Справа № 308/6429/13-ц
Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

10 квітня 2014 року м. Ужгород

Апеляційний суд Закарпатської області в складі:

Головуючого - судді Фазикош Г. В. суддів - Дроботі В. В., Власова С. О.

при секретарі - Чучка Н. В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1, від імені якої діє її представник ОСОБА_2, на рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30 вересня 2013 року по справі за позовом ОСОБА_3 до Ужгородської міської ради, управління Держземагенства в Ужгородському районі, треті особи - ОСОБА_4 та ОСОБА_5, про визнання недійсним рішення, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання недійсними державних актів на право власності на землю, -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2013 року ОСОБА_3 пред'явила позов до Ужгородської міської ради Закарпатської області та відділу держкомзему в м.Ужгороді Закарпатської області (у порядку ст. 33 ЦПК України замінено на Управління держземагенства в Ужгородському районі), в якому просила:

визнати недійсним рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради народних депутатів №91 від 30 червня 1995 року в частині надання ОСОБА_6 земельної ділянки загальною площею 0,1 га по вул.. Університетській ( тепер Північній),22;

визнати недійсним державний акт про право власності на землю серії ЗК №015-00726, виданий Ужгородською міською радою народних депутатів 11 липня 1995 року;

визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане державним нотаріусом ОСОБА_7 15 листопада 2005 року по спадковій справі №473/2003, реєстровий номер 3-3466;

визнати недійсним державний акт про право власності на землю серії ЯИ №018657, виданий відділом держкомзему у м. Ужгороді 14 жовтня 2009 року.

ОСОБА_1 вимоги мотивувала тим, що в червні 1991 року на підставі договору, укладеного з виконавчим комітетом Ужгородської міської ради, отримала в безстрокове користування земельну ділянку для будівництва житлового будинку по вул. Університетській (Північна), 22 в м. Ужгороді. Після погодження технічної документації та отримання дозволу на будівництво, почала будівництво будинку.

В 2012 році, звернувшись до уповноважених органів з метою зареєструвати право власності на будинок, отримала відмову, оскільки земельна ділянка належить іншій особі. Стверджує, що саме тоді дізналась про існування рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради народних депутатів № 91 від 30 червня 1995 року про виділення земельної ділянки по вул. Університетській (Північна), 22 в м. Ужгороді ОСОБА_8 та отримання ним державного акту на право приватної власності на землю.

Вказану земельну діляку за померлим 09.05.2003 р. ОСОБА_9 успадкував його син ОСОБА_10 та отримав на неї державний акт. ОСОБА_10 помер в липні 2012 року.

Позивачка вважає порушенним своє право на користування земельною ділянкою, оскільки така зареєстрована за ОСОБА_10, тому вона позбавлена можливості оформити право власності на збудований житловий будинок. Просить задовольнити позовні вимоги повністю (а.с.2-3).

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 22 серпня 2013 року до участі в справі в якості третіх осіб залучено ОСОБА_4 та ОСОБА_5, які є спадкоємцями померлого ОСОБА_10 (а.с. 23).

Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 30 вересня 2013 року позов ОСОБА_3 задоволено повністю (а.с.44-46).

Апеляційну скаргу подав ОСОБА_2, що діє від імені ОСОБА_1, яка не була залучена судом до участі в справі та яка є дочкою померлого ОСОБА_10, просить рішення Ужгородського міськрайоннго суду від 30 вересня 2013 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.

Зазначає, що судом першої інстанції було залучено в якості третіх осіб спільних дітей батька апелянтки та позивачки, але не було залучено ще двох дітей померлого ОСОБА_10 від інших жінок - ОСОБА_1 та ОСОБА_11, чим порушені їхні права як спадкоємців.

Апелянт також вказує, що законодавством передбачено порядок та підстави набуття права власності на земельні ділянки. Документом, який посвідчує це право є державний акт, який позивачкою не одержувався.

Натомість, дід ОСОБА_1 - ОСОБА_8, на підставі рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради народних депутатів від 30 червня 1995 року № 91 одержав земельну ділянку по вул. Університетській (Північна), 22 в м.Ужгороді, площею 0,10 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку та виготовив Державний акт на право приватної власності на землю, серії ЗК № 015-00726 від 11 липня 1995 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 720. Цю земельну ділянку після смерті ОСОБА_8 успадкував батько ОСОБА_1 - ОСОБА_10, та на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 листопада 2005 року виготовив на своє імя державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 018657 від 22.10.2009 року. Свідоцтво про право власності на будинок, побудований на спірній земельній ділянці позивачкою отримано на підставі рішення Ужгородського міськрайонного суду від 24 грудня 2012 року по іншій справі, яке на даний час оскаржено в апеляційному порядку.

Вважає оскаржуване рішення таким, що позбавляє її права на долю у майні за померлим батьком (а.с.З8-39).

В судовому засіданні в апеляційній інстанції ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_2 0. скаргу підтримали та просили задовольнити. Позивач ОСОБА_3 та її представник ОСОБА_12 скаргу не визнали та просили відхилити.

Інші учасники в судове засідання не з'явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового розгляду, про причини неявки не повідомили.

Заслухавши суддю-доповідача, осіб, які приймали участь у судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, матеріали інвентаризаційної справи № 5331, колегія прийшла до наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України, під час ухвалення судового рішення суд вирішує, чи мали місце обставини справи, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правових відносин та інші.

Відповідно до вимог частини першої ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог частини другої ст.303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами.

В даній цивільній справі, задовольняючи позов ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що позивачка 05 червня 1991 року на підставі договору, укладеного з виконавчим комітетом Ужгородської міської ради отримала в безстрокове користування під будівництво житлового будинку, земельну ділянку по вул. Університетська (Північна), 22, на якій, погодивши необхідну технічну документацію, почала зведення власного індивідуального житлового будинку. Згідно рішення Ужгородської міської ради від 30.06.1995 року № 91 ОСОБА_8 було виділено ту саму земельну ділянку, яку отримала позивачка та побудувала на ній будинок, що належить їй на праві власності. Враховуючи ці обставини, а також те, що спірна земельна ділянка була виділена позивачці на законних підставах та із її володіння не вилучалась, підстави для передачі її іншим особам - відсутні, суд першої інстанції дійшов висновку, що оспорене позивачкою рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради народних депутатів №91 від 30 червня 1995 року порушують право ОСОБА_3 на користування земельною ділянкою, а тому підлягають визнанню недійсними, як і видані у подальшому щодо цієї земельної ділянки державні акти та свідоцтво про право на спадщину.

Такі висновки місцевого суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Так, апеляційним судом встановлено, що відповідно до рішення Ужгородської міської ради народних депутатів від 25 жовтня 1989 р. № 100 ОСОБА_10 виділено земельну ділянку площею 0, 051 га під індивідуальне житлове будівництво в кварталі по вул.Кошицькій, поз.22 (а.с. 157).

Рішенням Ужгородської міської ради народних депутатів від 27 лютого 1991 року № 43 перереєстровано будівельний паспорт на будівництво індивідуального житлового будинку по вул. Університетській, 22 з ОСОБА_10 на жінку ОСОБА_3 (а.с. 156).

05 червня 1991 року між виконкомом Ужгородської міської ради та ОСОБА_3 укладено договір про надання останній в безстрокове користування земельної ділянки площею 0,051 га (а.с. 6-7). У тексті цього договору вказано, що він укладений саме на підставі рішення від 27 лютого 1991 року №43, хоча цим рішенням насправді не вирішувалося питання про припинення права на користування спірною земельною ділянкою ОСОБА_10, про вилучення цієї земельної ділянки від нього, або про передачу її у користування ОСОБА_3

В той же час, відповідно до рішення виконавчого комітету Ужгородської міської ради народних депутатів від 30 червня 1995 року № 91 було по згоді припинено право користування земельною ділянкою площею 0,10 га по вул.Університетській, 22 ОСОБА_10 та надано ОСОБА_8 земельну ділянку площею 0,10 га по вул. Північній, 22 (а.с.158). На підставі цього рішення ОСОБА_8 видано державний акт серії ЗК № 015-00726

від 11 липня 1995 року, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право

приватної власності на землю за № 720 (а.с. 9).

Як вбачається з матеріалів інвентарної справи до земельної ділянки, площею 0,051 га було довиділено суміжну земельну ділянку, площею 0,049 га на підставі рішення № 70 від 24.05.1995 р. (а.інв.с. 26). В результаті площа земельної ділянки по вул.Університетьскій (Північна), 22 в м.Ужгороді склала 0,10 га. Будь-яких доказів того, що таке довиділення стосується позивачки ОСОБА_3 у матеріалах справи немає.

Отже, ОСОБА_10 отримав у користування спірну земельну ділянку, у подальшому за його згодою це право було припинено, а земельна ділянка надана ОСОБА_8 Останній у передбаченому законом порядку оформив на цю ділянку право власності, яке після його смерті було успадковано за законом його сином ОСОБА_13, який прийняв спадщину та оформив її у встановленому законом порядку.

Внаслідок смерті ОСОБА_10 04 липня 2012 року відкрилася спадщина, до складу

якої увійшла і спірна земельна ділянка.

Водночас, будь-яких рішень компетентного органу місцевого самоврядування щодо передачі чи виділення цієї земельної ділянки позивачці, передачі їй цієї ділянки у власність тощо у матеріалах справи немає, а тому висновок суду першої інстанції щодо порушення прав позивачки ОСОБА_3 щодо цієї земельної ділянки, на переконання колегії, є помилковим та таким, що не підтверджений належними, достатніми та допустимими доказами.

Крім того, колегія звертає увагу й на те, що із наявної у справі довідки № 86 від 28.08.2013 року, виданої приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу, слідує, що спадкоємцями за законом першої черги після смерті ОСОБА_10 є ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, ОСОБА_14, ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_3 (а.с. 67).

Оспорюючи правомірність набуття права власності на спірну земельну ділянку спадкодавцем, позивачка пред'явила позов до Ужгородської міської ради та відділу держкомзему у м. Ужгороді ( згодом замінено на Управління держземагенства в Ужгородському районі). Судом до участі у розгляді справи залучено в якості третіх осіб лише двох із чотирьох спадкоємців. Спадкоємців ОСОБА_1С та ОСОБА_11 до участі у розгляді справи місцевим судом не залучено.

Враховуючи наведене, колегія вважає, що рішення місцевого суду не відповідає фактичним обставинам справи, висновки суду не підтверджені належними та достатніми доказами, тому його слід скасувати, ухваливши нове рішення про відмову у задоволені позову.

Керуючись ст.ст.10, 11, 60, 303, ч.2-4 ст.309, ст.314, ст.315, ст.316 ЦПК України, апеляційний суд -

РІШИВ :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1, від імені якої діє її представник ОСОБА_2, - задовольнити.

Рішення Ужгородського міськрайонного суду від 30 вересня 2013 року - скасувати.

В задоволенні позову ОСОБА_3 до Ужгородської міської ради, управління Держземагенства в Ужгородському районі, треті особи - ОСОБА_4 та ОСОБА_5, про визнання недійсним рішення, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, визнання недійсними державних актів на право власності на землю - відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення.

Рішення може бути оскаржено протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили безпосередньо до суду касаційної інстанції

Головуючий: Судці: