила ст. 1179 ЦК України передбачають, що неповнолітня особа (у віці від 14 до 18 років) відповідає за завданої нею шкоди. А частиною 2 цієї ж статті передбачено, що у, разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завда ної шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками.

Вимогами ч. 4 ст. 1193 ЦК України передбачено і те, що суд не може зменши ти розмір шкоди, коли шкоди завдано вчиненням злочину при врахуванні матеріального становища особи, яка завдала шкоди.

В судове засідання позивач ОСОБА_2 не з'явилася, надала суду заву, в якій просила суд розглянути справу без її участі та без участі її представника ОСОБА_15 Позовні вимоги підтримує в повному обсязі та на них наполягає.

В судовому засіданні представник ОСОБА_3 - ОСОБА_1 позовні вимоги позивача не визнав та пояснив, що з вимогами в частині стягнення моральної шкоди з ОСОБА_3 він не згоден з наступних підстав.

Шкода позивачу була заподіяна неповнолітнім ОСОБА_4.

Відповідно з вимогами ст. 1179 ЦК України неповнолітня особа відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах, а згідно до вимог ст. 1180 ЦК України, якщо на час розгляду справи неповнолітня особа досягла повноліття, то шкода завдана нею відшкодовується на загальних підставах. На цей час ОСОБА_4 досяг повнолітнього віку.

Згідно до чинного законодавства моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала, таким чином вважає, що до ОСОБА_3 позов заявлений необґрунтовано. Крім цього сама сума позову необґрунтована.

Згідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» п. 2 ч. 5 - « … суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральної шкоди чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору». П. 4 ч.10 «…розмір відшкодування моральної шкоди може бути зменшеним судом з урахуванням ступеня вини заподіювача і потерпілого та майнового стану відповідача (громадянина)».

Позивач посилається на положення ч. 2 ст. 1187 ЦК України, вважаючи ОСОБА_3 особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспорт ним засобом, але вона не являється володільцем транспортного засобу, а їй було лише довірено ним керувати, що ніяким чином не дає їй права на володіння. Право власності ОСОБА_3 нічим не доведене позивачем і вона являється неналежним відповідачем за цивільним позовом.

Крім цього положення цієї статті не передбачає стягнення моральної шкоди, згідно до ст. 1167 ЦК України « 1. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. 2. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки…»

Згідно до ч. 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 року із змінами «Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про від шкодування моральної ( немайнової ) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні…»

Вина ОСОБА_3 в скоєнні ДТП нічим не встановлена, а ОСОБА_4 притягувався до кримінальної відповідальності і стосовно нього було припинено судом кримінальну справу.

Позивач посилається на те, що було затверджено мирову угоду про те, що ОСОБА_3 повинна сплатити моральну шкоду ОСОБА_11, але це було волевиявлення ОСОБА_4 також відповідача по тій справі разом з іншим відповідачем і ця угода аж ніяк не підтверджує вини ОСОБА_3 в скоєнні ДТП.

Що стосується адміністративного протоколу, то його було складено не за скоєння ДТП і він ніяким чином не встановлює вини ОСОБА_3 в скоєнні ДТП.

Згідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається, але позивачем не надано ніякого обґрунтування того, що ОСОБА_3 являється відповідачем по справі, а також суми моральної шкоди.

Таким чином, представник відповідача вважає, що позовна заява в частині стягнення з ОСОБА_3 моральної шкоди була подана необґрунтовано і не підлягає задоволенню, а тому прошу відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення з неї моральної шкоди.

Розглянувши матеріали цивільної справи, заслухавши пояснення сторін, дослідивши первісні та додаткові позовні вимоги, докази надані сторонами, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини.

Постановою Старобільського районного суду Луганської області від 29 листопада 2012 року було припинена кримінальна справа та застосовані заходи виховного характеру до неповнолітнього ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1. У відповідності до вказаної постанови було встановлено, що 15 квітня 2012 року ОСОБА_4, керуючи автомобілем ВАЗ-21099, реєстраційний номер НОМЕР_1, не впоравшись з керуванням автомобіля, спричинив наїзд на потерпілу ОСОБА_2, чим спричинив їй тілесні пошкодження у вигляді політравми, закритого перелому лонних кісток з права та ліва без зміщення, закритий перелом правої ключиці зі зміщенням.

У відповідності до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, факт спричинення шкоди ОСОБА_2 ОСОБА_4, за обставин визначених вказаною постановою Старобільського районного суду, вважається судом встановленим та доказуванню не підлягає.

На час відкриття та розгляду цивільної справи попередніми судовими інстанціями, гр-н ОСОБА_4 був неповнолітній.

У відповідності до ч. 2 ст. 29 ЦПК України, неповнолітні особи віком від чотирнадцяти до вісімнадцяти років, а також особи, цивільна дієздатність яких обмежена, можуть особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді у справах, що виникають з відносин, у яких вони особисто беруть участь, якщо інше не встановлено законом. Суд може залучити до участі в таких справах законного представника неповнолітньої особи або особи, цивільна дієздатність якої обмежена.

Так як, ІНФОРМАЦІЯ_2 року відповідач ОСОБА_4 досяг повної цивільно-процесуальної дієздатності, то суд розглянув справу без залучення в якості законних представників ОСОБА_7 та ОСОБА_6, вказаних в якості законних представників в додатковій позовній заяві від 09 липня 2014 року.

Також, судом досліджені протокол про адміністративне правопорушення складений відносно ОСОБА_3 (а. с. 122), а також постанова начальника ВДАЇ Старобільського РВ ГУМВС від 22 листопада 2013 року про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності (а. с. 123). Цією постановою було встановлено, що ОСОБА_3, 15 квітня 2012 року передала керування транспортним засобом особі яка не мала право керування транспортним засобом. С протоколом про адміністративне правопорушення ОСОБА_3 погодилась, про що свідчить запис у протоколі, постанову про притягнення до адміністративної відповідальності не оскаржувала.

Таким чином, аналізуючи підстави застосування до відповідачів заходів цивільно-правової відповідальності, суд приходить до наступного.

У відповідності до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно до п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 4 від 1.03.2013 року, «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», відповідно до статей 1166, 1187 ЦК України шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини.

Судом встановлено, що відповідач ОСОБА_3, на час скоєння ДТП, на законних підставах володіла автомобілем ВАЗ-210994, яким були спричинені тілесні ушкодження потерпілій. Вказаний факт сторонами визнається. Таким чином, саме вона вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки.

Заперечення представника відповідача ОСОБА_3, щодо того, що відповідач ОСОБА_4 самовільно заволодів транспортним засобом, та винний у завданні шкоди потерпілій, а на ОСОБА_3 не можу бути, в зв'язку з цим, покладена відповідальність по відшкодування завданої моральної шкоди, не можуть бути прийняті судом з наступних обставин.

У відповідності до ч. 3 ст. 1187 ЦК України, особа, яка неправомірно заволоділа транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, завдала шкоди діяльністю щодо його використання, зберігання або утримання, зобов'язана відшкодувати її на загальних підставах.

Згідно до постанови начальника ВДАЇ Старобільського РВГУМВС від 22 листопада 2013 року про притягнення ОСОБА_3 до адміністративної відповідальності, було встановлено, що ОСОБА_3 добровільно передала ОСОБА_4 право керування джерелом підвищеної небезпеки, а тому положення ч. 3 ст. 1187 ЦК України, не можуть бути застосовані.

Таким чином, суд приходить до висновку, що обов'язок відшкодування моральної шкоди завданої позивачу лежить на відповідачці ОСОБА_3, а вона, у відповідності до ст. 1191 ЦК України, має право зворотної вимоги до ОСОБА_4

При визначенні розміру відшкодування завданої моральної шкоди, суд приходить до наступного.

У відповідності до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає:

1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я;

2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів;

3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна;

4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

З урахуванням фізичного болю та страждань, яких позивач зазнала у зв'язку з отриманими травмами, тривалий час, який був необхідний позивачці для реабілітації, враховуючи вимоги принципу розумності та справедливості, суд встановлює розмір компенсації завданої моральної шкоди в розмірі 10 000 гривень.

Судові витрати розподіляються у відповідності до ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 23, 1167, 1179, 1187 ЦК України, ст. ст. 10, 11, 60, 61, 88, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд

вирішив:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4 про стягнення моральної шкоди - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3) у відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 10 000 (десять тисяч) грн.

Стягнути з ОСОБА_3 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2) на користь ОСОБА_2 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3) судовий збір в розмірі 44 (сорок чотири) грн. 44 коп.

В іншій частині позову ОСОБА_2 - відмовити за необґрунтованістю.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області через Старобільський районний суд шляхом подачі скарги протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя В.О. Озеров