Номер провадження: 22-ц/785/6441/14
Головуючий у першій інстанції Кочко В.К.
Доповідач Кварталова А. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2014 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Кварталової А.М.,

суддів - Троїцької Л.Л., Таварткіладзе О.М.,

при секретарі - Швець В.Ф.,

за участю: представника ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_2, представник ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_7 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, за участю третіх осіб на стороні відповідача, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Публічне акціонерне товариства «Марфін Банк», Публічне акціонерне товариство «Уксоцбанк» про встановлення факту проживання однією сім'єю, про визнання об'єктів нерухомості спільною сумісною власністю та стягнення заборгованості за договором позики, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_7 про визнання договору недійсним та відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_7 на додаткове рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 травня 2014 року, -

встановила:

27 лютого 2013р. ОСОБА_2, уточнивши позовні вимоги, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, за участю третіх осіб на стороні відповідача, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Публічне акціонерне товариства «Марфін Банк», Публічне акціонерне товариство «Уксоцбанк» про встановлення факту проживання однією сім'єю, про визнання об'єктів нерухомості спільною сумісною власністю та стягнення заборгованості за договором позики (а.с.196- 198 т.1).

При цьому, ОСОБА_2 посилався на те, що 09.10.2010р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений договір позики на суму 137500 грн. строком до 01.01.2011р. За умовами договору було передбачено 2% за місяць за користування позикою та пеня за порушення строку повернення 0,5% від суми прострочки за кожний день, що підтверджується розпискою.

При отриманні коштів ОСОБА_4 усно пояснила, що кошти їй необхідні для поліпшення стану та виконання опоряджувальних робіт і благоустрою новозбудованих об'єктів нерухомого майна.

Посилаючись на те, що відповідачі - ОСОБА_4, ОСОБА_5 проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі, а ОСОБА_6 є донькою ОСОБА_4 позивач вважав, що майно набуте відповідачами є спільною сумісною власністю відповідачів.

Тому, позивач ОСОБА_2 просив суд:

встановити факт проживання однією сім'єю відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 у період з 10 квітня 1997р. до 12 серпня 2010р., а починаючи з 10 серпня 2010р. до теперішнього часу, які проживають однією сім'єю без укладання шлюбу;

визнати житловий будинок із вбудованим офісом та виставковим павільйоном з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Авангардівської селищної ради від 17.03.2005р., зареєстрованого у КП «Овідіопольське РБТІ та РОН» від 18.03.2005р. - спільною сумісною власністю відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6;

визнати торгівельне-виставковий центр за адресою: АДРЕСА_2, який належить ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Авангардівської селищної ради від 20.02.2008р., зареєстрованого у КП «Овідіопольське РБТІ та РОН» від 22.02.2008р. - спільною сумісною власністю відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6;

визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_3, який належить ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Таїровської селищної ради від 12.02.2008р. на підставі рішення Таїровської селищної ради від 30.11.2007р., зареєстрованого у КП «Овідіопольське РБТІ та РОН» від 18.02.2008р. - спільною сумісною власністю відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6;

стягнути на користь ОСОБА_2 солідарно з відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 заборгованість за договором позики від 09.10.2010р. у розмірі 137 500 грн., заборгованість зі сплати процентів та пеню у сумі 140 841 грн.(а.с.197-198 т.1).

02 квітня 2013р. ОСОБА_4 звернулась до суду із зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та відшкодування моральної шкоди.

При цьому, посилалася на те, що 09 жовтня 2010р. ОСОБА_4 взяла у борг у ОСОБА_2 137500грн, що еквівалентно 17400 доларів США. Договір позики був укладений на невигідних умовах для неї, оскільки вона брала гроші у зв'язку з хворобою, тому просила суд визнати договір позики недійсним та стягнути моральну шкоду у розмірі 137500 грн.

Представник позивача у судовому засіданні позов ОСОБА_2 підтримав, зустрічний позов не визнав.

Представник відповідача не підтримав зустрічний позов ОСОБА_4, у задоволенні позову ОСОБА_2 просив відмовити.

Позивач та відповідачі у судове засідання не з'явились, були сповіщені належним чином про час та місце судового слухання.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 лютого 2014р. у задоволенні позову ОСОБА_2 та у задоволенні позову ОСОБА_4 - відмовлено.

06.03.2014р. представник позивача, ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою, в якій просив ухвалити додаткове рішення до рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 лютого 2014р. по вказаній справі, посилаючись на те, що не ухвалено рішення стосовно позовної вимоги про встановлення факту проживання відповідачів однією родиною.

Представник відповідачів у судове засідання не з'явився, 05 травня 2014р. надав до суду заперечення на позов, у яких просив постановити додаткове рішення про відмову у задоволенні позову ОСОБА_2

Додатковим рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 05.05.2014р. у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 щодо встановлення факту проживання однією родиною відповідачів у період з 10.04.1997р. до 12.08.2010р., а починаючи з 10.08.2010р. до теперішнього часу відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 проживають однією родиною без укладення шлюбу - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_2 просить додаткове рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 05.05.2014р. скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому, посилався на те, що відповідачі ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 є одна сім'я , а ОСОБА_5, ОСОБА_4 перебувають у фактичних шлюбних відносинах з 10 квітня 1997р.

З 10 квітня 1997р. відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_4 проживали однією сім'єю, отже, з цього ж часу донька ОСОБА_4 - ОСОБА_6 теж була членом цієї сім'ї , оскільки спільно з ними проживала, була пов'язана з ними спільним побутом, мала взаємні права та обов'язки. З серпня 2010р., тобто після одруження , відповідач ОСОБА_6 утворила окрему сім'ю з чоловіком ОСОБА_9, а ОСОБА_5, ОСОБА_4 продовжують проживати однією сім'єю без укладання шлюбу до теперішнього часу.

З квітня 1997р. відповідачі проживали за адресою : АДРЕСА_4, а після закінчення будівництва у 2005р. житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1, відповідачі проживають сумісно за цією адресою.

Оскільки кошти ОСОБА_4 були необхідні для поліпшення стану та виконання опоряджувальних робіт і благоустрою новозбудованих об'єктів нерухомого майна, тобто кошти вона отримала в інтересах сім'ї, тому позивач просив задовольнити його вимоги про встановлення факту проживання однією сім'єю, без реєстрації шлюбу, згідно ч. 2 ст. 256 ЦПК України, оскільки у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Встановлення даного факту позивачу необхідно для стягнення суми заборгованості за договором позики, солідарно, з усіх членів сім'ї.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу задовольнити, додаткове рішення суду скасувати.

Представник ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 просив апеляційну скаргу відхилити, додаткове рішення суду залишити без змін.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, мотиви і доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість додаткового рішення у межах доводів апеляційної скарги, вислухавши пояснення сторін, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Розглядаючи справу, суд першої інстанції посилався на те, що при ухваленні рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 лютого 2014р., судом не вирішено питання щодо позовних вимог позивача про встановлення факту проживання відповідачів однією родиною, без реєстрації шлюбу, а тому суд вважав за доцільним винести додаткове рішення з цих вимог.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог позивача ОСОБА_2 про встановлення факту проживання однією сім'єю, відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 у період з 10 квітня 1997р. до 12 серпня 2010р., а починаючи з 10 серпня 2010р. до теперішнього часу, які проживають однією сім'єю без укладання шлюбу, суд першої інстанції на підставі ч.1 ст.14, 18, 21 СК України, ст.16 ЦК України посилався на те, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, а тому сімейні права є такими, що тісно пов'язані з особою, в зв'язку з чим не можуть бути передані іншій особі. Вказані позовні вимоги, які заявлені позивачем, стосується сімейних відносин та можуть бути заявлені в судовому порядку лише з боку учасника сімейних правовідносин.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду, оскільки вони відповідають фактичним обставинам справи, зібраним доказам, яким надана належна правова оцінка та вказаним вище нормам матеріального і процесуального права.

За правилами ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 просив суд встановити факт проживання однією сім'єю відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 у період з 10 квітня 1997р. до 12 серпня 2010р., а починаючи з 10 серпня 2010р. до теперішнього часу, які проживають однією сім'єю без укладання шлюбу; визнати житловий будинок із вбудованим офісом та виставковим павільйоном з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, торгівельне-виставковий центр за адресою: АДРЕСА_2, та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_3, - спільною сумісною власністю відповідачів; стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за договором позики у розмірі 137 500 грн., заборгованість зі сплати процентів та пеню у розмірі 140 841 грн., що становить загальну суму 278 341 грн. ( 137 500 грн. + 140 841 грн.(а.с.9 т.1).

При цьому, ОСОБА_2 посилався на те, що кошти, які ОСОБА_4 отримала у позивача у борг, витратила для поліпшення стану та виконання опоряджувальних робіт і благоустрою новозбудованих об'єктів нерухомого майна, тому позивач просив встановити факт проживання однією сім'єю без укладання шлюбу та стягнути солідарно з відповідачів борг за договором позики.

Згідно ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення фактів від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не встановлено іншого порядку їх встановлення.

Відповідно до п.5 ч.1 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду, щодо відмови позивачу в задоволенні позову у частині цих вимог.

Доводи апелянта щодо задоволення цих вимог є необґрунтованими з наступних підстав.

Згідно ст.1 СК України, Сімейний кодекс України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права та обов'язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов'язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім'ї та родичів.

Частиною 2 ст. 3 СК України передбачено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, тобто, для встановлення факту проживання однією сім`єю необхідна сукупність трьох обставин одночасно: спільне проживання, спільний побут, взаємні права і обов'язки.

Відповідно до положень ст. 74 СК України, який набрав чинності з 01 січня 2004р., якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Проте, дана норма набрала чинності з 01.01.2004 року та не має зворотної дії в часі.

Вимоги позивача про встановлення проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу у період з 10 квітня 1997р. по 01 січня 2004р., є безпідставними, оскільки можливість встановлення даного юридичного факту передбачена Цивільно-процесуальним кодексом України, який набрав чинності з 01 січня 2005р. Положення ст. 273 ЦПК України 1963 року передбачали можливість встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах, якщо такі відносини виникли до 08 липня 1944р. і тривали до смерті одного з подружжя. В інших випадках заяви про встановлення такого факту судовому розгляду не підлягали.

Суд першої інстанції правильно дійшов до висновку про те, що встановлення вказаного факту стосується сімейних правовідносин відповідачів та можуть бути заявлені в судовому порядку лише з боку учасника сімейних відносин, оскільки всі сімейні правовідносини тісно пов'язані з особою, яка ними володіє, а тому не можуть бути за її волею чи проти волі, тобто, примусово передані іншій особі.

Відповідно до ст.18 СК України, кожний учасник сімейних відносин , який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі не зверталися у судовому порядку для встановлення такого факту, а позивач ОСОБА_2 не має статусу члена сім'ї відповідачів, тому не має право звертатися з даною вимогою, а вказаний факт не може бути встановлений відповідно до вимог ч.2 ст. 256 ЦПК України.

Крім того, як вбачається з оригінала розписки, яка надана до апеляційного суду позивачем, 09.10.2010р був укладений договір позики між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 на суму 137500 грн. строком до 01.01.2011р. Згідно вказаної розписки ОСОБА_4 отримала власноруч кошти від ОСОБА_2 у розмірі 137 500 грн., що еквівалентно 17400 дол. США.(а.с.9,9 - зворот т.1).

Вказаний договір позики від 09.10.2010р. сторони: ОСОБА_2 та ОСОБА_4 підписали власноручно, погодилися із усіма його умовами.

Договір не містить відомостей про те, що відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6 як члени сім'ї ОСОБА_4 брали на себе зобов'язання за повернення коштів, які отримала від позивача ОСОБА_4 у борг, договір позики укладено у відсутність ОСОБА_5, ОСОБА_6 Позивачем не надано доказів того, що ОСОБА_5, ОСОБА_6 надавали у письмовій формі згоду на укладення договору позики, а також інші дані про використання отриманих коштів, що дало б підстави зробити висновки про їх спрямування в інтересах подружжя та настання солідарної відповідальності подружжя за договором позики.

Таким чином, суд першої інстанції правильно дійшов до висновку про те, що у судовому порядку неможливо встановити вказаний факт, тому доводи апелянта у цій частині вимог є безпідставними.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів, розглянувши скаргу в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального та процесуального права при вирішенні справи не допустив, додаткове рішення суду відповідає фактичним обставинам справи, а наведені в апеляційній скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують.

За таких обставин, апеляційну скаргу необхідно відхилити, а додаткове рішення суду залишити без змін.

Інші доводи скарги не спростовують висновків суду, тому мають бути відхилені.

Керуючись ст.ст.209,303,307п.1,ч.1,308,314,315,317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_7 - відхилити.

Додаткове рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 05 травня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили негайно з моменту проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області А.М.Кварталова

Л.Л. Троїцька

О.М. Таварткіладзе