Справа № 515/2976/13-ц
Провадження № 2/515/76/14
Татарбунарський районний суд Одеської області
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 березня 2014 року. Татарбунарський районний суд Одеської області у складі головуючого судді Чебан А.П.

за участі секретаря Білик М.М.

представника позивача ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_2 звернувся з позовом до ОСОБА_3 в якому просить стягнути безпідставно набуті грошові кошти в сумі 193658,73 грн., посилаючись на слідуючі підстави.

25.01.2006 року ним була оформлена довіреність на імя відповідачки на користування та розпорядження його банківським рахунком в ПАТ АБ «Порто-Франко» . За усною домовленістю відповідачка мала б знімати кошти лише на утримання їх спільної дитини в розмірі 1250 грн щомісячно, але умови домовленості нею виконано не було. ОСОБА_3 знімала з рахунку значно більше коштів, тому він має право вимагати від неї повернення безпідставно набутих коштів в розмірі 193658,73 грн, які та отримувала у банку, що підтверджується банківськими документами.

В судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги ОСОБА_2 підтримали повністю.

Відповідачка позов не визнала, пояснила, що з відповідачем по справі знаходилась у фактичних шлюбних відносинах, кошти , які вона знімала з відповідного рахунку використовувала лише за згодою позивача та в інтересах його та сімї. Жодних обовязків , повязаних з наданим її дорученням вона на себе не брала, а тому не повинна повертати зазначені в позовній заяві кошти.

Заслухавши доводи сторін, представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Звертаючись до суду з позовом позивач виходив з того, що між ним та відповідачкою укладено договір доручення 25.01.2006 року , тому отримані відповідачкою кошти у банку за відповідним дорученням повинні бути стягнуті на користь позивача на підставі ч.3 ст. 1006 ЦК України, оскільки зняті грошові кошти йому передані не були.

Проте, погодитися з такими вимогами позивача та його представника суд не може.

З матеріалів справи вбачається, що 25.01.2006 року позивач видав на ім'я ОСОБА_4 (відповідачки по справі) довіреність, якою уповноважив останню користуватися та розпоряджатися банківським рахунком в ПАТАБ «Порто-Франко» (а.с.24).

ОСОБА_3, діючи на підставі зазначеної довіреності, зняла з зазначеного рахунку в ПАТ АБ «Порто-Франко» грошові кошти на загальну суму 193658,73 грн.

Відповідно до ст. 244 ЦК України на підставі довіреності здійснюється представництво. Довіреність є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами.

Згідно до ч. 3 ст. 238 ЦК України представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах.

Відповідно до ч.1 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Статтею 1006 ЦК України визначені обов'язки повіреного, він зобов'язаний повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; негайно повернути довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

За своєю правовою природою договір доручення може бути визначений як консенсуальний та двосторонній. Договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст. 638 ЦК України). Згідно з цим договором кожна зі сторін має певні права та обов'язки, які кореспондуються одне одному.

Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору (ч.3 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненими.

Тобто, законодавець визначив, що на підтвердження доручення в розумінні Глави 68 ЦК України має бути укладений договір доручення або ж видаватися на підставі такого договору довіреність.

Разом з тим, зі змісту довіреності, виданої позивачем на ім'я ОСОБА_4 вбачається, що ОСОБА_2 уповноважив відповідача на вчинення певних дій від свого імені. Дана довіреність не є двостороннім договором в розумінні закону (ч.3 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. ст. 3, 4, 10, 11, 60 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду захистом своїх порушених прав. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України. Перелік можливих способів захисту міститься в ст. 16 ЦК України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт укладення між ним та відповідачем договору доручення в розумінні закону.

Оскільки факт укладення договору доручення позивачем не доведений, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідачки коштів отриманих за дорученням з підстав, передбачених ст.ст. 1005, 1006 ЦК України.

Умовами довіреності, виданої ОСОБА_2 обов'язок про повернення довірителю грошових коштів, отриманих з рахунку не визначався.

Відповідно до ч.1,2 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України.

За таких обставин, оскільки підстав для виникнення цивільних обов'язків ОСОБА_3 перед ОСОБА_2 (ст. 11 ЦК України) не має, суд приходить до висновку, що у відповідача не було зобов'язань перед позивачем стосовно передачі грошових коштів, одержаних у банку, а тому позовні вимоги ОСОБА_2 про стягнення коштів, отриманих за довіреністю не можуть бути задоволені.

Посилання позивача на те, що між сторонами був укладений усний договір-доручення щодо передачі грошових коштів, отриманих за дорученням у банку, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки згідно ст.208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян.

Суд вважає, що ні позивачем, ні відповідачкою в судовому засіданні не надано жодних документальних підтверджень використання грошових коштів, знятих з спірного рахунку у банку саме в інтересах відповідачки, тому також відсутні правові підстави для повернення їх позивачу відповідно до вимог ст. 1212 ЦК України.

Керуючись ст.ст.11,60,212-215 ЦПК України,ст.ст. 244,509, 526,1000, 1003,1006,1212 ЦК України, суд,

В И Р І Ш И В :

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення безпідставно набутих грошових коштів - відмовити.

Рішення може бути оскаржене до апеляційного суду Одеської області через Татарбунарський районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом 10 днів з дня отримання копії рішення.

Суддя Чебан