Головуючий у першій інстанції Груца Є. Є.
Доповідач Заїкін А. П.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18.12.2014 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

- головуючого судді - Заїкіна А.П.,

- суддів: - Доценко Л.І., Процик М.В.,

за участю секретаря - Томашевської К.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про захист права власності, за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Біляївського районного суду Одеської області від 20 жовтня 2014 року,

встановила:

У червні 2014 р. ОСОБА_4 звернулася до суду з вищезазначеним уточненим у вересні позовом, в якому остаточно просила: 1) зобов'язати ОСОБА_5 за власний рахунок відновити самочинно знесений сарай за адресою - АДРЕСА_1, відповідно до технічного паспорту від 07.05.12 р.; 2) зобов'язати ОСОБА_5 за власний рахунок відновити капітальний паркан за адресою - АДРЕСА_1, відповідно до технічного паспорту від 07.05.12 р.; 3) заборонити ОСОБА_5 проводити будь-які будівельні роботи без дозвільних документів щодо реконструкції та переобладнання житлового будинку за адресою - АДРЕСА_2, а також встановлення нового чи зміну існуючого паркану, відповідно до технічного паспорту від 07.05.12 р.; 4) заборонити ОСОБА_5 будь-які будівельні роботи на земельній ділянці, площею - 0,15 га., яка була відведена для розміщення житлового будинку за адресою - АДРЕСА_2.

В позові ОСОБА_4 посилалася на те, що на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері їй належить ? ч. житлового будинку за адресою - АДРЕСА_2 (далі - Житловий будинок), розміщений на земельній ділянці, площею - 0,15 га., яка належить Великодальницькій сільській раді. За час свого життя мати побудувала, зокрема, сарай - літера "Д", однак оформити право власності на нього не встигла. З часу прийняття спадщини вона користувалася сараєм, однак також не оформила право власності на нього. На початку літа 2014 р. відповідач почав вимагати здійснення розділу житлового будинку. 10.06.14 р. останній без її згоди, без належним чином затвердженого проекту, без отримання відповідної дозвільної документації розпочав проведення будівельних робіт з реконструкції житлового будинку, під час проведення яких зніс сарай, здійснив отвір у капітальному заборі та улаштував калитку.

20.10.14 р. до суду надійшла заява ОСОБА_6, представника позивача, про підтримку позовних вимог тільки в частині відновлення капітального паркану та залишення інших позовних вимог без розгляду.

Рішенням Біляївського районного суду Одеської області від 20.10.14 р. позов ОСОБА_4 задоволено. Зобов'язано ОСОБА_5 за власний рахунок відновити капітальний паркан за адресою: АДРЕСА_1, відповідно до технічного паспорту від 07.05.12 р., виданого КП "Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості". Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 судовий збір у сумі - 243,60 грн..

ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просить рішення суду першої інстанції скасувати. Ухвалити нове рішення про відмову в позові в повному обсязі. Посилається на те, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права.

ОСОБА_5 та його представник - ОСОБА_7 в судовому засіданні підтримали доводи та вимоги, які викладені в апеляційній скарзі. Додатково надали апеляційному суду докази щодо неприязних стосунків із позивачкою.

ОСОБА_4 письмових заперечень на апеляційну скаргу не надала. ЇЇ представник - ОСОБА_6 в судовому засіданні вважав необхідним скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін. Посилався на те, що відповідач не мав права без згоди позивачки проводити будь-які будівельні роботи в житловому будинку та паркані.

Відповідно до ст. 303 ЦПК України колегія суддів перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, вислухавши пояснення осіб, які прийняли участь у судовому засіданні, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при ухваленні рішень, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду захистом своїх порушених прав. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Перелік можливих способів захисту міститься в ст. 16 ЦК України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.11

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 3) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Рішення суду першої інстанції зазначеним вимогам не відповідає.

Ухвалюючи рішення про задоволення позову ОСОБА_4, суд першої інстанції виходив з того, що позов э обґрунтованим (а. с. 49 - 50).

Колегія суддів вважає, що погодитися з таким висновком суду першої інстанції не можна, цих висновків суд першої інстанції дійшов при невідповідності висновків суду обставинам справи, з порушенням норм матеріального (ст. ст. 358, 391, чинної станом на 08.10.12 р. ст. 1299 ЦК України) та процесуального (ст. ст. 10, 11, 179, 212, 213 ЦПК України) права. Не відповідають обставинам справи висновки суду про можливість застосування до правовідносин сторін положень ст. 391 ЦК України. Доводи апелянта щодо порушення судом норм матеріального та процесуального права є обґрунтованими.

Встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Сторони успадкували після їх матері - ОСОБА_8, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1, по ? ч. житлового будинку кожний. Ці обставини визнані сторонами. Житловий будинок знаходиться на земельній ділянці, яка огороджена парканом. За час життя ОСОБА_8 останньою в паркані було обладнано вхід (ворота) у двір житлового будинку з боку АДРЕСА_1 (а. с. 8 зворотна сторона, 13).

Після успадкування житлового будинку між сторонами фактично склався порядок користування житловим будинком. Однак, між братом та сестрою склалися неприязні стосунки, в тому числі щодо користування воротами. В судовому засіданні ОСОБА_5 пояснив, що позивачка неодноразово перешкоджала йому в користуванні житловим будинком, проході до житлового будинку через ворота. Закривала ворота на замок, ключ від замка йому не давала. Він неодноразово звертався із відповідними заявами до міліції. На підтвердження цих обставин надав висновки міліції за результатами розгляду його заяв (а. с. 71 - 74). З метою уникнення в майбутньому конфліктних ситуацій із сестрою він облаштував в заборі калитку (а. с. 41 - 44) для проходу до частини житлового будинку, якою він користується.

Таким чином, встановлено, що паркан біля будинку існує, його не зруйновано. Облаштування у паркані хвіртки, яка є його складовою частиною, не призвело до зміни призначення паркану, як огорожі належної до житлового будинку земельної ділянки. Крім того, колегія суддів приймає до уваги, що, посилаючись у заяві про збільшення позовних вимог на облаштування відповідачем калитки (а. с. 25, 2-й абзац знизу), позивачка разом з тим просить зобов'язати відповідача відновити весь капітальний паркан біля будинку (а. с. 26, 4-й абзац зверху), не вказуючи при цьому в чому полягає відновлення паркану. Таким чином, позовні вимоги є некоректними. У випадку їх задоволення рішення суду неможливо буде виконати. Апеляційний суд позбавлений можливості усунути ці недоліки, оскільки переглядає справу в межах вимог заявлених у суді першої інстанції (ст. 303 ЦПК України).

Згідно із ч. 1 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст. 1299 ЦК України (чинної станом на 08.10.12 р. - час отримання позивачкою Свідоцтва про право на спадщину за законом), якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобов'язаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна.

Статтями 4, 5, 15 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", чинного станом на 08.10.12 р., передбачено, що обов'язковій державній реєстрації підлягає право власності фізичної особи на нерухоме майно, зокрема, житловий будинок. За результатами проведеної державної реєстрації прав на нерухоме майно органом державної реєстрації надається витяг з Державного реєстру прав про зареєстровані права. Процедура проведення державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, на час отримання позивачкою Свідоцтва про право на спадщину за законом, визначена Порядком державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.11 р. № 703 (далі - Порядок). П. 21 Порядку визначено, що орган державної реєстрації після прийняття рішення про державну реєстрацію видає або надсилає рекомендованим листом з описом вкладення заявникові витяг з Державного реєстру прав.

В матеріалах справи крім Свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.10.12 р. (а. с. 7) відомості про державну реєстрацію за ОСОБА_4 ? ч. успадкованого житлового будинку відсутні. Таким чином, ОСОБА_4 не надала суду доказів виникнення права власності на 1/2 ч. житлового будинку, успадкованого після смерті матері. Наявність обов'язку із доведення кожною стороною тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, передбачає надання стороною доказів, які безспірно підтверджують її позицію (ст. ст. 11, 60 ЦПК України). Суд не повинен підмінювати собою сторону по справі, у якій були усі можливості по збиранню доказів до моменту розгляду справи в суді. У порушення цих вимог позивачка не надала суду доказів державної реєстраціє права власності на успадковане майно. Жодних клопотань з цього приводу ОСОБА_4 в суді не заявила, тим самим прийнявши на себе риск настання наслідків нездійснення процесуальних дій.

Виходячи із зазначеного вище, колегія суддів вважає, що до правовідносин сторін не може бути застосовано положення ст. 391 ЦК України, на яку послався суд першої інстанції, та ст. 358 ЦК України, на яку посилався в судовому засіданні представник позивачки.

Ураховуючи, що невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом першої інстанції вищевказаних норм матеріального та процесуального права призвело до неправильного вирішення справи, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про повну відмову в задоволенні позову ОСОБА_4.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 307, п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове рішення по суті позовних вимог. Підставою для скасування рішення суду і ухвалення нового рішення по суті позовних вимог є невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального та процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи.

Керуючись ст. ст. 303, 307, 309, 313, 316, 317, 319 ЦПК України колегія суддів,

вирішила:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 - задовольнити.

Рішення Біляївського районного суду Одеської області від 20 жовтня 2014 року - скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про захист права власності - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, однак може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя: А. П. Заїкін

Судді: Л. І. Доценко

М. В. Процик