Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

03 жовтня 2014 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Павліченка С.В., Куцина М.М.

з участю секретаря : Чучка Н.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 19 травня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про захист честі, гідності та ділової репутації, зобовязання спростувати недостовірну інформацію та відшкодування моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :

У вересні 2012 року ОСОБА_2 звернувся в суд із вищенаведеним позовом. Та в жовтні 2012 року уточнив позовні вимоги. При цьому посилався на те, що 23.02.2012 року ОСОБА_1 надіслав до Міжвідомчої комісії з питань протидії протиправному поглинанню та захопленню підприємств скаргу. В якій зазначив негативну та недостовірну інформацію, наступного змісту :

- Така стратегія керівництва директора ОСОБА_2 по недопущенню перетворення орендного підприємства в колективне, давала йому змогу :

1) На протязі 20 років використовувати одноосібно колективний прибуток у власних інтересах та інтересах своєї родини,

2) Розпродувати колективне майно на підставних осіб наближених до своєї сімї,

3) Не визначати частку кожного засновника в майні підприємства,

4) Не допускати засновників до управління підприємством,

5) Звільнивши всіх засновників, підготувати Ужгородський коньячний завод до рейдерського захоплення, тобто незаконній зміні власників підприємства;

- Мета масових звільнень засновників частки яких не визначені в підприємстві, це в майбутньому заволодіти колективним підприємством;

- Після припинення договору оренди керівник ОСОБА_2 без згоди інших співвласників підприємства почав продавати майно яке належало організації орендарів, так були продані всі фірмові магазини «Тиса», акції Плосківського заводу мінеральних вод, засновником якого в 1997 році виступила організація орендарів «УКЗ».

Таким чином, усі члени організації орендарів, які своєю працею викупили ОП Ужгородський коньячний завод були відсторонені від приватизованого ними підприємства, а керівник заводу й надалі розбазарював колективне майно та кошти;

- 22.09.2011 р. керівник ОСОБА_2 завершує останній етап рейдерського поглинання Ужгородського коньячного заводу, а саме, проводить збори по реорганізації підприємства. Збори проходять не за участі засновників як того вимагає закон, а за участю найманих працівників;

- Підприємство Ужгородський коньячний завод який був викуплений колективом орендарів, наразі перебуває під контролем керівника ОСОБА_2 та проходить процедуру реорганізації з грубим порушенням закону та за підтримки державного реєстратора Ужгородської РДА.

Зазначеною інформацією, ОСОБА_1 поширив відомості, які не відповідають дійсності, та вже маючи неодноразові відповіді компетентних органів із приводу викладеної інформації не мав права знову поширювати таку інформацію. Оскільки недостовірна інформація була донесена до відома Міжвідомчої комісії з питань протидії протиправному поглинанню та захопленню підприємств при Кабінеті Міністрів України, а тому підлягає спростуванню. Умисне поширення недостовірної інформації, дискредитує його як керівника господарюючого субєкта в суспільній думці, що є підставою для відшкодування моральної шкоди. Крім цього, розповсюджена інформація принижує його ділову репутацію, оскільки звинувачено у вчинені кримінально караних діянь. А тому, моральну шкоду оцінює в розмірі 20000 гривень.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 19 травня 2014 року уточнені позовні вимоги задоволено частково. Визнано недостовірною поширену інформацію, зобовязано ОСОБА_1 спростувати недостовірну інформацію, та стягнуто частково моральну шкоду й вирішено питання розподілу судових витрат. У решті позовних вимог, відмовлено.

Заперечуючи рішення суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій просить апеляційну інстанцію скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. При цьому посилається на те, що рішення суду не відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній інстанції ОСОБА_1 підтримав доводи апеляційної скарги, оскільки скористався своїм правом на звернення до державного органу з метою захисту своїх прав на частку в майні ОП Ужгородський коньячний завод.

Позивач ОСОБА_2 та його представник в особі ОСОБА_3 заперечили, доводи апеляційної скарги та просили відхилити таку, оскільки рішення суду є підставним.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, пояснення сторін та обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального й процесуального права при винесенні оспорюваного судового рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню за наступних мотивів.

Відповідно до вимог статей 212 -214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним рішення є тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й, всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається, рішення в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, а висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності й підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам закону ухвалене в справі рішення суду не відповідає.

За правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

А виходячи з положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що зазначена ОСОБА_1 інформація в скарзі від 23.02.2012 року до Міжвідомчої комісії з питань протидії протиправному поглинанню та захопленню підприємств при Кабінеті Міністрів України, щодо рейдерського захоплення колективного підприємства Ужгородський коньячний завод керівником ОСОБА_2, незаконного відсторонення засновників від права управління підприємством, незаконного продажу колективного майна, одноосібного використання прибутку та проведення реорганізації без рішення та відома засновників Ужгородського коньячного заводу (протиправне поглинання) є недостовірною. Оскільки такою інформацією ОСОБА_2 заподіяно моральну шкоду, то така підлягає частковому стягненню.

Зазначений висновок суду першої інстанції не можна визнати законним у цілому, так-як суперечить обставинам справи та вимогам норм матеріального права.

За змістом ч. 4 ст. 32 Конституції України та ст. 277 ЦК України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сімї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.

А виходячи з положень ч. 3 ст. 277 ЦК України (чинної на час виникнення спірних правовідносин) і ст. 10 ЦПК України обовязок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права.

У скарзі від 23.02.2012 року до Міжвідомчої комісії з питань протидії протиправному поглинанню та захопленню підприємств при Кабінеті Міністрів України, ОСОБА_1 зазначив відомості стосовно рейдерського захоплення колективного підприємства Ужгородський коньячний завод керівником ОСОБА_2, незаконного відсторонення засновників від права управління підприємством, незаконного продажу колективного майна, одноосібного використання прибутку та проведення реорганізації без рішення та відома засновників Ужгородського коньячного заводу (протиправне поглинання).

Як значиться в розясненні абзацу 4 п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року N 1 Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені).

ОСОБА_1 не надано суду доказів того, що наведена в скарзі від 23.02.2012 року інформація знайшла своє підтвердження і про це свідчать відповідні рішення компетентних органів.

За своїм характером, поширена в скарзі інформація є фактичним твердженням про певні факти, істинність яких може бути перевірена. А оскільки, доказів які б підтверджували істинність фактичних даних не містять матеріали справи, то за цих обставин, поширена інформація є недостовірною та негативною для ОСОБА_2.

Крім того, поширена відповідачем інформація містить ствердні вислови про вчинення позивачем дій, які носять явно протиправний характер та образливі висновки і негативну характеристикою позивача, а також ствердження про те, що позивач має намір вчиняти протиправні дії в майбутньому.

На переконання колегії, поширення інформації щодо причетності певної публічної особи до прийняття корумпованих рішень, не є формою громадського контролю та громадської критики за діяльністю цієї публічної особи, оскільки за своїм характером та змістом така інформація є звинуваченням у причетності цієї особи до правопорушення, за які передбачена адміністративна або кримінальна відповідальність. Такі звинувачення мають бути доведені належними доказами ( вироком чи постановою суду тощо). Поширення такої інформації без наявності достатніх доказів є дифамацією, яка виходить за межі допустимої критики публічної особи. У разі, якщо таке поширення мало не меті свідому дискредитацію публічної особи, та є очевидним зловживанням з боку поширювача інформації, відповідна публічна особа вправі вимагати визнання такої інформації недостовірною та такою, що порочить її честь, гідність та ділову репутацію, у т.ч. й у судовому порядку. Така позиція узгоджується з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який у своїх тлумаченнях права на свободу вираження поглядів та свободу інформації (ст.10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, 1950 р.) звертає увагу на те, що межі критики публічної особи є ширшими, ніж межі критики приватної особи, однак не стверджує про відсутність цих меж взагалі.

Використовуючи своє право на звернення, ОСОБА_1, в направленій до Міжвідомчої комісії з питань протидії протиправному поглинанню та захопленню підприємств скарзі, допустив у її змісті використання таких доводів, які не відповідали дійсності та крім іншого, принижували честь і гідність ОСОБА_2.

Зважаючи на наведене, подібні відомості повинні бути визнані такими, що не відповідають дійсності, принижують гідність, честь та ділову репутацію ОСОБА_2.

Як зазначено в п. 4 ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає в приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

На вимогу ст. 280 ЦК України якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню.

Не дивлячись на те, що поширена відповідачем інформація є недостовірною, проте на думку колегії суддів, для захисту честі і гідності позивача, в даному випадку достатньо визнання судом її такою, що не відповідає дійсності.

Вирішуючи питання про спростування недостовірної інформації, суд першої інстанції не звернув увагу на той факт, що відповідач не надсилав скарги до Закарпатської обласної адміністрації, а таку було надіслано секретаріатом КМ України. За цих обставин, не можна зобовязати відповідача спростувати недостовірну інформацію.

За встановлених обставин висновок суду першої інстанції із приводу того, що поширена відповідачем інформація є недостовірною, слід викласти в новій редакції, а стосовно спростування недостовірної інформації та відшкодування моральної шкоди не знайшов свого підтвердження.

Ураховуючи викладене у взаємозвязку із зазначеними нормами права, колегія суддів зазначає, що ухвалене судом першої інстанції судове рішення не можна визнати законним та воно підлягає скасуванню на підставі ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення суду про часткове задоволення позовних вимог.

Ухвалою судді-доповідача апеляційного суду Закарпатської області від 16.06.2014 року було відстрочено сплату судового збору. Однак у ході апеляційного судового розгляду ОСОБА_1 сплатив судовий збір у сумі 121,80 гривень, що стверджується квитанцією № НОМЕР_1 від 06.09.2014 року, Т.2 а.с. 137.

Зважуючи на вищезазначене та керуючись вимогами статей 10, 11, 60, 212, 309, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

р і ш и в :

апеляційну скаргу ОСОБА_1, задоволити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 19 травня 2014 року скасувати, ухваливши з цих вимог нове рішення.

Визнати інформацію, зазначену в скарзі від 23.02.2012 року, яку було надіслано ОСОБА_1 до Міжвідомчої комісії з питань протидії протиправному поглинанню та захопленню підприємств, наступного змісту :

- Така стратегія керівництва директора ОСОБА_2 по недопущенню перетворення орендного підприємства в колективне, давала йому змогу :

1) На протязі 20 років використовувати одноосібно колективний прибуток у власних інтересах та інтересах своєї родини,

2) Розпродувати колективне майно на підставних осіб наближених до своєї сімї,

3) Не визначати частку кожного засновника в майні підприємства,

4) Не допускати засновників до управління підприємством,

5) Звільнивши всіх засновників, підготувати Ужгородський коньячний завод до рейдерського захоплення, тобто незаконній зміні власників підприємства;

- Мета масових звільнень засновників частки яких не визначені в підприємстві, це в майбутньому заволодіти колективним підприємством;

- Після припинення договору оренди керівник ОСОБА_2 без згоди інших співвласників підприємства почав продавати майно яке належало організації орендарів, так були продані всі фірмові магазини «Тиса», акції Плосківського заводу мінеральних вод, засновником якого у 1997 році виступила організація орендарів «УКЗ».

Таким чином всі члени організації орендарів, які своєю працею викупили ОП Ужгородський коньячний завод були відсторонені від приватизованого ними підприємства, а керівник заводу і надалі розбазарював колективне майно та кошти;

- 22.09.2011 р. керівник ОСОБА_2 завершує останній етап рейдерського поглинання Ужгородського коньячного заводу, а саме, проводить збори по реорганізації підприємства. Збори проходять не за участі засновників як того вимагає закон, а за участю найманих працівників;

- Підприємство Ужгородський коньячний завод який був викуплений колективом орендарів, наразі перебуває під контролем керівника ОСОБА_2 та проходить процедуру реорганізації з грубим порушенням закону та за підтримки державного реєстратора Ужгородської РДА, такою, що є недостовірною та порочить гідність, честь та ділову репутацію ОСОБА_2.

У решті позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_1, відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Головуючий : ___________________ Судді : ____________________

____________________