АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4881/14 Справа № 199/488/14-ц Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - Пономарь З.М.
Категорія 27
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 липня 2014 року Колегія суддів судової палати з цивільних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючої судді Пономарь З.М., суддів Михайловської С.Ю., Красвітної Т.П., при секретареві Глубоченку М.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпропетровськ цивільну справу за апеляційними скаргами ОСОБА_2 та Публічного акціонерного товариства АЛЬФА-БАНК на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровськ від 13 березня 2014 року за позовом ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства АЛЬФА-БАНК про визнання частково недійсним кредитного договору,-

в с т а н о в и л а :

У січні 2014 року ОСОБА_3 звернувся до ПАТ Альфа Банк з позовом про захист прав споживача та про визнання п.3.4. укладеного ними 7.12.2006р. кредитного договору недійсним з посиланням на те, що встановлений договором обовязок сплачувати пеню у розмірі 1% за кожен день прострочення погашення кредитних сум є несправедливим. Рішенням Амур-Нижньодніпровського райсуду м. Дніпропетровськ від 13.03.2014р. у задоволенні позову відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 просив скасувати вказане рішення, посилаючись на його невідповідність вимогам закону.

В апеляційній скарзі Банк просив змінити судове рішення, виключивши з його мотивувальної частини висновок про несправедливість умови кредитного договору відносно розміру пені.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що воно підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення за такими підставами.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи наступне.

7.12.2006 р. між ЗАТ Альфа Банк (правонаступник: ПАТ Альфа Банк) та ОСОБА_2 укладено кредитний договір №490016888 про надання останньому кредиту у сумі 27347,72 доларів США зі сплатою 12% річних та суму залишку заборгованості за кредитом на купівлю легкового автомобіля. За положенням п. 3.4. кредитного договору передбачена відповідальність позичальника за порушення зобовязань у вигляді сплати пені в розмірі 1% від простроченої суми за кожен день прострочення (а.с.5,6).

За відомостями та розрахунком банку станом на 07.07.2012р. загальний розмір заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором складав суму 231 569 грн. 22 коп., при цьому сума пені з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день складала 1513944 грн. 40 коп. Тобто, нарахована банком на підставі п.3.4. кредитного договору сума пені в 6,5 разів перевищувала загальний розмір кредитної заборгованості.

У ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів передбачені підстави для визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Зокрема, за положеннями ч.1,2 цієї статті до умов договору із споживачем не мають включатись умови, які є несправедливими, а саме, такі умови, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Відповідно до п.5 ч.3 ст.18 несправедливими є, зокрема, умови договору про встановлення вимоги щодо сплати споживачем непропорційно великої суми компенсації (понад пятдесят відсотків вартості продукції) у разі невиконання ним зобовязань за договором.

Відповідно до вимог ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину, зокрема, не може суперечити актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства. Укладаючи із ОСОБА_2 споживчий кредит, банк зобовязаний був дотримуватись вказаних вимог Закону України Про захист прав споживачів про не включення до договору умов, які є несправедливими. На необхідність застосування цього Закону до правовідносин, які виникли з споживчого кредитування, звернуто увагу і у рішенні Конституційного суду України від 10.11.2011р.

Враховуючи зазначені обставини та вимоги закону, викладені у п.3.4. кредитного договору положення відносно розміру пені дійсно є несправедливими, суперечать принципам розумності та добросовісності та є наслідком дисбалансу договірних прав та обовязків на шкоду позичальника, а тому відповідно є недійсними згідно п.5 ч.3 ст.18 Про захист прав споживачів,ч.1 ст.203, ч1 ст.215 ЦК України.

Дійшовши обґрунтованого висновку про те, що встановлений у п.3.4. кредитного договору розмір пені є несправедливим, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 у звязку зі спливом трирічного з моменту укладення кредитного договору строку позовної давності, про застосування якої заявлено банком. Однак при цьому судом першої інстанції не враховано наступні обставини та вимоги закону.

За положеннями ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності, за ч.1 ст.261 ЦК України, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права. У разі, якщо суд визнає поважними причинами пропущення позовної давності, згідно ч.5 ст.267 ЦК України порушене право підлягає захисту.

З матеріалів справи вбачається, що ПАТ Альфа Банк предявив до ОСОБА_2 та ОСОБА_4 позов про стягнення кредитної заборгованості 17.09.2012р. У позовній заяві банком зазначено, що станом на 07.07.2012р. загальний розмір заборгованості за кредитним договором складав суму 231 569 грн. 22 коп., у тому числі, 162607грн.48коп. за кредитом та 68961грн.74коп. за відсотками. Сума пені наведена банком у позовній заяві з розрахунку 1% від простроченої суми за кожний день складала 1 513 944 грн. 40 коп. При цьому банк просив стягнути вказану вище пеню лише частково - у сумі 166533грн.88коп. з посиланням на принцип розумності та справедливості. Тобто, самим банком фактично не лише визнавалось, а й безпосередньо зазначалось у своїй позовній заяві про те, що умова договору про розмір пені є дійсно несправедливою. Після предявлення вказаного позову з позовом при визнання недійсним у цій частині кредитного договору з посиланням на несправедливу його умову про розмір пені до суду звернувся і ОСОБА_2 Зазначені обставини свідчать про те, що, хоча ОСОБА_2 і підписав кредитний договір, про порушення свого права споживача несправедливим визначенням розміру пені, який у 6,5 разів перевищує розмір загальної кредитної заборгованості, реально міг дізнатись як більш слабкий субєкт економічних відносин лише після предявлення до нього вказаного позову з зазначенням суми пені. Крім того, у розясненні рішення Конституційного суду України від 10.11.2011р. про необхідність застосування Закону України Про захист прав споживачів до споживчого кредитування, на яке посилався ОСОБА_2 у якості приводу до звернення з позовом, споживач підлягає особливому захисту як більш слабкий субєкт економічних відносин.

Враховуючи, що зазначені обставини свідчать про поважність викладених ОСОБА_2 причин та про грубе порушення його прав, порушене право споживача підлягає захисту. У звязку з цим заява банку про застосування позовної давності задоволенню не підлягає.

Оскільки висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи та вимогам закону, його рішення на підставі п.3,4 ст.309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позову та апеляційної скарги ОСОБА_2 та про часткове задоволення апеляційної скарги банку.

Керуючись ст.ст.303,307,309,316 ЦПК України, колегія суддів,-

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу та позовні вимоги ОСОБА_2 задовольнити, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства АЛЬФА-БАНК задовольнити частково.

Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровськ від 13 березня 2014 року скасувати.

Визнати недійсним пункт 3.4 кредитного договору №490016888 від 7.12.2006р., укладеного між ЗАТ Альфа-Банк та ОСОБА_2.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і протягом двадцяти днів може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ.

Судді :