У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 липня 2014 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Мартинюка В.І.,

суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О.,

Наумчука М.І., Ступак О.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - товариство з обмеженою відповідальністю «Квадрант», про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_3 про поділ майна подружжя за касаційною скаргою ОСОБА_3 на рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 липня 2013 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 28 серпня 2013 року,

в с т а н о в и л а :

У лютому 2011 року ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, який згодом уточнила, і остаточно просила у порядку поділу майна подружжя визнати за нею право власності на ѕ частини у статутному капіталі, яка належить ОСОБА_4 у ТОВ «Квадрант», і ѕ частки вартості майнового корпоративного права; право власності на ѕ частини квартири АДРЕСА_2, іншу ј частину залишити у власності ОСОБА_4; стягнути з ОСОБА_4 на її користь ѕ частини вартості автомобіля ИЖ 2717, державний номер НОМЕР_1; виділити їй у власність рухоме майна на 43 450 грн, а ОСОБА_4 - на суму 14 480 грн. Крім того, при поділі майна просила врахувати вартість ремонта і поліпшень, здійснених коштами подружжя у квартирі АДРЕСА_1, що була особистою приватною власністю ОСОБА_4

Свої вимоги обґрунтовувала ти, що з 27 листопада 1999 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. За час шлюбу ними набуто рухоме та нерухоме майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, згоди про поділ якого сторони не дійшли. Збільшення своєї частки майна до ѕ обґрунтовувала проживанням з нею двох неповнолітніх дітей, розмір аліментів на яких є недостатнім для забезпечення їх розвитку, лікування і утримання. Крім того, збільшення частки у квартирі АДРЕСА_2 мотивувала проведенням у ній ремонту її особистими коштами та працею її батька.

ОСОБА_4 звернувся до суду із зустрічним позовом про поділ майна подружжя, а саме квартири АДРЕСА_2, з визнанням за ним у порядку поділу майна подружжя права власності на зазначену квартиру.

Посилався на те, що квартира придбана, в основному, за рахунок коштів, отриманих ним від продажу квартири АДРЕСА_1. Різниця між вартістю цих квартири становить 72 011 грн, що складає 12% вартості, які і є спільною сумісною власністю подружжя, тобто його частка - 94/100, а частка дружини - 6/100. Оскільки ремонт спірної квартири проведений частково за його особисті кошти і частково коштами, одержаними подружжям у борг, просив у порядку поділу майна право на квартиру АДРЕСА_2 визнати за ним.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 15 липня 2013 року первісний позов задоволено частково, у задоволенні зустрічного позову відмовлено.

У порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_2.

У задоволенні іншої частини позову ОСОБА_3 відмовлено.

Рішенням апеляційного суду Харківської області від 28 серпня 2013 року рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 липня 2013 року змінено.

У порядку поділу майна подружжя визнано за ОСОБА_3 право власності на 6/100 частин квартири АДРЕСА_2.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі заявник просить скасувати рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 липня 2013 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 28 серпня 2013 року, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, законність та обґрунтованість судових рішень судів попередніх інстанцій в межах доводів касаційної скарги та в межах заявлених позовних вимог, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню.

Судами встановлено, що з 27 листопада 1999 року ОСОБА_3 перебуває з ОСОБА_4 у шлюбі, у якому народжені діти ОСОБА_5, 2002 року народження, і ОСОБА_6, 2009 року народження.

5 лютого 2010 року на підставі договору купівлі-продажу ОСОБА_4 набув у власність квартиру АДРЕСА_2.

Суд першої інстанції, встановивши, що спільною сумісною власністю є квартира АДРЕСА_2, частки у якій сторонами не визначені, а ОСОБА_3 не доведено проживання дітей з нею і реконструкція квартири власними коштами, визнав за нею право власності на Ѕ частку цієї квартири; в іншій частині первісного позову та у задоволенні зустрічного відмовив з підстав їх недоведеності.

Змінюючи рішення суду першої інстанції в цій частині шляхом перерозподілу часток подружжя у спірній квартирі, суд апеляційної інстанції виходив з того, що на придбання спірної квартири ОСОБА_4 витрачені грошові кошти в сумі 528 079,20 грн, отримані ним від продажу квартири АДРЕСА_1, яка була його особистою приватною власністю, та 72 011 грн спільних коштів подружжя, що складає 12% загальної вартості спірної квартири, тому визнав за ОСОБА_3 право власності на 6/100 частин квартири.

Проте з такими висновками судів попередніх інстанцій погодитись не можна.

Відповідно до п. 3 ч. 1, ч. 7 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю.

Статтею 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя.

Якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 1 ст. 62 СК України).

Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.

Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування.

Статтею 71 СК України передбачено, що майно, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.

Суди як першої, так і апеляційної інстанції в порушення вимог ст. ст. 179, 212, 213, 303 ЦПК України, застосовуючи наведені норми СК України, неповно з'ясували усі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи, зокрема, не встановили обставини, якими ОСОБА_3 обґрунтовувала збільшення її частки майна.

Крім того, суд відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог.

Згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму права.

Зробивши висновки про те, що ОСОБА_3 не доведено проживання з нею дітей як підставу для збільшення її частки майна, суд першої інстанції залишив поза увагою зміст рішення Київського районного суду м. Харкова від 13 липня 2010 року і не з'ясував, чи набрало це рішення законної сили; такий недолік не усунув і апеляційний суд.

Відмовляючи у задоволені позову в частині визнання спільною сумісною власністю подружжя автомобіля та майнової частки корпоративних прав у ТОВ «Квадрант», суд першої інстанції виходив із недоведеності позовних вимог.

Проте такий висновок є передчасним.

В уточненій позовній заяві ОСОБА_3 просила у порядку поділу майна як такого, що набуте подружжям за час шлюбу, визнати за нею право власності на ѕ частки у статутному капіталі і ѕ частки вартості майнового корпоративного права, яке належить ОСОБА_4 у ТОВ «Квадрант», та стягнути з ОСОБА_4 на її користь ѕ частин вартості автомобіля ИЖ 2717, державний номер НОМЕР_1. Одночасно з поданням позову, а саме у лютому 2011 року ОСОБА_3 до суду першої інстанції подана заява про забезпечення доказів, зокрема, про витребування від ТОВ «Квадрант» відповідних бухгалтерських документів, а від ВРЕР № 3 ГУ МВС України у Харківській області - правовстановлюючих документів на спірний автомобіль та відомостей про його вартість.

У судовому засіданні 14 квітня 2011 року судом, не виходячи до нарадчої кімнати, постановлена ухвала про відмову у витребуванні бухгалтерських документів від ТОВ «Квадрант».

24 червня 2011 року ОСОБА_3 до суду першої інстанції подано аналогічну заяву про забезпечення доказів, яка задоволена в частині витребування відомостей щодо автомобіля ИЖ 2717, державний номер НОМЕР_1.

Управління ДАІ ГУ МВС України у Харківській області направило суду належним чином засвідчену копію заяви № 3172 від 31 жовтня 2010 року про зняття спірного автомобіля з обліку для реалізації.

Відповідно до ч. 1 ч. 2 ст. 133 ЦПК України особи, які беруть участь у справі і вважають, що подання потрібних доказів є неможливим або у них є складнощі в поданні цих доказів, мають право заявити клопотання про забезпечення цих доказів. Способами забезпечення судом доказів є допит свідків, призначення експертизи, витребування та (або) огляд доказів, у тому числі за їх місцезнаходженням. У необхідних випадках судом можуть бути застосовані інші способи забезпечення доказів.

Відмовляючи в задоволені позову ОСОБА_3 з підстав недоведеності позовних вимог в частині визнання у порядку поділу майна подружжя права власності на ѕ частини у статутному капіталі, ѕ частки вартості майнового корпоративного права, яке належить ОСОБА_4 у ТОВ «Квадрант», та стягнення з ОСОБА_4 ѕ частин вартості автомобіля ИЖ 2717, державний номер 447 53 ХК, суд першої інстанції, порушуючи засади цивільного судочинства, визначені ст. 10 ЦПК України, та право сторін щодо подання доказів, обмежив ОСОБА_3 у такому праві, що позбавило її можливості довести перед судом переконливість своїх тверджень про наявність або відсутність юридичних фактів.

Крім того, суд першої інстанції, зазначаючи про недоведеність позовних вимог щодо визнання спільною сумісною власністю подружжя спірного автомобіля, не надав належної правової оцінки змісту заяви ОСОБА_4 № 3172 від 31 жовтня 2010 року про зняття спірного автомобіля з обліку для реалізації з урахуванням підстав і часу його поставлення на облік.

Враховуючи допущені судами попередніх інстанцій порушення норм матеріального та процесуального права, ухвалені ними судові рішення не можуть вважатися законними і обґрунтованими, тому такі рішення відповідно до ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 338, 342, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 липня 2013 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 28 серпня 2013 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.І.Мартинюк
Судді: В.І.Амелін С.О.Карпенко М.І.Наумчук О.В.Ступак