Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2014 року Ужгородський міськрайонний суд

Закарпатської області

в складі: головуючого - судді: Семерак І.О.

при секретарі: Віраг Е.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Ужгород справу за первісним позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на майно, та зустрічним позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" про визнання умов кредитного договору не виконаними, визнання недійсним договору іпотеки, визнання недійсною додаткової угоди до кредитного договору та зобов'язання здійснити перерахунок платежів, -

ВСТАНОВИВ:

У листопаді 2011 року ПАТ КБ "Приватбанк" звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1, в якому вказував на те, що відповідно до укладеного кредитного договору від 27.01.2006 року позичальник ОСОБА_1 отримала кредит в сумі 15776 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 15,96% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення 27.01.2010 року.

Посилаючись на те, що позивальник ОСОБА_1 в порушення умов зазначеного договору не повернула кредит та не сплатила відсотки за користування кредитом, у зв'язку з чим станом на 07.10.2011 року у неї виникла заборгованість за кредитним договором в розмірі 25329,95 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 17580,22 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 4978,16 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 484,16 доларів США та пені за несвоєчасність виконання зобов'язання за кредитним договором в сумі 2287,41 доларів США, просив звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1 шляхом продажу вказаного предмета іпотеки банком з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення банком всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки.

Також просив виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у зазначеній квартирі.

У грудні 2012 року ОСОБА_1 пред'явила до ПАТ КБ "Прватбанк" зустрічний позов, вимоги якого в порядку, передбаченому ч.2 ст.31 ЦПК України неодноразово змінювала, і остаточно просила :

- Визнати умови кредитного договору №MKK7GA00000006 від 27.01.2006р. укладеного між Закритим акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк" та ОСОБА_1 про надання кредиту в сумі 776 доларів США на сплату страхових платежів - не виконаними і припинити зобов'язання в цій частині з часу закінчення строку дії договору 27.01.2010 року.

- Визнати п.4.1 кредитного договору №MKK7GA00000006 від 27.01.2006р укладеного між Закритим акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк" та ОСОБА_1 - недійсним.

- Визнати недійсним з часу укладення 27.01.2006р. договір іпотеки квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк".

- Визнати недійсною з часу укладення 15.04.2010р. додаткову угоду до кредитного договору №MKK7GA00000006 від 27.01.2006р. укладеного між ЗАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1.

- Зобов'язати Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" здійснити перерахунок платежів відповідно до сплачених ОСОБА_1 коштів на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" за кредитним договором від 27.01.2006 року, без врахування вимог додаткової угоди до кредитного договору від 15.04.2010 року.

Вказувала на те, що банк їй коштів в сумі 776 доларів США на сплату страхових платежів не надавав. Пункт 4.1 кредитного договору суперечить Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Договір іпотеки укладено без згоди органу опіки та піклування, чим порушені права малолітніх на користування житлом, які на час його укладення там проживали і були зареєстровані, та проживають і на даний час. Додаткова угода від 15.04.2010 року укладена до не існуючого кредитного договору, умови якої банком в частині надання позичальнику ОСОБА_1 кредитних коштів в розмірі 19490,00 доларів США є невиконаними. Та просила зобов'язати банк здійснити перерахунок платежів відповідно до сплачених нею коштів на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" за кредитним договором від 27.01.2006 року, без врахування вимог додаткової угоди до кредитного договору від 15.04.2010 року.

Сторони у судове засідання не з'явилися. Представники сторін подали суду заяви, в яких просили розглянути справу в їх відсутності, з врахуванням пояснень наданих раніше у судових засіданнях, в яких представник банку - ОСОБА_2 первісний позов підтримала, і уточнивши його просила в рахунок погашення кредитної заборгованості, яка станом на 03.12.2013 року становить суму 34165,21 доларів США і складається із заборгованості за кредитом в сумі 14597,49 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 10845,14 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 1224,64 доларів США та пені за несвоєчасність виконання зобов'язання за кредитним договором в сумі 7497,94 доларів США, звернути стягнення на предмет іпотеки. Зустрічний позов не визнала, просила відмовити у його задоволенні, посилаючись на те, що ОСОБА_1 пропустила строк позовної давності, що є підставою для відмови у позові.

Представник ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_3 первісний позов банку не визнала, а зустрічний просила задовольнити.

Перевіривши доводи позовних заяв, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні первісного банку ПАТ КБ "Приватбанк" слід відмовити, а зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити за наступних обставин.

Судом встановлено, що 27.01.2006р. між ЗАТ КБ "ПриватБанк" (правонаступником якого є ПАТ КБ "ПриватБанк") та ОСОБА_1 був укладений кредитний договір №MKK7GA00000006, згідно якого банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти в сумі 15776 доларів США, а саме 15000 доларів США на споживчі цілі та 776 доларів США на сплату страхових платежів (п.1.1 кредитного договору).

Кошти в сумі 15 000 доларів США банк надав позичальнику шляхом їх перерахування на картковий рахунок з видачею платіжної картки.

Однак, надання позичальнику коштів в сумі 776 доларів США на сплату страхових платежів, банк не довів і не подав доказів на підтвердження зазначеної обставини.

В свою чергу позичальник ОСОБА_1 заперечуючи надання їй банком коштів в сумі 776 доларів США на сплату страхових платежів, надала суду заяву про укладення договору страхування нерухомості, заяву про укладення договору особистого страхування, укладений між нею, як страхувальником, та страховиком ЗАТ "Страхова компанія "ІНГОССТРАХ" договір особистого страхування від 27.01.2006 року №MKK7002349 LK та договір страхування майна від 27.01.2006 року №МКК7002348GA, згідно яких страховий платіж за страхування майна становить суму 507 гривень 22 копійки (п.9 договору), а за страхування життя суму 378 гривень 75 копійок (п.10 договору), та платіжні квитанції від 27.01.2006 року про сплату нею зазначених сум, на загальну суму 885,97 грн., яка на час її сплати становила приблизно 110 доларів США.

Таким чином, вимоги зустрічної позовної заяви ОСОБА_1 про визнання умов кредитного договору в частині надання кредиту в сумі 776 доларів США на сплату страхових платежів слід визнати не виконаними і припинити зобов'язання в цій частині з часу закінчення строку дії договору 27.01.2010 року.

Посилання представника банку на пропуск ОСОБА_1 строку позовної давності на звернення до суду з даною вимогою, не заслуговують на увагу, оскільки про порушене право їй стало відомо з пред'явленого до неї ПАТ КБ "Приватбанк" позову про звернення стягнення на іпотечне майно, в якому банк посилається на видачу їй вказаних коштів, з яким банк до суду звернувся у листопаді 2011 року, а ОСОБА_1 із зустрічним позовом у грудні 2012 року, що вказує на звернення до суду з даними вимогами в межах трирічного строку позовної давності з часу, коли їй стало відомо про порушення свого права.

Стосовно вимог за зустрічним позовом про визнання п.4.1 зазначеного кредитного недійсним, то такі також підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Так, п.4.1 кредитного договору, яким встановлено, що при порушенні позичальником будь-якого зобов'язання, передбаченого п.п.2.2.2, 2.2.3 даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0,15% від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочення.

Дана умова кредитного договору суперечить вимогам Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань " від 22 листопада 1996 року №543/96-ВР, із змінами і доповненнями, внесеними Законом України від 10 січня 2002 р. №2921-111 (далі Закон).

Стаття 1 зазначеного Закону передбачає, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 зазначеного Закону визначає, що розмір пені, передбаченої статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, договірні правовідносини між платниками і одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань врегульовано Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань ".

Отже, яким би способом не визначався в договорі розмір пені, він не може перевищувати той розмір, який установлено законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 7 листопада 2011 року, яка відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України.

Посилання представника банку на те, що Закон України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" не поширюється на приватних фізичних осіб, не заслуговують на увагу, оскільки Конституційний Суд України в своїх рішеннях чітко зазначив, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредитування, яка є явно завищеною, не відповідає п.3 ст.6 ЦК України, ч.3 ст.509 ЦК України, ч.2 ст.627 ЦК України засадам справедливості, добросовісності і розумності, а з огляду на приписи ч.4 ст.42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту, оскільки це узгоджується з Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09.04.1985р. №39/248 тощо.

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п"ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Оскільки п.4.1 кредитного договору суперечить Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, тому такий на підставі ч.1 ст.215 ЦК України слід визнати недійсним.

Строк позовної давності на звернення до суду з даною вимогою ОСОБА_1 не пропущено, оскільки про порушення свого права вона дізналася з позову банку та наданого ним розрахунку заборгованості, з яких їх стало відомо, що кошти сплачені нею за період з 2010 року по жовтень включно 2014 року в сумі 12324,00 доларів США та 2570 грн. були зараховані на сплату пені.

Також судом встановлено, що на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором від 27.01.2006 року, між позичальником ОСОБА_1 і ЗАТ КБ "Приватбанк" того ж дня 27.01.2006 року був укладений договір іпотеки нерухомого майна квартири АДРЕСА_1, яка згідно п.6 договору належить іпотекодавцеві на підставі договору купівлі-продажу від 24.12.2003 року.

В зазначеній квартирі проживають ОСОБА_1, її чоловік ОСОБА_4 та їхні малолітні діти ОСОБА_5 ІНФОРМАЦІЯ_1, та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

На момент укладення договору іпотеки " 27" січня 2006 року правом користування житлом і проживання в цій квартирі мали її малолітні діти, а саме син ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_3 та донька ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, які проживають в цій квартири з часу свого народження.

Згідно з п.1 ч.2 ст.177 СК України батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки і піклування поміж іншого вчиняти такі правочини щодо її майнових прав, як укладення договорів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, у тому числі договори щодо поділу або обміну житлового будинку, квартири.

Аналогічне, але дещо розширене положення міститься в ч.3 ст.17 Закону України "Про охорону дитинства " №2402-111, згідно якої батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання.

Частина четверта статті 12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей " №2623-1У передбачає, що для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону (Закон діє з 01.01.2006 року).

Роз'яснюючи питання, чи має право користування певним житлом дитина і як саме має бути підтверджене це право, Верховний Суд України ще у своїй ухвалі від 23 липня 2008 року зазначив, що право користування майном члена сім'ї власника житла пов'язано з моментом здійснення реєстрації за місцем проживання особи (Єдиний державний реєстр судових рішень - рішення №2270896).

З 2012 року зазначене було закріплене на нормативному рівні. Так, пунктами 1.9, 1.10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 р. №296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за №282/20595 передбачено, що з метою перевірки відсутності прав малолітніх та неповнолітніх дітей, недієздатних чи обмежено дієздатних осіб на користування відчужуваними житловим будинком, квартирою, кімнатою або їх частиною нотаріус вимагає подання йому довідки про склад сім'ї житлово-експлуатаційної організації, квартального комітету або іншого уповноваженого органу з питань реєстрації місця проживання. У разі виявлення з поданих відчужувачем документів, що право власності чи право користування відчужуваним житловим будинком, квартирою, кімнатою або їх частиною мають малолітні або неповнолітні діти або недієздатні чи обмежено дієздатні особи, нотаріус повинен витребувати у відчужувача дозвіл органу опіки та піклування на вчинення такого правочину у формі витягу з рішення відповідної районної, районної у містах Києві та Севастополі державної адміністрації, відповідного виконавчого органу міських, районних у містах, сільських, селищних рад.

На підтвердження порушення прав малолітніх дітей ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, позивачем за зустрічним позовом ОСОБА_1 було надано суду копію паспорта, виданого їй Ужгородським МВ УМВС України в Закарпатській області 02 жовтня 2001 року, де на сторінці №9 - "особливі відмітки - діти" , міститься запис про сина ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 та доньки ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2, а на сторінці 11 "місце проживання" зазначено, що ОСОБА_1 зареєстрована за адресою : АДРЕСА_1 - 19.02.2004 року, а також надано довідку ЖРЕР №2 "Підзамок", видану ОСОБА_1 про те, що вона разом з сином - ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрована за адресою : АДРЕСА_1 - з 19.02.2004 року.

Крім цього, право на користування зазначеним житлом малолітні діти ОСОБА_1 набули в силу положень ч.1 ст.405 ЦК України, згідно якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону.

Як роз'яснено в ухвалі Верховного Суду України від 21 вересня 2011 року у справі №6-57868 св.10 - сервітутне право користування житлом набувають члени сім'ї власника житла за фактом набуття статусу члена сім'ї (тобто дане право виникає на законі, а саме на підставі ст.405 ЦК України на праві сервітуту).

Оскільки спірний договір іпотеки було укладено без попередньої згоди органу опіки і піклування, право користування яким мають малолітні діти, про що нотаріусу при укладенні договору було достеменно відомо з паспорта іпотекодавця ОСОБА_1, виданого їй 02 жовтня 2001 року, тоді як спірний договір іпотеки був укладений 27 січня 2006 року, тому суд вважає, що даний договір слід визнати недійсним на підставі ч.1 ст.215 ЦК України, який відповідно до ч.1 ст.236 ЦК України є недійсним з часу його укладення.

Строк позовної давності ОСОБА_1 за даною позовною вимогою не пропущений, так як про порушення свого права вона довідалася з позову банку, в якому він просив висилити її та членів її сім'ї з належної їй квартири.

Стосовно вимоги за зустрічним позовом про визнання недійсної угоди до кредитного договору, то така також підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Так, стаття 251 ЦК України визначає поняття строку і терміну.

Кредитний договір був укладений строком на 4 роки з 27.01.2006 року по 27.01.2010 року /пункт 1.1. кредитного договору/.

У відповідності до вимог ст. 631 ЦК України строком є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє тільки сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

Зміна до договору здійснюється у тій самій формі, що і сам договір. Після закінчення строку договору 27.01.2010р., сторони в письмовій формі не продовжували його дію.

Отже, з моменту закінчення 27.01.2010р. строку дії кредитного договору, припинилися і самі умови кредитного договору, - крім відповідальності за порушення зобов'язання за час його дії.

15.04.2010р. сторони уклали додаткову угоду до не існуючого, припиненого ще 27.01.2010 р. кредитного договору, що вказує фактично на укладення сторонами нового договору, з новими умовами, які банком не виконані, зокрема п.8.1, згідно якого банк зобов'язався надати позичальнику кредитні кошти на строк з 15 квітня 2010 року по 15 квітня 2020 року включно у розмірі 19490,00 доларів США, а саме 17800,00 доларів США на споживчі цілі та 1690,00 доларів США на сплату страхових платежів, які позичальнику ОСОБА_1 так і не надав.

Виходячи з того, що додаткова угода від 15.04.2010 року була укладена до не існуючого кредитного договору, і така не була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені нею, так як умови зазначеної угоди про надання позичальнику кредитних коштів в сумі 19490,00 доларів США банком так і не виконані, що вказує на його укладення з порушенням вимог, встановлених ч.1 та ч.5 ст.203 ЦК України, а тому такий на підставі ч.1 ст.215 ЦК України слід визнати недійсним.

Строк позовної давності за даною позовною вимогою ОСОБА_1 не пропущений, оскільки нею осопрюється угода від 15.04.2010 року, а до суду із зустрічним позовом вона звернулася 05.12.2012 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності.

Також судом встановлено, що позичальник ОСОБА_1 у строк, встановлений кредитним договором, а саме до 27.01.2010 року не повернула кредит в сумі 14566,74 доларів США та не сплатила відсотки за його користування в сумі 1974,35 доларів США, що стверджується наданим банком розрахунком заборгованості за кредитним договором позичальника ОСОБА_1 станом на 27.01.2010 року.

ПАТ КБ "Приватбанк" у первісній позовній заяві, посилаючись на невиконання позичальником ОСОБА_1 умов кредитного договору, просив в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором в розмірі 25329,95 доларів США, яка станом на 07.10.2011 року складалася із заборгованості за кредитом в сумі 17580,22 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 4978,16 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 484,16 доларів США та пені за несвоєчасність виконання зобов'язання за кредитним договором в сумі 2287,41 доларів США, - звернути стягнення на квартиру АДРЕСА_1.

Під час розгляду справи в суді, представник банку вказувала на те, що кредитна заборгованість позичальника ОСОБА_1 зросла і станом 03.12.2013 року становить суму 34165,21 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 14597,49 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 10845,14 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом в сумі 1224,64 доларів США та пені за несвоєчасність виконання зобов'язання за кредитним договором в сумі 7497,94 доларів США, в рахунок погашення якої просив звернути стягнення на предмет іпотеки.

Однак зазначена сума заборгованості банком у відповідності до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України є не доведеною, а тому відсутні передбачені законом підстави для звернення стягнення на квартиру.

Крім цього, судом встановлено, що позичальником ОСОБА_1 за період з 2010 року по жовтень включно 2014 року, згідно наданих нею платіжних квитанцій, було сплачено суму в розмірі 12324,00 доларів США та 2570 грн., зокрема, 26.06.2010 р. 300 грн., 12.11.2010 р. 370 грн., 16.12.2010 р. 1500 грн., 31.12.2010 р. 200 грн., 17.02.2011 р. 100 доларів США, 19.02.2011 р. 200 доларів США, 10.03.2011 р. 20 грн., 180 грн., 17.08.2011 р. 150 доларів США, 02, 07, 09 11.2011 року 120, 30, 60 доларів США, 13.12.2011 р. 200 доларів США, 16.12.2011 р. 50 доларів США, 11.01.2012р. 100 доларів США, 16.01.2012 р. 200 доларів США, 26.01.2012 р. 350 доларів США, 27.01.2012 р. 150 доларів США, 22.02.2012 р. 330 доларів США, 27.03.2012 р. 330 доларів США, 27 квітня 2012 р. 330 доларів США, 26.05.2012 р. 350 доларів США, 29 .06.2012 р. 325 доларів США, 26.07.2012 р. 330 доларів США, 31.08.2012 р. 330 доларів США, 28.09.2012 р. -332 доларів США, 23.11.2012 р. 350 доларів США, 25.12.2012 р. 350 доларів США, 25.01.2013 р. 350 доларів США, 28.02.2013 р. 330 доларів США, 30.03.2013 р. 297 доларів США, 30.04.2013 р. 330 доларів США, 30.05.2013 р. 330 доларів США, 29.06.2013 р. 340 доларів США, 27.07.2013 р. 350 доларів США, 30.08.2013 р. 330 доларів США, 30.09.2013 р. 330 доларів США, 31.10.2013 р. 330 доларів США, 29.11.2013 р. 330 доларів США, 28.12.2013 р. 330 доларів США, 30.01.2014 р. 250 доларів США, 31.01.2014 р. 80 доларів США, 28.02.204 р. 330 доларів США, 29.03.2014 р. 330 доларів США, 30.04. 2014 р. 320 доларів США, 30.05.2014 р. 330 доларів США, 28.06.2014 р. 330 доларів США, 30.07.2014 р. 330 доларів США, 31.08.2014 р. 330 доларів США, 30.09.2014 р. 320 доларів США, 29.10.2014 р. 330 доларів США.

Сплата позичальником зазначених сум в розмірі 12324 доларів США та 2570 грн., що на день сплати становило суму 320 доларів США, спростовує доводи банку про завдання йому збитків в зв'язку з неповерненням кредиту в сумі 14566,74 доларів США та 1974,35 доларів США відсотків у строк до 27.01.2010 року.

Враховуючи, що п.4.1 кредитного договору та додаткова угода до кредитного договору від 15.04.2010 року підлягають визнанню недійсними, тому слід зобов'язати ПАТ КБ "ПриватБанк" здійснити перерахунок платежів відповідно до сплачених ОСОБА_1 коштів на користь банку за кредитним договором від 27.01.2006 року, без врахування вимог додаткової угоди до кредитного договору від 15.04.2010 року.

Керуючись ст.ст. 213-215, 223 ЦПК України, ст.ст. 203, 215, 236, 251, ч.1 ст.405, 631 ЦК України, п.1ч.2 ст.177 СК України, ч.3 ст.17 Закону України "Про охорону дитинства", ч.4 ст.12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей", Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", суд, -

РІШИВ:

У задоволенні первісного позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" до ОСОБА_1 про звернення стягнення на майно - відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_1 задовольнити.

Визнати умови кредитного договору №MKK7GA00000006 від 27.01.2006р. укладеного між Закритим акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк" та ОСОБА_1 про надання кредиту в сумі 776 доларів США на сплату страхових платежів - не виконаними і припинити зобов'язання в цій частині з часу закінчення строку дії договору 27.01.2010 року.

Визнати п.4.1 кредитного договору №MKK7GA00000006 від 27.01.2006р укладеного між Закритим акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк" та ОСОБА_1 - недійсним.

Визнати недійсним з часу укладення 27.01.2006р. договір іпотеки квартири АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_1 та Закритим акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк".

Визнати недійсною з часу укладення 15.04.2010р. додаткову угоду до кредитного договору №MKK7GA00000006 від 27.01.2006р. укладеного між ЗАТ КБ "ПриватБанк" та ОСОБА_1.

Зобов'язати Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" здійснити перерахунок платежів відповідно до сплачених ОСОБА_1 коштів на користь ПАТ КБ "ПриватБанк" за кредитним договором від 27.01.2006 року, без врахування вимог додаткової угоди до кредитного договору від 15.04.2010 року.

Рішення може бути оскаржено до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд протягом десяти днів з дня його проголошення, а особами, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Головуючий Семерак І.О.