Номер провадження: 22-ц/785/1892/14
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Доповідач Кварталова А. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.03.2014 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Кварталової А.М.,

суддів Таварткіладзе О.М., Фальчука В.П.,

при секретарі Швець В.Ф.,

за участю: позивачів - ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3, представника ОСОБА_6, який діє в інтересах ОСОБА_7, ОСОБА_8,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_5, ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9 про визнання договору дарування недійсним та витребування нерухомого майна, за апеляційною скаргою ОСОБА_10, який діє в інтересах ОСОБА_7, ОСОБА_8 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2013 року,-

встановила:

24.11.2011р. позивачі ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися з позовом до ОСОБА_7, ОСОБА_8, в якому з урахуванням неодноразових уточнень просили суд визнати недійсним договір дарування квартири № 97 в будинку № 7, корпус 3 по вул. Варненській в м. Одесі від 26 грудня 2008р., що був укладений між ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрований в реєстрі за № 7993 та витребувати з володіння ОСОБА_8 вказану квартиру з переданням її позивачам.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивачі на підставі ст.ст.203,215,216,225, 236,388 ЦК України, посилались на те, що їм на праві власності належала квартира № 97 в будинку № 7, корпус 3 по вул. Варненській в м. Одесі.

26 грудня 2008р. вони уклали із ОСОБА_7 договір дарування, відповідно до умов якого подарували їй зазначену квартиру.

Позивачі вказували, що на момент укладання оспорюваного договору стан здоровя ОСОБА_5 був вкрай важким, він не розумів значення та правових наслідків своїх дій, та крім того, в агресивній формі вимагав від ОСОБА_2, ОСОБА_3 подарувати разом із ним спірну квартиру на користь їх онуки ОСОБА_7

ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3 стверджували, що договір дарування від 26 грудня 2008р. є недійсним, оскільки ОСОБА_5 не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, а ОСОБА_2, ОСОБА_3 категорично не бажали дарувати квартиру, уклали договір під істотним психічним тиском ОСОБА_5, та підписали договір проти своєї волі, виключно з метою полегшення його морального, психічного та фізичного стану.

Позивачі також зазначали, що ОСОБА_7, скориставшись важким станом здоровя ОСОБА_5, умовила його подарувати їй квартиру, замість чого обіцяла здійснювати допомогу та матеріальну підтримку подружжю ОСОБА_5, які є особами похилого віку, гарантувала їм довічне проживання у вказаній квартирі, однак своєї обіцянки не виконала, ніякого догляду не здійснювала, а 19 квітня 2011р. подарувала спірну квартиру брату свого чоловіка співвідповідачу ОСОБА_8, який згодом почав вимагати від ОСОБА_5 звільнити квартиру.

Викладені обставини зумовили звернення ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3 до суду із відповідним позовом.

У судовому засіданні позивачки ОСОБА_2, ОСОБА_3 та представник усіх позивачів наполягали на задоволенні позовних вимог.

Представник відповідачів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 позов не визнав повністю, однак у судових дебатах просив суд задовольнити позов тільки в частині визнання недійсним договору дарування 1/3 частки ОСОБА_5, а щодо вимог про витребування квартири з чужого незаконного володіння застосувати наслідки спливу строку позовної давності.

Третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9, який був залучений до участі у справі з власної ініціативи суду, у судове засідання не зявився, повідомлений належним чином.

Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 06.12.2013р. позов позивачів задоволено.

Суд визнав недійсним договір дарування квартири № 97 в будинку № 7, корпус 3 по вул. Варненській в м. Одесі від 26 грудня 2008р., що був укладений між ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3 та ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрований в реєстрі за № 7993.

Суд витребував з володіння ОСОБА_8 квартиру № 97 в будинку № 7, корпус 3 по вул. Варненській в м. Одесі та передав її ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3

Суд встановив порядок виконання цього рішення суду, відповідно до якого це рішення у разі набрання ним законної сили є підставою для скасування державної реєстрації права власності ОСОБА_8 на квартиру № 97 в будинку № 7, корпус 3 по вул. Варненській в м. Одесі та підставою для реєстрації права власності ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на квартиру № 97 в будинку № 7, корпус 3 по вул. Варненській в м. Одесі, загальною площею 64,8 кв.м, житловою площею 38,5 кв.м, у рівних частках.

В апеляційній скарзі ОСОБА_10, який діє в інтересах ОСОБА_7, ОСОБА_8 просить рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2013р. скасувати, ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_10, який діє в інтересах ОСОБА_7, ОСОБА_8 підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити.

Позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, представник ОСОБА_4, який діє в інтересах ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3 просили апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.

Інші сторони до суду не прибули, про час та місце розгляду справи були сповіщені належним чином, про що у справі є докази. Зважаючи на вимоги ч. 2 ст. 305 ЦПК України, така неявка сторін не перешкоджає апеляційному розгляду справи.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, мотиви і доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, вислухавши пояснення сторін, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України).

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

У відповідності до ч. 1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Згідно роз'яснень, які викладені в п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі - Постанова) правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до роз'яснень, які викладені в п. 21 Постанови, при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства, судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов'язково злочинних діях.

Вищевказані положення передбачають, що під насильством розуміється фізичний або психічний тиск на особу з метою примушення її до вчинення правочину.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_5 в момент укладання оспорюваного договору дарування від 26.12.2008р. не мав необхідного обсягу цивільної дієздатності, що підтверджено актом № 357 амбулаторної комплексної судової психолого психіатричної експертизи від 03.07.2013р., яка вказує, що ОСОБА_5 за своїм психічним станом у день підписання договору дарування квартири 26.12.2008р. абсолютно не розумів значення своїх дій, не міг керувати ними, не міг організовувати та визначати свою поведінку та дії, передбачати їх наслідки, а тому договір в частині дарування ОСОБА_5 ОСОБА_7 своєї частки квартири має бути визнаний судом недійсним.

При укладанні договору дарування позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 категорично не бажали дарувати ОСОБА_7 свої частки у квартирі та укладати договір дарування, але під істотним психічним тиском ОСОБА_5, який вимагав від них подарувати квартиру онуці ОСОБА_7, поводився дуже агресивно, а тому вони підписали договір проти своєї волі, виключно з метою полегшення морального, психічного та фізичного стану ОСОБА_5, хвилюючись за його життя. При цьому ОСОБА_5 повідомив позивачкам, що якщо ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відмовляються підписати договір дарування, це призведе до його смерті та фактично цим примусив їх підписати договір щодо відчуження спірної квартири на користь ОСОБА_7, а тому суд першої інстанції при викладених обставинах, дійшов висновку, що договір дарування квартири від 26.12.2008р. в частині дарування ОСОБА_2 та ОСОБА_3 своїх часток у квартирі також необхідно визнати судом недійсним на підставі ч. 3 ст. 203, ч.1 ст. 215 та ч.1 ст. 231 ЦК України.

Посилання представника відповідачів на сплив строку позовної давності суд до уваги не прийняв, оскільки ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3 звернулися до суду 24.11.2011р., тобто в межах встановленого ст. 257 ЦК України трирічного строку.

Враховуючи ст.388 ЦК України, а також розяснення, надані у п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що позивачами обрано вірний спосіб захисту їх порушених цивільних прав, а тому позовні вимоги в частині витребування з володіння ОСОБА_8 набутої за безоплатним договором квартири № 97 в будинку № 7, корпус 3 по вул. Варненській в м. Одесі та передання її позивачам, є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Колегія суддів повністю не погоджується з таким висновком суду з наступних підстав.

Судом встановлено, що позивачам ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3 на підставі свідоцтва про право власності на житло від 29.08.2007р. на праві спільної часткової власності у рівних частках належала квартира № 97 в будинку № 7, корпус 3 по вул. Варненській в м. Одесі (а.с. 218).

Право власності було зареєстровано КП «ОМБТІ та РОН» за ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3 03.09.2007р. по 1/3 за кожним (а.с. 219).

26 грудня 2008р. між ОСОБА_5, ОСОБА_2, ОСОБА_3 (дарувальники) та ОСОБА_7 (обдарована, онука ОСОБА_5,) був укладений договір дарування квартири № 97 в будинку № 7, корпус 3 по вул. Варненській в м. Одесі, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9, зареєстрований за реєстром № 7993 (а.с. 4).

19 квітня 2011р. між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 був укладений договір дарування, відповідно до якого зазначена квартира була відчужена на користь ОСОБА_8 (а.с. 6).

На підставі цього договору дарування ОСОБА_8 21.04.2011р. зареєстрував право власності на спірну квартиру (а.с. 7).

Згідно акту № 357 амбулаторної комплексної судової психолого психіатричної експертизи від 03.07.2013р. ОСОБА_5, за своїм психічним станом у день підписання договору дарування квартири 26.12.2008р., абсолютно не розумів значення своїх дій, не міг керувати ними, не міг організовувати та визначати свою поведінку та дії, передбачати їх наслідки (а.с. 168-184).

Частиною 1 статті 225 ЦК України встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи.

Таким чином, лише за таких умов, коли фізична особа, яка є дієздатною у момент вчинення правочину, перебувала у такому стані, що не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, суд може визнати такий правочин недійсним.

Мається на увазі про тимчасовий стан, при якому особа внаслідок функціональних розладів психіки, порушення фізіологічних процесів в організмі або інших хворобливих явищ не може розуміти значення своїх дій або керувати ними, тому правочин, укладений в такому стані, не відображає справжньої волі особи щодо встановлення, припинення тощо цивільних прав і обов'язків.

Таким чином, абсолютна неспроможність ОСОБА_5 в момент укладення договору дарування розуміти значення своїх дій або керувати ними підтверджено висновком судової психолого психіатричної експертизи від 03.07.2013 року та поясненнями ОСОБА_2, ОСОБА_3, а також медичними висновками, щодо стану здоровя ОСОБА_5

Позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, посилались на те, що договір дарування вчинено ними проти їхньої справжньої волі внаслідок застосування до них психічного тиску з боку ОСОБА_5, який тяжко хворів, знаходився в стані вираженого афекту страху смерті, а тому вони погодилися на його пропозицію укласти договір дарування. Після укладання договору дарування вони постійно проживали у спірній квартирі, сплачували всі комунальні послуги, а потім дізнались, що онука - ОСОБА_7 придбала собі інше житло, подарувала спірну квартиру брату свого чоловіка, виїхала за кордон та проживає на Кіпрі, а ОСОБА_8 ставить питання про звільнення ними квартири, незважаючи на те що іншого житла у них не має.

Представник ОСОБА_6, який діяв в інтересах ОСОБА_7, ОСОБА_8 посилався на те, що позивачі не надали належних доказів у підтвердження своїх позовних доводів, розпорядилися своєю власністю на підставі свого волевиявлення добровільно без психічного тиску з боку ОСОБА_5

Дав оцінку доказам, що зібрані по справі, колегія суддів дійшла висновку про те, що незважаючи на те, що на час укладання договору дарування 26 грудня 2008р. ОСОБА_5 не був визнаний недієздатний, докази, зібрані в ході розгляду справи в суді першої інстанції є підтвердженням тому, що на час укладання правочину від 26 грудня 2008р. між ОСОБА_5 та ОСОБА_7, позивач ОСОБА_5 абсолютно не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, тому суд першої інстанції правильно дійшов до висновку в цій частині вимог про те, що вказаний правочин в частині його частки визнається недійсним.

Правовідносини, що виникли між ОСОБА_5 та ОСОБА_7, регулюються вимогами ст. 225 ЦК України, розясненнями Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним».

Доводи апелянтів про те, що суд не визначив норму матеріального права, яка регулює правовідносини між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 є необґрунтованими, та не є підставою для скасування рішення суду з цих підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем ОСОБА_5 заявлено позов в частині своїх позовних вимог за ст.225 ЦК України, вказані позовні вимоги були розглянуті судом першої інстанції, висновки суду першої інстанції ґрунтуються на вимогах ст.225 ЦК України.

Відповідно до вимог ст.225 ЦК України, суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що позивач ОСОБА_5 абсолютно не усвідомлював значення своїх дій під час укладання договору дарування та не міг керувати ними, тому вказаний договір дарування в частині 1/3 його частки квартири правильно визнано недійсним.

Таким чином, не зазначення в мотивувальній частині рішення суду ст.225 ЦК України не є підставою для скасування рішення суду, оскільки суд першої інстанції висновки щодо позовних вимог ОСОБА_5 зробив на підставі вимог цієї статті.

Судом першої інстанції правильно звернута увагу на те, що ОСОБА_5 не був стороною правочину від 19 квітня 2011р. між ОСОБА_7 та ОСОБА_8 Якщо після недійсного правочину, було укладено ще декілька правочинів, відсутні правові підстави визнавати недійсними всі правочини, заявляються вимоги про визнання недійсним лише першого правочину і заявляється позов про витребування майна у останнього набувача. В даному випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що і повинно бути доведено в суді.

Під час розгляду справи, суд першої інстанції дійшов до висновку про те, що позивачі ОСОБА_2, ОСОБА_3 уклали договір дарування під психологічним впливом ОСОБА_5, який будучи тяжко хворим своїми діями спонукав їх до укладання договору дарування, а тому суд на підставі ст. 231 ЦК України дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3

Як вбачається з матеріалів справи і вірно встановлено судом, сторони перебувають в родинних відносинах між собою.

Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобовязаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину

Відповідно до ч.1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним.

Згідно п.21 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (стаття 231 ЦК), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обовязково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сімї, родичів тощо або їх майна.

Факт насильства не обовязково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі.

Для визнання правочину недійсним позивач має довести наступні обставини:

1. Факт застосування до нього(до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи;

2. Вчинення правочину проти своєї справжньої волі;

3. Наявність причинного звязку між фізичним або психічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється.

Під насильством у ст.231 ЦК України розуміється фізичний або психічний тиск на особу з метою примушення її до вчинення правочину.

Насильство може мати будь які прояви: фізичне насильство(катування, побиття, заподіяння болю); психічне насильство(залякування, погроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самої особі або її близьким); насильство дією (пошкодження майна особи).

Як вбачається зі змісту договору дарування, під час його укладання в нотаріальній конторі, нотаріус розяснив сторонам зміст та умови договору дарування, всі сторони договору дарування були присутні під час укладання договору, власноручно розписались в договорі дарування, чим підтвердили своє волевиявлення.

Як вбачається з договору дарування, позивачами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 під час укладання договору в нотаріальній конторі договір було прочитаний, зміст його зрозумілий, будь яких заперечень щодо умов договору позивачами надано не було.

Відповідно до п. 9 договору дарування від 26 грудня 2008р., сторони стверджують, що цей договір не приховує інший правочин, тобто не є удаваним правочином, і відповідає дійсним намірам сторін створити для себе юридичні наслідки, тобто не є фіктивним правочином, правочин укладається не про людське око.

Колегія суддів вважає, що позивачами не надано належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_2, ОСОБА_3А при укладенні договору дарування знаходилися під психологічним впливом ОСОБА_5, який би своїми діями спонукав їх до укладання договору дарування, що не відповідало їх дійсному наміру.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що сторони не довели належними та допустимими доказами наявність причино - наслідкового звязку між насильством і вчиненням правочину. Сторонами не доведено, що договір дарування вчинено потерпілими саме через здійснене щодо них насильства.

Доводи позивачів, що ОСОБА_7 умовила ОСОБА_5 подарувати їй квартиру, замість цього обіцяла здійснювати допомогу і матеріальну підтримку подружжю ОСОБА_5, які є особами похилого віку, гарантувала їм проживання в квартирі, однак свої обіцянки не виконала, догляд за ними не здійснювала до уваги колегією суддів не приймається. Договір дарування є безоплатним, тобто ніякого зустрічного задоволення дарувальник від обдарованого не отримує, встановлення будь-якого зобовязання обдарованого на користь дарувальника перетворює дарування в інший договір, тобто дарувальник не вправі вимагати від обдарованого будь-яких зустрічних дій майнового характеру.

Між тим, сторони не позбавлені права при таких обставинах звернутися до суду з позовом на підставі ст. 235 ЦК України, яка вказує, що удаваний правочин є правочин, який вчинено сторонами, для приховування іншого правочину, який вони на справді вчинили.

Зважаючи на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_2, ОСОБА_3 (щодо їх часток, які належать їм на праві власності по 13 частині кожному) про визнання договору дарування недійсними та витребування нерухомого майна, підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог.

Таким чином, в звязку з недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, порушенням норм матеріального права, рішення суду першої інстанції в частині позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_7, ОСОБА_8 про визнання договору дарування недійсним та витребування нерухомого майна необхідно скасувати, постановити в цій частині нове рішення.

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9 про визнання договору дарування недійсним та витребування нерухомого майна.

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2013 року щодо 13 частки, яка належить на праві власності ОСОБА_5 залишити без змін.

Інші доводи апелянтів не спростовують висновків суду першої інстанції, тому мають бути відхилені.

Керуючись ст.ст. 209, 307 ч.1п.2, 309,314,316,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_10, який діє в інтересах ОСОБА_7, ОСОБА_8 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2013 року скасувати в частині позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9 про визнання договору дарування недійсним та витребування нерухомого майна, постановити в цій частині нове рішення.

Відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та ОСОБА_3 до ОСОБА_7, ОСОБА_8, третя особа приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_9 про визнання договору дарування недійсним та витребування нерухомого майна.

В іншій частині рішення Київського районного суду м. Одеси від 06 грудня 2013 року залишити без змін.

Рішення набирає законної сили негайно з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області ОСОБА_11

ОСОБА_12

ОСОБА_13