Справа № 510/1669/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

І М `Я М У К Р А Ї Н И

17.12.2014 року Ренійський районний суд Одеської області

у складі: головуючого - судді Бешлієвої Т.А.;

при секретарі - Івановій Н.С.,

за участю: позивача - ОСОБА_1,

відповідача - ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рені Одеської області цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач ОСОБА_1 24.09.2014 року звернулася до Ренійського районного суду Одеської області з позовом до ОСОБА_2, в якому просила суд: розірвати шлюб між нею та ОСОБА_2, зареєстрований 02.02.2005 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Ренійського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 13; відновити їй після розірвання шлюбу дошлюбне прізвище «ОСОБА_1»; залишити проживати з нею після розірвання шлюбу неповнолітнього сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1; стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у розмірі ? частини заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред'явлення позову і до ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто до досягнення повноліття сином ОСОБА_3.

В ході попереднього судового засідання позивач ОСОБА_1 уточнила свої позовні вимоги в частині стягнення аліментів та просила стягнути з ОСОБА_2 на її користь аліменти на утримання сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 у твердій грошовій сумі у розмірі 600 грн. щомісячно, починаючи від дня пред'явлення позову і до ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто до досягнення повноліття сином ОСОБА_3. У судовому засіданні позивач свої позовні вимоги, з урахуванням уточнень, підтримала у повному обсязі, наполягала на їх задоволенні.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги позивача, з урахуванням уточнень, визнав у повному обсязі, не заперечував проти їх задоволення.

Судом в ході судового розгляду справи були досліджені:

- свідоцтво про одруження, серії НОМЕР_1 від 02.02.2005 р., згідно якого 02.02.2005 року відділом актів цивільного стану Ренійського районного управління юстиції Одеської області було зареєстроване одруження між ОСОБА_2 та ОСОБА_1, актовий запис № 13, після одруження чоловікові та дружині були присвоєні прізвища «ОСОБА_1»;

- копія свідоцтва про народження сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, серії НОМЕР_2 від 25.02.2005 року, виданого відділом реєстрації актів цивільного стану Ренійського районного управління юстиції Одеської області, в якому матір`ю дитини вказана позивач по справі, а батьком - відповідач;

- копія паспорту громадянина України на ім'я позивача ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3,серії НОМЕР_3, виданого Ренійським РВ ГУМВС України в Одеській області 25.06.2010 р, з поміткою про реєстрацію шлюбу;

- довідка виконавчого комітету Ренійської міської ради № 2206/1 від 23.09.2014 р.,яка видана ОСОБА_1, зареєстрованій АДРЕСА_1 про те, що до складу її сім`ї входить син ОСОБА_3, 2005 року народження.

Також в ході судового розгляду справи судом було встановлено, що позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з вищезазначеним позовом, в якому вказала, що 02.02.2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ренійського районного управління юстиції Одеської області був зареєстрований шлюб між нею та відповідачем, актовий запис № 13. Під час сумісного проживання у сторін часто виникали сварки та бійки, оскільки відповідач зловживав спиртними напоями, в результаті чого вони перестали розуміти один одного, в них з'явилися різні погляди на життя та ведення спільного господарства. Відповідач ніде не працював та не хотів влаштовуватися на роботу, тому весь тягар забезпечення родини лягав на плечі позивача. З 2009 року сторони сумісно не проживають. На думку позивача, подальше сімейне життя та збереження шлюбу неможливе, у зв'язку з чим строк для примирення просить не надавати. Від шлюбу сторони мають одну неповнолітню дитину - сина ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, який проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. В позові також вказано, що після розпаду родини в 2009 році відповідач лише один раз надав позивачеві матеріальну допомогу - одів дитину перед школою, після цього матеріальну допомогу на утримання сина відповідач добровільно не надає, в житті сім`ї участі не приймає. Означена обставина ставить позивача у тяжке матеріальне положення, оскільки позивач хоч і працює, однак розмір її заробітної плати в місяць невеликий приблизно 950-1000 грн. Позивач вважає, що оскільки відповідачем у добровільному порядку матеріальна допомога на утримання сина не надається, відповідач ніде не працює, то з нього необхідно стягнути аліменти у твердій грошовій сумі до досягнення сином повноліття. На думку позивача, такий розмір аліментів забезпечить стабільність в утриманні їхнього сина та надасть можливість уникнути ускладнень при визначенні розміру аліментів, що підлягають вподальшому сплаті, також буде дотриманий принцип співмірності отримуваної дитиною матеріальної допомоги з можливостями платника аліментів.

В судовому засіданні позивач наполягала на задоволенні всіх її позовних вимог за наведеними в позові обставинами та мотивами, додатково пояснивши, що на теперішній час у неї фактично склалася нова родина, тому збереження сім`ї з відповідачем та відновлення стосунків неможливі, враховуючи ці обставини, строк для примирення позивач просила суд не надавати. Також позивач просила не стягувати з відповідача на її користь судові витрати.

Відповідач ОСОБА_2 у судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі, пояснивши, що дійсно з осені 2009 року вони з позивачем сумісно не проживають, сумісне господарство не ведуть. Не заперечуючи мотивів розпаду сім`ї, наведених позивачем, також зауважує, на те, що дружина в період сумісного життя мало приділяла уваги родині, пізно приходила з роботи, тому є і її доля вини в розпаді сім`ї. Заходів щодо примирення, по поясненням відповідача, з часу розлучення вони з дружиною не приймали. Поновити шлюбні стосунки неможливо, тому шлюб необхідно розірвати. На теперішній час, зі слів відповідача, він ніде не працює, на обліку у центрі зайнятості не перебуває, інвалідності не має, проживає разом із матір'ю, яка являється пенсіонеркою, розмір пенсії матері невеликий та складає приблизно 1000 грн. на місяць, іншої родини та дітей відповідач також не має. У зв`язку з скрутним матеріальним становищем, добровільно коштів на утримання сина він дружині не надає, має намір працевлаштуватися та в залежності від заробітної плати, згоден платити аліменти. Проти того, щоб дитина залишилася проживати разом з позивачем після розірвання шлюбу відповідач не заперечує.

Вивчивши матеріали справи, надані документи, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача обґрунтовані і підлягають задоволенню.

Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен з подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї.

Згідно зі ст. 51 СК України дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань.

Відповідно до ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини.

Відповідно до ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя.

Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення ( ст.112 СК України).

Встановивши обставини припинення шлюбних відносин сторін, фактичні взаємини подружжя, відсутність вільної згоди на шлюб зі сторони подружжя, суд приходить до висновку, що сім`я сторін фактично розпалася, оскільки вони вже тривалий час сумісно не проживають, припинили шлюбні стосунки і ведення спільного господарства. Як випливає із ситуації, яка склалася, між позивачем і відповідачем втратилися почуття любові і пошани, взаємодопомоги і підтримки, тобто морально-правові підстави шлюбу, крім того, позивач на теперішній час вже має нову родину.

За таких обставин шлюб сторін існує суто формально і підлягає розірванню. Приходячи до такого висновку, суд враховує фактичні обставини справи та інтереси кожного з подружжя, а також їх неповнолітньої дитини. Застосування заходів щодо примирення подружжя при даних обставинах, суд вважає недоцільним, оскільки ні позивач, ні відповідач зацікавленості в збереженні сім`ї не проявили, якихось заходів щодо примирення чи збереження сім`ї не приймали, обидва згодні на розірвання шлюбу.

Згідно положень ст. 113 СК України особа, яка змінила прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу і надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище.

Оскільки заявлена вимога позивача про відновлення дошлюбного прізвища не суперечить діючому законодавству, суд задовольняє її та вважає за можливе відновити позивачу її дошлюбне прізвище «ОСОБА_1».

Враховуючи означені вимоги діючого законодавства, встановлені обставини справи на момент розірвання шлюбу, а також те, що батьки дитини проживають окремо, суд визначає, що за домовленістю позивача та відповідача неповнолітню дитину - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, треба залишити проживати разом із матір`ю ОСОБА_1

Відповідно до ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу.

Ст. 115 цього ж Кодексу передбачено, що документом, який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Згідно ст. 19 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27.02.1991 року та набула чинності в Україні з 27.09.1991 року, держави-учасниці, які її підписали, взяли на себе зобов'язання вживати усіх необхідних законодавчих та інших заходів з метою захисту дитини від неналежного піклування з боку батьків чи інших осіб.

Відповідно до ст.9 Конституції України означена Конвенція є складовою національного законодавства.

Згідно зі ст. 51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття.

Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.

Ст. 180 СК України також встановлює обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Даний обов'язок покладений як на матір дитини, так і на батька. Означений обов'язок є особистим і індивідуальним для кожного з батьків.

Одним із способів захисту прав неповнолітньої дитини при ухиленні батьків від обов`язку її утримувати є законодавчо передбачена можливість судового стягнення коштів на її утримання.

За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 1 ст.184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі.

Оскільки відповідачем в добровільному порядку матеріальна допомога позивачу на утримання їх сумісного сина не надається, а домовленість про способи надання утримання між сторонами не досягнута, то суд, враховуючи обставини справи, матеріальне положення сторін, а також інтереси неповнолітньої дитини сторін, задовольняє позовні вимоги позивача в повному обсязі та стягує з відповідача на користь позивача аліменти у твердій грошовій сумі у розмірі 600 грн. щомісячно на утримання їхнього сина ОСОБА_3 до досягнення ним повноліття.

Статтею 191 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, тому, враховуючи те, що позивачем позов до суду пред'явлено 24.09.2014 року, аліменти з відповідача слід присудити з зазначеної дати.

Керуючись, ст. ст. 9, 51 Конституції України, ст.ст. 51, 56, 84, 110-112, 113, 114, 115, 180,181, 182, 184,191 СК України ст.ст. 10, 11, 60, 88, 212, 213 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 - задовольнити.

Шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2, зареєстрований 02.02.2005 р. відділом реєстрації актів цивільного стану Ренійського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис № 13, які мають одну неповнолітню дитину - розірвати.

Після розірвання шлюбу позивачу ОСОБА_1 відновити дошлюбне прізвище «ОСОБА_1».

У зв'язку із обставинами, що склалися на момент розірвання шлюбу, за домовленістю сторін суд визначає, що неповнолітня дитина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1 залишається проживати разом з матір`ю - ОСОБА_1.

Стягнути з ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця м. Рені Одеської області, на користь ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_3, аліменти на утримання неповнолітнього сина - ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, у розмірі 600 грн. щомісячно, починаючи з 24.09.2014 року і до ІНФОРМАЦІЯ_2, тобто до досягнення повноліття сином ОСОБА_3.

Згідно із ст. 367 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання ОСОБА_3 підлягає негайному виконанню - у межах суми платежу за один місяць.

Стягнути з ОСОБА_2 243 грн. 60 коп. судового збору в дохід держави.

Відповідно до ч.2 ст.115 СК України копію рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надіслати до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та поставлення відмітки в актовому записі про шлюб.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: (підпис) Т.А. Бешлієва

Копія вірна: суддя

секретар

Рішення набрало законної сили 30 грудня 2014 року.

Суддя Т.А. Бешлієва