Справа № 314/1160/14-ц Провадження № 2/314/613/2014
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2014 року м. Вільнянськ

Вільнянський районний суд Запорізької області в складі:

головуючого судді Мануйлової Н.Ю.,

при секретарі Пакуло В.С..,

за участі позивача ОСОБА_1,

представника відповідача ОСОБА_2,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до комунального підприємства «Павлівський сількомунгосп» про визнання рішення недійсним, скасування наказу, виплату розрахункових коштів та моральної шкоди,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернулась з позовом до Комунального підприємства «Павлівський сількомунгосп», який згодом було уточнено, про визнання рішення відповідача про проведення відрахувань з заробітної плати протиправними, скасування наказу №6 від 13.01.2014 року, виплати розрахункових коштів з врахуванням коефіцієнту інфляції та моральної шкоди, посилаючись на наступне.

30.12.2013 року між нею та відповідачем був укладений безстроковий трудовий договір, за яким ОСОБА_1 була прийнята на посаду касира. До цього, починаючи з 05.10.2010 року позивач працювала в Комунальному підприємстві «Павлівський сількомунгосп» на інших посадах.

З 30.12.2013 року, з часу коли новим директором Комунального підприємства «Павлівський сількомунгосп» було призначено ОСОБА_3, на відповідача почалися гоніння та тиск з боку директора та головного бухгалтера даного підприємства.

06.01.2014 року вона під примусом написала заяву щодо відрахування з її заробітної плати грошових сум, нібито за неправомірно виплачену премію за вересень-жовтень 2013 року. З цього приводу директором був виданий наказ №6 від 13.01.2014 року.

24.01.2014 року позивач звільнена зі своєї посади за згодою сторін, але ні в цей день ні в подальшому відповідач необхідних розрахунків з нею не провів.

Позивач у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити з підстав, зазначених в позові. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував та просив суд відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі з підстав їх недоведеності.

Свідок ОСОБА_4 пояснила суду, що в 2013 році вела бухгалтерський облік в КП «Павлівський сількомунгосп», працювала вона вдома на підставі тих документів, що їй надавало підприємство. У вересні та жовтні 2013 року ОСОБА_1 наказами директора підприємства була призначена премія. Ці накази були їй передані і на їх підставі була нарахована та виплачена премія. Проте вона забула передати вказані накази на підприємство, і вони зберігалися до теперішнього часу в неї вдома.

Свідок ОСОБА_5 пояснила суду, що коли вона вийшла з відпустки по догляду за дитиною, то їй як головному бухгалтеру не передавалися ніякі бухгалтерські документи. Після того, як вони «знайшлися», нею було проведено перевірку правильності нарахувань заробітної плати і виявлено факт безпідставної сплати премії ОСОБА_1 за вересень та жовтень 2013 року. Даний факт було зафіксовано у відповідному акті. Також пояснила, що до кожної відомості по нарахуванню заробітної плати та премії підшивалася копія сторінки з книги наказів з відповідним наказом про призначення премії. До відомостей за вересень та жовтень 2013 року таких наказів додано не було.

Заслухавши пояснення сторін, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити, виходячи з наступного:

Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно до вимог ст. 16 ч.1, 2 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Ураховуючи, що нараховані та виплачені ОСОБА_1 кошти є складовою частиною заробітної плати, нараховані їй були згідно норм трудового законодавства, призначені відповідним наказом, суд має перевірити, чи дійсно вона набула їх без достатньої підстави, а тому ці кошти можуть бути з неї утримані, та чи є в діях КП «Павлівський сількомунгосп» ознаки, передбачені ст.1215 ЦК України та ст.127 КЗпП України для повернення безпідставно набутих коштів, а саме: відсутність ознаки добровільності юридичної особи при проведенні їй вказаних виплат, наявність рахункової помилки з її боку при нарахуванні цих коштів, а також недобросовісність з боку позивача, як набувача.

Судом встановлено, що між позивачем та відповідачем укладено 30.01.2013 року безстроковий трудовий договір згідно якого ОСОБА_1 була прийнята на посаду касира Комунального підприємства «Павлівський сількомунгосп», а 24.01.2014 року позивач звільнена зі своєї посади за згодою сторін на підставі п.1 ст.36 КЗпП України.

30.12.2013 року комісією у складі працівників КП «Павлівський сількомунгосп» Актом №1 було зафіксовано факт виявлення лічильної помилки при нарахуванні та виплаті заробітної плати працівникам ОСОБА_1 та ОСОБА_6

06.01.2014 року від ОСОБА_1 до Комунального підприємства «Павлівський сількомунгосп» надійшла заява про те, що їй відомо про виявлену безпідставно нараховану їй заробітну плату та вона просить утримати вказану суму із заробітної плати протягом двох місяців.

Оспорюваним наказом директора КП «Павлівський сількомунгосп» ОСОБА_3 №6 від 13.01.2014 року у відповідності до ст.127 КЗпП України прийняте рішення про відрахування з заробітної плати ОСОБА_1 помилково виплачених грошових коштів частинами протягом двох місяців

24.02.2014 року Територіальною державною інспекцією з питань праці у Запорізькій області складено протокол про адміністративне правопорушення №08-16-0026/0131, про те, що ОСОБА_7, працюючи на посаді головного бухгалтера Комунального підприємства «Павлівський сількомунгосп» вчинила порушення вимог трудового законодавства, відповідальність за яке передбачена вимогами ч.1 ст.4 Кодексу України про адміністративні правопорушення, а саме: при звільненні ОСОБА_6 та ОСОБА_1 провела відрахування належних їх компенсаційних виплат, у звязку з відсутністю відповідних наказів про їх преміювання, чим порушила вимоги ст.129 КЗпП України.

22.04.2014 року постановою Вільнянського районного суду Запорізької області справа №314/1275/14-п ОСОБА_7 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.41 КУпАП та притягнуто до адміністративної відповідальності.

Не погоджуючись з даним рішенням суду Прокоф?єва О.В. подала апеляційну скаргу на зазначене рішення суду першої інстанції.

03.06.2014 року постановою апеляційного суду Запорізької області (справа №33/778/220/14) постанова Вільнянського районного суду Запорізької області (справа №314/1275/14-п) від 22.04.2014 року скасована та закрито провадження по даній справі в звязку з відсутністю у діях Прокоф?євої О.В. складу адміністративного правопорушення.

20.03.2014 року Вільнянським районним центром зайнятості було проведено перевірку достовірності даних, які є підставою для надання особі статусу безробітного та виплати їй матеріального забезпечення стосовно ОСОБА_1, за результатами якої складено Акт №215 розслідування страхових випадків та обгрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про зайнятість».

За результатами розслідування встановлено: ОСОБА_1 працювала у Комунальному підприємстві «Павлівський сількомунгосп» бухгалтером (наказ № 29 від 22.12.2011 року). До центру зайнятості надано довідку про середню заробітну плату від 24.01.2014 №3, по якій виявлено розбіжності по обміну даних з ПФУ за липень, вересень, жовтень 2013 року. При звірці бухгалтерських документів виявлено, що до УПФУ за липень включно матеріальну допомогу за рік, яка повинна відображатись помісячно. За вересень-жовтень безпідставно нараховано премію.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу, зокрема для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках власник або уповноважений ним орган вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми.

Без видання такого наказу проведення будь-яких утримань із заробітної плати, в т.ч. із виплат, які підлягають виплаті при звільненні працівника, врахування таких сум при визначенні розміру коштів при звільненні неможливе.

Згідно зі ст. 2 Закону України «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також інших заохочувальних та компенсаційних виплат. До них належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми.

Частиною 1 ст. 15 зазначеного Закону передбачено, що форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами.

За вимогами ст.1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача.

Між тим, позивачка отримала кошти саме в результаті лічильної помилки.

Таким чином факт безпідставності нарахування у судовому засіданні встановлено та підтверджено відповідними доказами.

Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Виходячи з принципу процесуального рівноправя сторін та враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (статті 58, 59 ЦПК) в порядку, передбаченому статтями 185, 187, 189 ЦПК (п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»).

Враховуючи вищевикладене, судом було відмовлено ОСОБА_1 у приєднанні до матеріалів справи оригіналів наказів від 30.09.13р. № 23 та від 30.10.13р. № 25/1 через визнання їх недопустимими доказами, оскільки при їх наданні не була дотримана вимога про отримання інформації з визначених законом засобів доказування, порушено порядок збирання та представлення доказів.

У своєму позові ОСОБА_1 зазначає, що її заява від 06.01.2014 року написала під примусом, але належних доказів такого факту нею не надано.

Крім цього, в період з 12.05.2014 по 15.05.2014 року Територіальною державною інспекцією з питань праці у Запорізькій області була проведена перевірка КП «Павлівський сількомунгосп» щодо додержання субєктом господарювання законодавства про працю та загальнообовязкове державне соціальне страхування. За результатами перевірки складено акт, в якому не встановлено фактів прийняття власником або уповноваженим ним органом чи фізичною особою в односторонньому порядку рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством; встановлено (п.5.10.1), що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства проводиться в день звільнення та встановлено (п.5.10.5), що при звільненні працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей.

Також факт повного розрахунку відповідача з позивачем встановлено в Акті №215 розслідування страхових випадків та обгрунтованості виплат матеріального забезпечення відповідно до Закону України «Про зайнятість» від 20.03.2014 року, скільки перевірені дані довідки про середню заробітну плату ОСОБА_1, виданої Комунальним підприємством «Павлівський сількомунгосп», визнані достовірними.

Крім цього, встановлено, що 16 жовтня 2014 року закрито кримінальне провадження відносно директор судом КП «Павлівський сількомунгосп» ОСОБА_3 за відсутністю в його діях ознак складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.172 КК України, що також є підтвердженням правомірності звільнення ОСОБА_1 та відрахувань з її заробітної плати за її згодою.

За ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При вирішенні спорів про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суду необхідно установити:

1) наявність боргу;

2) відсутність спору щодо його розміру;

3) вину підприємства;

4) дотримання позивачем трьохмісячного строку звернення до суду.

У даному випадку позивачем не надано доказів затримки розрахунку при звільненні та наявності взагалі боргу підприємства перед ОСОБА_1.

Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Підставою для відшкодування моральної шкоди, є моральні страждання працівника, або втрата нормальних життєвих зв'язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя.

Обов'язок по відшкодуванню моральної шкоди виникає тільки за умови, що моральні страждання працівника, або втрата ним нормальних життєвих зв'язків, або необхідність додаткових зусиль для організації свого життя стали наслідками порушення законних прав працівника.

Моральна шкода розуміється, як моральна втрата, порушення нормальних життєвих зв'язків потерпілого, необхідність для нього зусиль для організації свого життя, що спричинило погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточенням, інші негативні наслідки морального характеру.

Чинним законодавством передбачено, що обов'язок, щодо доказування відсутності причинного зв'язку між умовами праці і моральною шкодою, покладається саме на власника підприємства у якому працював потерпілий, однак, він звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду, якщо доведе, що умови праці не були причиною моральної шкоди.

Таким чином, оскільки сам позивач у своєму позові не зазначає, які саме умови праці були причиною його моральних страждань, тому у суду немає підстав для задоволення позову в цій частині.

На підставі викладеного, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог позивачів через їх недоведеність.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки у задоволенні позову позивачам відмовлено, не підлягають стягненню з відповідача і понесені ними судові витрати.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.8,10,11,60, 212-215, ЦПК України, суд,-

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову ОСОБА_1 до комунального підприємства «Павлівський сількомунгосп» про визнання рішення недійсним, скасування наказу, виплату розрахункових коштів та моральної шкоди - відмовити.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку через суд першої інстанції шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя : Н. Ю. Мануйлова

17.12.2014