АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2013 року. Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Пономарь З.М., суддів Ремеза В.А., Прозорової М.Л., при секретареві Яловій Ю.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпропетровськ цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та ОСОБА_3 на рішенням Верхньодніпровського райсуду Дніпропетровської області від 14.10.2013р. відмовлено у задоволенні позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_3 (третя особа: ОСОБА_6) про визнання права власності на частину квартири; за зустрічним позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2, ОСОБА_4 (третя особа: ОСОБА_5) про визнання права власності на частину квартири,-

в с т а н о в и л а :

Рішенням Верхньодніпровського райсуду Дніпропетровської області від 14.10.2013р. відмовлено у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та зустрічних вимог ОСОБА_3 про визнання права власності на частину квартири АДРЕСА_1.

В апеляційних скаргах ОСОБА_2 та ОСОБА_3, посилаючись незаконність відмови у задоволенні заявлених кожною з них позовів, просили скасувати вказане судове рішення у відповідних частинах.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів не вбачає підстав для його скасування.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи наступне.

Рішенням Верхньодніпровської міської ради від 21.08.1996р. постановлено видати ОСОБА_7 свідоцтво про право особистої власності на квартиру АДРЕСА_1 (а.с.144). Вказане свідоцтво про право власності видане 21.10.1996р. та свідчить, що квартира АДРЕСА_1 на праві особистої власності належала ОСОБА_7 (а.с.22,25). Того ж дня право його особистої власності зареєстровано КП Верхньодніпровським бюро технічної інвентаризації (зворотн. а.с.22).

ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 помер (а.с.11). Діти ОСОБА_7 - ОСОБА_8, 1975р.н., ОСОБА_5,1969р.н., та ОСОБА_4, 1984р.н. народжений від ОСОБА_2, звернулись до нотаріальної контори за прийняттям спадщини (а.с.28,74,82,109). Свідоцтва про право на спадщину не видавались.

Даний спір виник у зв'язку з заявленими вимогами про визнання права власності на частину спірної квартири колишньої дружини ОСОБА_7 - ОСОБА_3 та ОСОБА_2, з якою ОСОБА_7 проживав без реєстрації шлюбу. Кожна з них претендувала на частину квартири, вважаючи її спільною власністю з ОСОБА_7

Шлюб ОСОБА_7 та ОСОБА_3 розірвано 24.02.1984р. з присвоєнням останній прізвища "Леонтьєва" (а.с.26,91). За відомостями ЖБК членами останнього відносно квартири АДРЕСА_1 були ОСОБА_7 та ОСОБА_3 по 14.11.1986р. Після вказаної дати єдиним членом кооперативу був ОСОБА_7 (а.с.31). Наявні в матеріалах справи квитанції свідчать про здійснення лише ОСОБА_7 з 1983 року ЖБК оплати у якості члена кооперативу (а.с.36-48).

Враховуючи встановлені у судовому засіданні обставини, суд першої інстанції обґрунтовано відповідно до вимог ст.ст.71,76 ЦК України 1963р., ст.ст.15,17,50 Закону України "Про власність" відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 та зустрічних вимог ОСОБА_3 про визнання за кожною з них права власності на частину квартири АДРЕСА_1.

Твердження ОСОБА_2 в апеляційній скарзі про необґрунтованість висновку суду про відмову їй у позові безпідставні. Посилання на дату відмови нотаріуса (а.с.49), як на початок перебігу строку позовної давності у зв'язку порушенням її прав власника не можуть бути прийняті до уваги, оскільки вказана відмова стосується не її права власності на квартиру, а права на спадщину після померлого ОСОБА_7 Доводи ОСОБА_2 про те, що у спірній квартирі фактично проживав її син від першого шлюбу за їх спільним з ОСОБА_7 рішенням, самі по собі не вказують на те, що квартира перебувала у їх спільній власності. Рішенням Верхньодніпровської міської ради від 21.08.1996р. спірна квартира передана ОСОБА_7 на праві особистої власності з видачею відповідного свідоцтво про його право особистої власності 21.10.1996р. Проте з вказаного часу протягом передбаченого ст.71 ЦК України 1963р. трирічного строку позовної давності ОСОБА_2 не пред'являла ніяких вимог щодо свого права на вказану квартиру та не оспорювала ні право особистої власності ОСОБА_7 на квартиру, ні відповідні рішення та свідоцтво. У спірній квартирі фактично вона не проживала, членом кооперативу не була. За таких обставин, не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_7, вона не могла не знати про порушення її прав власника, якщо таке порушення дійсно існувало. Не могла б не знати про порушення свого права ОСОБА_2 на частину спірної квартири і внаслідок того, що на вказану частку у 2000 році заявила претензії колишня дружина ОСОБА_7 - ОСОБА_3 (а.с.129), яка на час отримання квартири була членом кооперативу. Проте навіть після звернення ОСОБА_3 до суду ОСОБА_2 про порушення свого права не заявляла ще протягом 13 років.

Твердження ОСОБА_3 в апеляційній скарзі про неправильність відмови у задоволенні її позову також безпідставні. Не зважаючи на те, що по 14.11.1986р. ОСОБА_3 дійсно була членом ЖБК, з вказаного часу вона фактично вибула з членів кооперативу на підставі особистої заяви (а.с.29). Згідно вказаної заяви від свого права на квартиру вона фактично відмовилась. Крім того, ні після розлучення з ОСОБА_7, ні після вибуття з членів кооперативу, ні навіть після отримання ОСОБА_7 у 1996 році свідоцтва про право власності на квартиру протягом передбаченого ст.71 ЦК України 1963р. трирічного строку позовної давності вона не пред'являла ніяких вимог щодо свого права на вказану квартиру (чи права на паєнагромадження). Посилання ОСОБА_3 в апеляційній скарзі на те, що перебіг строку позовної давності було перервано її зверненням до суду безпідставні, оскільки звернення її до суду у 2000 році з позовом про визнання права власності на частину квартиру (а.с.129) вже самі по собі лежить поза межами вказаного строку позовної давності. Поза межами цього строку є і повторне звернення її до суду з таким позовом через 13 років після залишення її попереднього позову без розгляду.

Відмова суду у задоволенні позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_2 жодним чином не порушує їх прав, оскільки у спірній квартирі вони не проживали, а приводом до їх звернення з вказаними позовами фактично є наміри кожної з них забезпечити право своїх дітей, народжених від ОСОБА_7, на спадщину після батька.

Таким чином рішення суду першої інстанції скасуванню за доводами апеляційних скарг не підлягає.

Керуючись ст.ст.303,307,308,315 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відхилити.

Рішення Верхньодніпровського районного суду дніпропетровської області від 14 жовтня 2013 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Судді :