22-ц/775/1784/2014(м)
Категорія 53 Головуючий у 1-й інстанції Мельник І.Г.
Суддя-доповідач Мироненко І.П.
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

25 грудня 2014 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Мироненко І.П.

суддів Супрун М.Ю., Осипчук О.В.

при секретарі Брежнєві Д.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі апеляційну скаргу позивача ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21 листопада 2014 року у справі за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Металургійний комбінат «Азовсталь» про визнання звільнення незаконним, визнання наказу про звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

У липні 2014 року позивач звернувся до суду з даним позовом посилаючись на те, що з 22 липня 1986 року перебував з відповідачем у трудових відносинах, працював у цеху вуглепідготовки електрозварником ручного зварювання 5 розряду, в шкідливих умовах праці. В 2011 році у нього виявили професійне захворювання пневмоконіоз. Згідно наказу № 528 від 08 вересня 2011 року його було звільнено з роботи на підставі п.2 ч.1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку з невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я. Підставою для звільнення стали висновок ЛКК за № 98 від 17 грудня 2010 року та рішення профспілкового комітету цеху віглепідготовки за № 43 від 24 червня 2011 року, № 48 від 30 серпня 2011 року.

Вважаючи своє звільнення незаконним, просив поновити строк на звернення до суду, визнати наказ ПАТ «МК Азовсталь» № 528 від 06 вересня 2011 року незаконним, визнати звільнення на підставі п.2 ч.1 ст. 40 КЗпП України незаконним, поновити на роботі електрозварником ручного зварювання 5 розряду цеху вуглепідготовки ПАТ «МК Азовсталь», стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в розмірі 80 000 гривень.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м.Маріуполь Донецької області від 21 листопада 2014 року у задоволені позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційній скарзі позивач ОСОБА_2, посилаючись на неповне з'ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення позивача ОСОБА_2, заперечення представника відповідача Чайкіної Є.О., дослідивши матеріали справи і обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Статтями 213, 214 ЦПК України передбачено, що рішення повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (порушення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Зазначеним вимогам закону ухвалене судове рішення відповідає.

Ухвалюючи рішення про відмову в задоволені позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що звільнення ОСОБА_2 за нормами п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України є законним, та проведено відповідно до чинного законодавства, так як за своїм станом здоров'я позивач не відповідає виконуваній роботі електрозварника, а від іншої роботи він відмовився.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено і підтверджується матеріалами справи, що ОСОБА_2 з 02 січня 1989 року по 09 вересня 2011 року працював електрозварником ручної зварки у вуглепідготовчому цеху, останнім часом на ПАТ «МК «Азовсталь», що підтверджується записами, зробленими у трудовій книжці ОСОБА_2 Наказом (розпорядженням) № 618 від 27 грудня 1989 року позивачу присвоєно 5 розряд електрозварника ручного зварювання (а.с. 19, 47).

Наказом № 528 від 08 вересня 2011 року ПАТ «МК «Азовсталь», позивача звільнено з посади на підставі п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України (а.с. 79-80).

Відповідно до ч.1 ст.23 КЗпП України трудовий договір є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін.

Пункт 2 ч.1 ст.40 КЗпП України передбачає, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці.

В п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що при розгляді справ про звільнення за п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведене на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок стану здоров'я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про охорону праці» власник або уповноважений ним орган зобов'язаний за свої кошти організувати проведення попереднього (при прийнятті на роботу) і періодичних (протягом трудової діяльності) медичних оглядів працівників, зайнятих на важких роботах, роботах із шкідливими чи небезпечними умовами праці або таких, де є потреба у професійному доборі, а також щорічного обов'язкового медичного огляду осіб віком до 21 року.

Перелік професій, працівники яких підлягають медичному оглядові, термін і порядок його проведення встановлюється Міністерством охорони здоров'я України за погодженням із Державним комітетом України по нагляду за охороною праці (ст. 169 КЗпП України в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно п.3.9.1 Додатку № 4 Порядку проведення медичних оглядів працівників окремих категорій, затверджених Наказом Міністерства охорони здоров'я України № 246 від 21 травня 2007 року, для працівників на яких діють аерозолі, які утворюються при зварюванні і містять марганець (20% та більше), нікель, хром, залізо, з'єднання фтору, берилій, свинець та інше, в т.ч. в з'єднанні з газовими компонентами (озон, оксид азоту та вуглеводу) періодичний медичний огляд проводиться один раз на рік.

При проходженні періодичного медичного огляду в 2010 році у позивача було виявлено хронічне обструктивне захворювання легенів ІІ ступеня.

За висновком ЛКК № 98 від 17 грудня 2010 року ОСОБА_2 потребує постійного працевлаштування без роботи в умовах загазованості, запиленості, контакту з шкідливими хімічними речовинами, не придатний до роботи електрозварником (а.с. 50).

Враховуючи, що на час звільнення позивачу не було встановлено групи інвалідності, висновок ЛКК, в якому зазначено про те, які недоліки стану здоров'я працівника перешкоджають йому продовжувати попередню роботу і яку роботу він може виконувати, є належним доказом невідповідності виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я. Тому доводи апеляційної скарги щодо незаконності наказу про звільнення у зв'язку з відсутністю висновку МСЕК є необґрунтованими.

Відповідно до ч.2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1,2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. При цьому, за положеннями ч.3 ст.5 Закону України «Про охорону праці» працівникові не може пропонуватися робота, яка за медичним висновком протипоказана йому за станом здоров'я.

У зв'язку з виявленою невідповідністю ОСОБА_2 виконуваній роботі за станом здоров'я, враховуючи встановлені протипоказання, позивачу пропонувалися вакансії робочих місць та посад ПАТ «МК «Азовсталь» станом на 08 червня 2011 року, 29 липня 2011 року та 30 серпня 2011 року, від яких останній відмовився.

Цих обставин позивач ОСОБА_2 не заперечував і в суді апеляційної інстанції.

На виконання вимог ч.1 ст. 43 КЗпП України відповідач звернувся до профспілкового комітету цеху вуглеподготовки членом якої є позивач, із поданням про надання згоди на розірвання трудового договору із ОСОБА_2 у зв'язку з невідповідністю виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я на підставі п.2 ч.1 ст. 40 КЗпП України, на що, як видно з виписки з Протоколу засідання профспілкового комітету № 48 від 30 серпня 2011 року профспілковий комітет дав згоду на розірвання трудового договору.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що звільнення відповідача відбулося на законних підставах, передбачених п.2 ч.1 ст. 40 КЗпП України, тому як за станом здоров'я позивач не відповідає виконуваній роботі електрозварника, а від іншої роботи він відмовився.

Вирішуючи спір, який виник між сторонами, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі з'ясував права та обов'язки сторін, обставини справи, перевірив доводи сторін та дав їм належну правову оцінку, постановив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами та поясненнями сторін.

Відповідно до ст.212 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Згідно ст. 303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

Виходячи з вказаної норми закону, до компетенції суду апеляційної інстанції не входять повноваження щодо переоцінки доказів, досліджених судом першої інстанції з додержанням встановленого порядку, а тому доводи апеляційної скарги, які зводяться до переоцінки доказів, є неприйнятними.

Судом апеляційної інстанції не встановлено порушень матеріального або процесуального закону, які могли б потягти за собою скасування рішення суду першої інстанції. Рішення суду відповідає вимогам закону та матеріалам справи, тому апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає відхиленню, а рішення суду першої інстанції залишенню без змін.

Керуючись ст.ст.303, 307, 308 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 21 листопада 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Судді: