Справа № 477/1518/13 Головуючий у 1 інстанції: Головатий А.П.
Провадження № 22-ц/783/2021/14 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 травня 2014 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Гриновця Б.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Ванівського О.М.,

при секретарі: Цар М.М.,

з участю: представника позивача ОСОБА_2,

представника відповідачів ОСОБА_3,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою представника позивача ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_2 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 19 грудня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6, третя особа: орган опіки та піклування Миколаївської районної державної адміністрації про визнання правочинів недійсними та визнання права спільної сумісної власності, -

в с т а н о в и л а:

рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 19 грудня 2013 року в задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.

Рішення суду оскаржив представник позивача ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_2.

У поданій апеляційній скарзі покликається на те, що судом першої інстанції при ухваленні зазначеного рішення неповно зясовано обставини, які мають важливе значення у справі та неправильно застосовано норми матеріального права. Крім того, на думку апелянта, має місце недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими та невідповідність висновків суду обставинам справи.

Зокрема, апелянт вважає, що оспорювані правочини вчинено в результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, що підтверджується, на його думку, тим, що грошових коштів, необхідних для придбання нерухомого майна у ОСОБА_5 не було і такі кошти були передані останній ОСОБА_6 із спільного з ОСОБА_4 сімейного бюджету без її згоди на це. Зазначає також, що факт передачі коштів зі спільного сімейного бюджету ОСОБА_6 було приховано та здійснено такий всупереч ч.1 ст.63, ч.1 ст.64, ч.1 ст.65 та ч.ч.1, 2 ст.66 СК України без згоди другого з подружжя ОСОБА_4.

Вказує, що зазначені обставини судом першої інстанції під час ухвалення оскаржуваного рішення не було враховано, а тому воно підлягає скасуванню. Відтак просить суд ухвалити нове рішення, яким визнати оспорювані правочини недійсними та визнати за ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7, ОСОБА_8 право спільної сумісної власності житловий будинок та земельну ділянку за адресою: 81600, Львівська область, м. Миколаїв, вул. О.Олеся, 2 «а».

Заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення місцевого суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Встановлено, що 30.08.2001 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_5 було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку №2-а з відповідними господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться на вул. О.Олеся в м. Миколаєві Львівської області та земельної ділянки, площею 0,06 га, передану ОСОБА_9 для обслуговування вказаного житлового будинку (а.с.101).

31.01.2002 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_6 було укладено договір дарування житлового будинку разом з господарськими будівлями, які розташовані на земельній ділянці земель Миколаївської міської ради, площею 0,06 га, наданій для будівництва та обслуговування житлового будинку, що знаходиться за адресою: Львівська область, м. Миколаїв, вул. О.Олеся, 2 «а» (а.с.16).

У заявленому позові ОСОБА_4 просила суд першої інстанції, з врахуванням поданих уточнень, визнати недійсними зазначені вище договори купівлі-продажу та дарування; витягу з реєстру про право власності на нерухоме майно; визнання за ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7 права спільної сумісної власності на нерухоме майно, що є предметом оспорюваних правочинів та усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні зазначеним нерухомим майном.

Обґрунтовуючи зазначені позовні вимоги позивач та її представник покликаються на те, що оспорювані правочини укладені внаслідок зловмисної домовленості сторін цих правочинів. Крім того, вказує, що оспорювані договори були укладені під час перебування позивача та відповідача ОСОБА_6 у зареєстрованому шлюбі. Кошти для придбання нерухомого майна відповідачем ОСОБА_5 були передані їй відповідачем ОСОБА_6 із спільного з позивачем сімейного бюджету. Відтак, вважає, що при укладенні зазначених договорів було порушено права позивача, оскільки дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності.

Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Зважаючи на вказаний загальновизнаний принцип права, закріплений Конституцією України, враховуючи, що спірні правовідносини виникли у 2001-2002 роках застосуванню підлягають норми ЦК Української РСР та Кодекс про шлюб та сімю України, що діяли на момент виникнення спірних правовідносин.

Водночас, обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач та її представник покликаються на норми ст.ст.203, 204, 215, 216, 232, 236 ЦК України та норми ст.ст.63-65, 66, 68 СК України, які на момент виникнення спірних правовідносин ще не діяли.

Згідно ч.1 ст.232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Норма аналогічного змісту містилася і у ч.2 ст.57 ЦК Української РСР, відповідно до якої угода, укладена внаслідок обману, насильства, погрози, зловмисної угоди представника однієї сторони з другою стороною, а також угода, яку громадянин був змушений укласти на вкрай невигідних для себе умовах внаслідок збігу тяжких обставин, може бути визнана недійсною за позовом потерпілого або за позовом державної чи громадської організації.

Проте, у цьому випадку слід зважити на те, що підстава визнання правочину недійсним, передбачена у зазначених статтях стосується лише тих правочинів, які вчиняються особою не самостійно, а через представника.

Згідно ч.1 ст.48 ЦК Української РСР недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону, в тому числі ущемлює особисті або майнові права неповнолітніх дітей.

Таким чином, у випадку якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом такий правочин може бути визнаний недійсним судом на підставах, встановлених законом.

Крім того, відповідно до ч.ч.1, 3 ст.24 Кодекс про шлюб та сімю України, яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин, майно, яке належить кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку спадкування, є власністю кожного з них. Кожен з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном.

Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.

Дослідивши матеріали справи колегія суддів вважає, що позивачем та її представником не надано жодних доказів на обґрунтування кожної із позовних вимог, зокрема: визнання недійсними договорів купівлі-продажу від 30.08.2001 року та дарування від 31.01.2002 року на визначених ними підставах; витягу з реєстру про право власності на нерухоме майно від 21.09.2006 року; визнання за ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7 права спільної сумісної власності на нерухоме майно, що є предметом оспорюваних правочинів та усунення перешкоди у користуванні та розпорядженні зазначеним нерухомим майном.

Згідно ч.3 ст.60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Частиною 4 ст.60 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Докази, які подаються сторонами у справі повинні бути належними та допустимими.

Належними, відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України, є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Допустимість доказів, згідно ч.2 ст.59 ЦПК України, полягає у тому, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Єдиними наявними у матеріалах справи належними доказами, які на думку позивача та її представника, обґрунтовують позовні вимоги є покази свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 (а.с.132-137).

Водночас покази зазначених свідків, згідно звукозапису судового засідання від 19.12.2013 року є недопустимими щодо предмету доказування у справі, оскільки лише показами свідків жодна із заявлених позовних вимог підтверджуватись не можуть.

Крім того, дослідивши матеріали справи колегія суддів вважає, що висуваючи позовну вимогу про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 30.08.2001 року між ОСОБА_9 та ОСОБА_5, згідно якого відповідачем ОСОБА_5 було придбано житловий будинок №2-а з відповідними господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться на вул. О.Олеся в м. Миколаєві Львівської області та земельну ділянку, площею 0,06 га, передану ОСОБА_9 для обслуговування вказаного житлового будинку, позивач та її представник не визначили одного із належних відповідачів за такою позовною вимогою, а саме сторону спірного правочину продавця ОСОБА_9. Згідно матеріалів справи, клопотання про залучення ОСОБА_9 як співвідповідача у справі ні позивач ні її представник протягом розгляду справи судом першої інстанції не подавали.

Відповідно до ч.1 ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Однак, заявляючи позовну вимогу про усунення перешкод у користуванні майном, що є предметом спірних договорів позивач та її представник не надали також жодних доказів, які б підтверджували їхнє право на звернення до суду з негаторним позовом, так як право на звернення з таким має власник майна, яким позивач не є і доказів протилежного нею та/чи її представником не надано.

Згідно ч.1 ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Заявивши позовну вимог про визнання за ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7 права спільної сумісної власності на нерухоме майно, що є предметом оспорюваних правочинів, позивачем та її представником, всупереч ч.1 ст.60 ЦПК України не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження такої позовної вимоги.

Більше того, слід звернути увагу на взаємовиключність позовних вимог про визнання оспорюваних договорів недійсними та визнання права спільної сумісної власності на житловий будинок №2-а з відповідними господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться на вул. О.Олеся в м. Миколаєві Львівської області та земельну ділянку, площею 0,06 га, оскільки в результаті задоволення позовних вимог про визнання таких правочинів недійсними необхідним є застосування двосторонньої реституції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно з ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відтак, на підставі вищевказаного, враховуючи: відсутність доказів на підтвердження позовних вимог; покликання позивача та застосування ним законодавства, яке не діяло на момент виникнення спірних правовідносин; відсутність належного співвідповідача за позовною вимогою про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку №2-а з відповідними господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться на вул. О.Олеся в м. Миколаєві Львівської області та земельної ділянки, площею 0,06 га, передану ОСОБА_9 для обслуговування вказаного житлового будинку; недоведеність та безпідставність позовної вимоги про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні майном колегія суддів вважає, що позовні вимоги позивача безпідставні, а відтак оскаржуване рішення суду є законним та обґрунтованим, обставини справи досліджені всебічно та повно на підставі тих доказів, які були подані сторонами під час розгляду справи.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.307 ЦПК України за наслідками розгляду апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції апеляційний суд має право постановити ухвалу про відхилення апеляційної скарги і залишення рішення без змін.

При цьому, згідно ч.1 ст.308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції, яке оскаржується ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, а відтак апеляційну скаргу слід відхилити.

Керуючись 303, 304, п.1 ч.1 ст. 307, ст.308, п.1 ч.1 ст.314, ст.ст.315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а :

апеляційну скаргу представника позивача ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 19 грудня 2013 року у справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_5 та ОСОБА_6, третя особа: орган опіки та піклування Миколаївської районної державної адміністрації про визнання правочинів недійсними та визнання права спільної сумісної власності залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена протягом двадцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ.

Головуючий: Б.М.Гриновець

Судді: М.Я.Богонюк

ОСОБА_12