Справа №442/7426/14-ц
Провадження №2/442/2322/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 грудня 2014 року Дрогобицький міськрайонний суд Львівської області

в складі : головуючої - судді Гарасимків Л.І.

при секретарі Петрів В.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дрогобичі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Дрогобицького міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, мотивуючи позовні вимоги тим, що згідно свідоцтва про право особистої власності від 30.05.1991 року він є власником житлового будинку з господарськими будівлями, який розташований в АДРЕСА_1. Відповідач по справі ОСОБА_2 є його сином та зареєстрований у вказаному будинку. Однак ще у 2001 році він забравши свої речі перейшов проживати до своєї дружини в с. Старе Село Дрогобицького району Львівської області. Відповідач жодного разу в будинку не з"являвся, забравши всі свої речі. Всі обов"язки по утриманню будинку несе позивач сам. На даний час відповідач проживає в іншому місці. Добровільне врегулювання спору неможливе, так як він з відповідачем не спілкується, та йому не відомо куди він виїхав, а тому, оскільки він у вказаному будинку не проживає більше року, позивач вважає, що він втратив право на житло в будинку АДРЕСА_1, про що просить суд постановити відповідне рішення про визнання його таким, що втратив право на дане житло.

В судове засідання позивач ОСОБА_1 не з»явився, надіславши на адресу суду заяву в якій просять слухати справу за його відсутності. Позовні вимоги підтримав та просить їх задоволити.

Відповідач ОСОБА_2 в судове засідання повторно не з"явився, хоч належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи. Не повідомив суд про причини своєї неявки, а тому керуючись ст. 224 ЦПК України, суд вважає цю особу повідомленою про час та місце судового засідання. При таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та розглянув справу за його відсутності, провівши заочний розгляд справи.

Відповідно до ст.197 ЦПК судовий розгляд проведено без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

Суд, дослідивши письмові докази, у справі, вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав:

Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

П. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі Конвенція), яка гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції.

У національному законодавстві та судовій практиці право на житло гарантоване людині ст. 47, 48 Конституції України. Так, ч. 3 ст. 47 Основного Закону проголошує, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону та за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст.71 ЖК УРСР), членів сімї власника жилого приміщення протягом року (ст.405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст.72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України).

Судом встановлено, що позивач ОСОБА_1 є власником житлового будинку з господарськими будівлями, який розташований в АДРЕСА_1, згідно свідоцтва про право особистої власності від 30.05.1991 року, видане виконком Дрогобицької районної Ради народних депутатів, отже будинок належить до приватного житлового фонду, а не державного чи громадського житлового фонду, а тому положення ст. 71,72 ЖК України на спірні правовідносини не поширюються.

Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК України члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку(квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням.

До членів сімї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сімї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу.

Згідно ч. 1 ст. 405 ЦК України, ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, і припинення сімейних відносин не позбавляє їх права користування займаним приміщенням.

Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом.

Факт відсутності відповідача ОСОБА_2 за місцем реєстрації без поважних причин понад встановлені законодавством строки стверджений долученими до матеріалів позовної заяви письмовими доказами, зокрема:

- актами обстеження житлово-побутових та матеріальних умов позивача, складених комісією Снятинської сільської Ради Дрогобицького району від 26.03.2014 року, 07.07.2014 року, 03.09.2014 року, з яких вбачається, що відповідач ОСОБА_2 в будинку АДРЕСА_1, не проживає .

- довідкою № 327 від 18.12.2014 року виданою виконавчим комітетом Снятинської сільської Ради про те, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 зареєстрований в АДРЕСА_1, але фактично з 2011 року по даний час за даною адресою не проживає.

Відтак, в судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_2 понад рік не проживає в житловому будинку АДРЕСА_1, без поважних причин, а тому втратив право на користування вказаним жилим приміщенням.

При таких обставинах позов підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст. 10, 60, 231-215, 224 ЦПК України, ст. 156, 405 ЖК України, суд ,-

ВИРІШИВ:

Позов задоволити.

Визнати ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1, таким, що втратив право на користування в житловому будинку АДРЕСА_1, із зняттям його з реєстрації за вказаною адресою.

Рішення може бути оскаржено в судову палату по цивільних справах Львівського апеляційного суду через Дрогобицький міськрайонний суд шляхом подання апеляційної скарги протягом 10 днів з дня проголошення рішення суду.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Головуюча - суддя : _________________________