Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

17 вересня 2014 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Куштана Б.П., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Савариної Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11 червня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до районного відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, де третьою особою є: ОСОБА_1 про виключення майна з-під арешту, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року ОСОБА_2 від імені якого діє представник ОСОБА_3 звернулась в суд із вищенаведеним позовом. При цьому посилалась на те, що районним відділом ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції відкрито 14.05.2013 року ВП № 37907218 із примусового стягнення аліментів. Державним виконавцем була нарахована за три роки заборгованість по аліментам у сумі 23197,62 грн.. На стягнення даної суми заборгованості державним виконавцем винесено 03.07.2013 року постанову про арешт рухомого майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Заборгованість була погашена станом на 01.04.2014 року, але державний виконавець не може скасувати дану постанову до закінчення виконавчого провадження, оскільки виконавче провадження є тривалим до набуття дитиною повноліття. З метою вільного користування та розпорядження транспортним засобом, змушений оскаржити постанову державного виконавця до суду в порядку вимог ч. 5 ст. 60 ЗУ Про виконавче провадження. За цих обставин підлягає скасуванню й постанова державного виконавця від 27.11.2013 року про оголошення розшуку транспортного засобу.

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 11 червня 2014 року позовні вимоги задоволено. Скасовано постанову про арешт рухомого майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 03.07.2013 року та про оголошення розшуку майна боржника від 27.11.2013 року. Виключено з-під арешту та заборони на відчуження транспортний засіб.

Заперечуючи рішення суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу в якій просить апеляційну інстанцію скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. При цьому посилається на те, що рішення суду не відповідає вимогам норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній інстанції позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 заперечили, доводи апеляційної скарги та просили відхилити таку, оскільки рішення суду є підставним.

Колегія суддів, приймаючи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, пояснення сторін та обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм матеріального й процесуального права при винесенні оспорюваного судового рішення, знаходить апеляційну скаргу такою, що підлягає частковому задоволенню за наступних мотивів.

Відповідно до вимог статей 212 -214 ЦПК України судове рішення повинно бути законним і обґрунтованим.

Законним рішення є тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й, всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності на підставі закону, що регулює подібні відносини або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Обґрунтованим визнається, рішення в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, а висновки суду про встановлені обставини й правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності й підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Проте зазначеним вимогам закону ухвалене в справі рішення суду не відповідає.

За правилами ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

А виходячи з положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Задовольняючи позов суд першої інстанції виходив із того, що позаяк станом на 01.04.2014 року була погашена ОСОБА_2 наявна в нього заборгованість по аліментам, а тому наявні підстави для скасування постанови про арешт рухомого майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 03.07.2013 року та про оголошення розшуку майна боржника від 27.11.2013 року.

Зазначений висновок суду першої інстанції не можна визнати законним, так-як суперечить обставинам справи та вимогам норм матеріального права.

Як передбачає ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін.

Звертаючись у суд із позовом ОСОБА_2 виходив із того, що позаяк являється власником транспортного засобу на який накладено державним виконавцем арешт та заборонено його відчуження у звязку з наявністю в нього заборгованості по аліментам, яку згодом погасив повністю, а тому вправі у відповідності до передбаченого п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способу захисту цивільного права звернутись з позовом про зняття арешту з майна.

Проте обрання позивачем такого способу судового захисту не відповідає обставинам справи з огляду на наступне.

На виконання виконавчого листа № 2-4499/2004 від 25.11.2004 року про стягнення з ОСОБА_2 аліменти на утримання доньки ОСОБА_4 в користь ОСОБА_1 головним державним виконавцем винесене постанову про відкриття виконавчого провадження від 14.05.2013 року, а.с. 9.

У звязку з наявністю заборгованості по аліментам у сумі 23197,62 грн. головним державним виконавцем РВ ДВС Ужгородського МРУЮ винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 03.07.2013 року, а.с. 14. Накладено арешт на майно, що належить боржнику ОСОБА_2 в межах суми звернення стягнення на суму 23197,62 грн. і заборонено йому здійснювати відчуження будь-якого майна, яке йому належить.

За правилами ч. 1 ст. 60 ЗУ Про виконавче провадження особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Зазначена норма вказує на те, що майно на яке накладено арешт, повинно належати третій особі, а не стороні виконавчого провадження (ч. 1 ст. 8 цього Закону), якою в даній справі являється боржник - ОСОБА_2.

Про це йдеться і в розясненні п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 серпня 1976 року N 4 Про судову практику в справах про виключення майна з опису (зі змінами).

У випадку коли, ОСОБА_2 як боржник у виконавчому провадженні не погоджувався з наслідками застосованими відносно нього постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 03.07.2013 року то вправі був у відповідності до вимог ч. 6 ст. 60 ЗУ Про виконавче провадження оскаржити в 10-ти денний строк у порядку, встановленому цим Законом.

На час винесення головним державним виконавцем РВ ДВС Ужгородського МРУЮ постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 03.07.2013 року, заборгованість по аліментам не була погашена ОСОБА_2, а тому таку була винесена у відповідності до вимог ст. 57 ЗУ Про виконавче провадження.

У разі необхідності розшуку транспортного засобу боржника державний виконавець виносить постанову про такий розшук.

Так, головним державним виконавцем РВ ДВС Ужгородського МРУЮ на виконання вимог ч. 1 ст. 40 ЗУ Про виконавче провадження винесено 19.02.2014 року постанову про розшук майна боржника, а.с. 17. Зазначена постанова повязана з розшуком майна боржника, може бути оскаржена останнім в 10-ти денний строк у порядку, встановленому цим Законом, (ч. 4 ст. 40 цього Закону).

Заявляючи вимогу про виключення майна з-під арешту, ОСОБА_2 зазначив стягувача ОСОБА_1 в інтересах якої накладено арешт третьою особою на стороні відповідача. І тим самим порушив її процесуальне становище як сторони (відповідача) у цивільному процесі.

За встановлених обставин висновок суду першої інстанції із приводу того, що ОСОБА_2 як сторона виконавчого провадження (боржник) вправі звернутись до суду в спосіб захисту цивільного права з позовом про зняття арешту з майна є неправомірним. Даним обставинам відповідає інший спосіб судового захисту, такий наприклад як оскарження постанови державного виконавця про арешт майна або оголошення розшуку згідно зі ст. 383 ЦПК, припинення дії, яка порушує право, на підставі п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України.

Ураховуючи викладене у взаємозвязку із зазначеними нормами права, колегія суддів зазначає, що ухвалене судом першої інстанції судове рішення не можна визнати законним та воно підлягає скасуванню на підставі пунктів 1, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення суду про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України з позивача слід стягнути на користь апелянта судовий збір у розмірі 121,80 гривень, а.с. 59.

Зважуючи на вищезазначене та керуючись вимогами статей 10, 11, 60, 212, 309, 314, 316 і 319 ЦПК України, апеляційний суд, -

р і ш и в:

апеляційну скаргу ОСОБА_1, задовольнити частково.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 11 червня 2014 року скасувати та ухвалити в справі нове рішення суду.

У позові ОСОБА_2 до районного відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, де третьою особою є: ОСОБА_1 про виключення майна з-під арешту, відмовити.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 121,80 гривень судового збору.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання ним законної сили.

Головуючий : ____________________ Судді : ____________________

____________________