Головуючий у суді першої інстанції:Зінченко С.В.
Доповідач у суді апеляційної інстанції: Шкоріна О.І.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 листопада 2014 року Колегія суддів Судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва

в складі: головуючого-судді Шкоріної О.І.,

суддів: Антоненко Н.О., Стрижеуса А.М.,

при секретарі: Басюк Ю.В.

за участю: представника позивача - Кучерявого Д.В.

представника відповідача - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_6 на заочне рішення Солом»янського районного суду м. Києва від 25 лютого 2014 року у справі за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк»до ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки,

В С Т А Н О В И Л А:

У вересні 2013 року позивач ПАТ «Укрсоцбанк» звернувся до суду з позовом до відповідачки ОСОБА_6 про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності, посилаючись на те, що 20 серпня 2008 року між сторонами було укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 013/708954 -КV, за умовами якого позичальник отримав кредит у розмірі 560000 доларів США зі сплатою 13,50 % річних та кінцевим терміном повернення до 19 серпня 2018 року. В якості забезпечення позичальником зобов»язань за кредитним договором між сторонами 20 серпня 2008 року укладено іпотечний договір № 013/708959-ІО, за умовами якого іпотекодавцем передано в іпотеку іпотеко держателю нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1. Умови кредитного договору відповідачем не виконувалися, унаслідок чого утворилась заборгованість, яка станом на 29 жовтня 2013 року склала 438217 доларів США 88 центів, що еквівалентно 3502675 грн.50 коп.

Заочним рішенням Солом»янського районного суду м.Києва від 25 лютого 2014 року задоволені позовні вимоги ПАТ «Укрсоцбанк» та звернуто стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання за ПАТ «Укрсоцбанк» права власності на трикімнатну квартиру АДРЕСА_1, загальною площею 67,40 кв.м., житловою площею 43,20 кв.м. в рахунок часткового погашення заборгованості ОСОБА_6 перед ПАТ «Укрсоцбанк» за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 013/708954 -КV від 20 серпня 2008 року в розмірі 1200000 грн.

Вирішено питання розподілу судових витрат.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, представник ОСОБА_6 - ОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати заочне рішення і ухвалити нове, яким у задоволенні позову відмовити, посилаючись на порушення судом норм процесуального права, неправильне застосування норм матеріального права.

В судовому засіданні представник відповідача ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримала і просила її задовольнити.

Представник ПАТ «Укрсоцбанк» проти доводів апеляційної скарги заперечував і просив рішення як законне і обґрунтоване залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши пояснення осі, які з»явилися в судове засідання, розглянувши справу в межах доводів апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення, колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенні з наступних підстав.

Судом установлено, що 20 серпня 2008 року між АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсоцбанк», та ОСОБА_6 укладено договір про надання відновлювальної кредитної лінії № 013/708954 -КV, за умовами якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, платності, повернення, строковості грошові кошти в сумі 560000 доларів США зі сплатою 13,50 % річних з кінцевим терміном повернення до 19 серпня 2018 року.

В якості забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору між сторонами 20 серпня 2008 року було укладено іпотечний договір № 013/708959-ІО, за умовами якого ОСОБА_6 передала в іпотеку банку нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1, яка належить відповідачу на праві власності.

Відповідач свої зобов»язання за кредитним договором належним чином не виконувала, щомісячні платежі за кредитним договором і в термін, встановлений договором, не здійснював, унаслідок чого станом на 29 жовтня 2013 року утворилась кредитна заборгованість в сумі 438217 доларів США 88 центів, яка складається з 211139,96 доларів США заборгованості за кредитом, 169460, 16 доларів США заборгованості за відсотками, 23078,83 доларів США пені за несвоєчасне повернення кредиту та 34538,92 долари США пені за несвоєчасне повернення відсотків, і яка за курсом НБУ станом на 29 жовтня 2013 року складає еквівалент 3502675 грн.50 коп.

Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що право кредитора задовольнити свої вимоги про стягнення заборгованості з позичальника, який допустив порушення своїх зобов'язань за кредитним договором, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у спосіб визнання права власності на цей предмет передбачено Законом України «Про іпотеку» та умовами іпотечного договору. Позивач дотримався порядку звернення стягнення на предмет іпотеки, направив боржнику вимогу, яку останній не виконав, після чого провівши оцінку реальної вартості предмета іпотеки, звернувся до суду з позовом.

Такий висновок суду є правильним, ґрунтується на обставинах справи та нормах матеріального закону.

За умовами договору іпотеки іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов»язання(п.4.1 іпотечного договору).

Відповідно до ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Умовами іпотечного договору, укладеного між банком та ОСОБА_6 передбачено право іпотекодержателя за своїм вибором застосувати один із способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя, до яких договором віднесено і задоволення вимог шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання Основного зобов'язання у порядку встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»(п.6.2, 6.2.3.).

Відповідно до ст.37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотеко держателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов»язання.

При цьому у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст.38 цього Закону ( ст.39 зазначеного Закону).

Згідно із звітом про оцінку майна, складеним оцінювачем ОСОБА_7 ПП «Енергомакс», що має сертифікат суб»єкта оціночної діяльності № 12021/11, виданий 9 червня 2011 року Фондом державного майна України, предмет іпотеки - квартира АДРЕСА_1 оцінена станом на 25 липня 2013 року і ринкова вартість об'єкта на дату оцінки становить 1200000 грн.

Визначена банком вартість предмета іпотеки відповідачем не ос порена в установленому законом порядку.

Враховуючи, що предмет іпотеки оцінений на час реалізації банком свого права на звернення стягнення на предмет іпотеки, що відповідає положенням ст.37 Закону України «Про іпотеку», така оцінки проведена оцінювачем - суб'єктом оціночної діяльності, який визначений банком, суд першої інстанції цілком обґрунтовано взяв до уваги визначену звітом реальну вартість предмета іпотеки в сумі 1200000 грн.

Доводи апеляційної скарги в тій частині, що звіт про оцінку предмета іпотеки є не не чинним, оскільки часу проведення оцінки предмета іпотеки пройшло більше шести місяців, не можуть бути прийняті в якості підстав для скасування оскаржуваного рішення, оскільки такі не ґрунтуються на вимогах закону.

Доводи апеляційної скарги щодо необґрунтованого розрахунку заборгованості колегія суддів відхиляє, оскільки такі спростовуються матеріалами справи.

Крім того, доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд безпідставно перейшов до заочного розгляду справи в першому судовому засіданні, не можуть бути підставою для скасування рішення суду відповідно до ч. 3 ст. 309 ЦПК України, оскільки вказана обставина не призвела до неправильного вирішення справи.

Разом з тим, колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги щодо невірного застосування судом першої інстанції до спірних правовідносин ст.25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

А тому в цій частині апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом виключення з мотивувальної частини рішення посилання на Закон України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

В той же час оскільки рішення суду у цій справі ухвалено у лютому 2014 року, підстави передбачені ст.309 ЦПК України для його скасування відсутні, а отже відсутні підстави для застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.303, 309, 313, 315 ЦПК України, колегія суддів,-

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_5, який діє в інтересах ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Заочне рішення Солом»янського районного суду м. Києва від 25 лютого 2014 року - змінити, виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на ст.25 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень».

В іншій частині рішення залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий:

Судді: