У Х В А Л А

Іменем України

05 травня 2014 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Ігнатюка Б.Ю., Куштана Б.П.

з участю секретаря : Савариної Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Кредитні ініціативи на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 10 лютого 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк, Товариства з обмеженою відповідальністю Кредитні ініціативи, ОСОБА_2 й Ужгородського міськрайонного управління юстиції Закарпатської області, де третьою особою без самостійних вимог є: приватний нотаріус Ужгородського міського нотаріального округу ОСОБА_3 про визнання недійсним договору іпотеки та вчинення інших дій

в с т а н о в и л а :

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 10 лютого 2014 року задоволено позовні вимоги.

ТзОВ Кредитні ініціативи подало апеляційну скаргу в якій клопоче перед апеляційною інстанцією стосовно скасування рішення суду та ухвалення нового рішення про відмову в позові. Мотивує, вимоги тим, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам норм процесуального та матеріального права.

У судовому засіданні апеляційної інстанції представник апелянта в особі ОСОБА_4 підтримав, вимоги скарги та просив задовольнити таку з наведених підстав.

Позивачка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_5 заперечили вимоги скарги та просили відхилити таку, оскільки суперечить вимогам норм матеріального права.

Протягом судового розгляду судом першої інстанції встановлено, що під час перебування в шлюбі з ОСОБА_1, ОСОБА_1 уклав 13.01.1998 року з ОСОБА_6 договір купівлі-продажу незавершеного будівництвом житлового будинку № 18 по вул. Північній у м. Ужгород. Та 11.10.2007 року між Банком й ОСОБА_1 укладено кредитний договір на суму 500000,00 гривень. В забезпечення виконання основного зобовязання 11.10.2007 року укладено між Банком й ОСОБА_1 іпотечний договір за № 280/23-2007, предметом іпотеки по якому виступив зазначений житловий будинок. Іпотечний договір укладено на майно, яке перебуває в спільній сумісній власності подружжя. Але такий укладено без письмової згоди ОСОБА_1 яка б була нотаріально посвідчена. Дана обставина дає право на підставі ч. 2 ст. 65 СК України визнати такий іпотечний договір, недійсним.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла до думки, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з наступних мотивів.

Виходячи з положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.

Доводом апеляційної скарги є те, що право власності на предмет іпотеки належить ОСОБА_1 особисто, а тому мав право на власний розсуд розпорядитись своєю власністю.

Проте такі доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції з огляду на наступні обставини.

Виходячи з вимог ч. 1 ст. 303 ЦПК України - під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

За правилами ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін, які беруть участь у справі.

Звертаючись у суд із позовом про визнання недійсним договору іпотеки та вчинення інших дій, позивачка виходила з того, що нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, набуто сторонами під час перебування їх у зареєстрованому шлюбі. Та являється їх спільною сумісною власністю, якою вправі розпоряджатись за взаємною згодою. Передаючи таке майно в іпотеку, ОСОБА_1 такої згоди не отримав, а тому й не мав права передавати дане майно в іпотеку.

Дана обставина стверджується наступним чином.

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії ІІІ-АП № 390442 від 14.01.1994 року, ОСОБА_1 та ОСОБА_7 уклали шлюб 14.01.1994 року про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис за № 13. Після укладення шлюбу присвоєно прізвища ОСОБА_1 / ОСОБА_1, а.с. 6.

Як слідує зі змісту договору купівлі-продажу незакінченого будівництвом будинку від 13.01.1998 року, ОСОБА_6 продала, а ОСОБА_1 купив незакінчений будівництвом будинок, 70% готовності за суму в розмірі 27096 гривень, а.с. 7.

Відповідно до ст. 22 КпШС України, чинної на час набуття одним із подружжя ОСОБА_1 права власності на житловий будинок № 18 по вул. Північній у м. Ужгород, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен із подружжя має рівні права володіння, користування й розпорядження цим майном.

Такий же зміст вимог містить і ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав із поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Таким чином, моментом виникнення права спільної сумісної власності ОСОБА_1 на житловий будинок, що став предметом іпотеки в силу положень ст. 22 КпШС України є момент набуття подружжям такого в шлюбі, тобто в 1998 році.

Також, ч. 3 ст. 368 ЦК України визначає, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.

А виходячи з вимог ч. 2 ст. 369 ЦК України розпорядження майном, що є в спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників.

За положеннями ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права сумісної власності подружжя за взаємною згодою. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально посвідчена.

Укладаючи іпотечний договір за № 280/23-2007 від 11.10.2007 року, який підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації (ст., ст. 577, 578 ЦК України), ОСОБА_1 не отримав від ОСОБА_1 згоди на укладення цього договору, яка б була нотаріально посвідчена (ст. 65 СК України).

За змістом ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним зі співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника в разі відсутності в співвласника, який учинив правочин, необхідних повноважень.

Матеріалами справи доведено, що ОСОБА_1 розпорядився спільним майном подружжя житловим будинком - без згоди ОСОБА_1, а саме передав його в іпотеку банку, що суперечить вимогам ст. ст. 369, 578 ЦК України та ст. 65 СК України.

Таким чином, твердження апелянта про те, що право власності на предмет іпотеки належить ОСОБА_1 особисто, а тому мав право на власний розсуд розпорядитись своєю власністю, суперечить вищенаведеним нормам матеріального права.

Позаяк доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та вище наведеного, а тому колегія суддів у відповідності до вимог передбачених ст. ст. 213, 308 ЦПК України дійшла висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін .

Зважуючи на викладене та керуючись вимогами статей 307, 308, 314, 315 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Кредитні ініціативи відхилити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 10 лютого 2014 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили .

Головуючий : __________________

Судді : __________________

__________________