23.12.2014 Єдиний унікальний номер 205/5191/14-ц
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 грудня 2014 року м. Дніпропетровськ

Ленінський районний суд м. Дніпропетровська в складі:

головуючого судді Мовчан Д.В

при секретарі Волкобоєвої А.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Дніпропетровську цивільну справу за позовом Департаменту корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Комунальне житлово - експлуатаційне підприємство «Центральний» Дніпропетровської міської ради, про виселення без надання іншого житлового приміщення,-

В С Т А Н О В И В:

Департамент корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради (далі - Позивач) звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Комунальне житлово - експлуатаційне підприємство «Центральний» Дніпропетровської міської ради, про виселення без надання іншого житлового приміщення.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до рішення Дніпропетровської міської ради від 24.07.2013 року за № 23/37 «Про врегулювання деяких питань, пов'язаних з комунальною власністю територіальної громади міста», Департамент корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради визначений уповноваженою особою по здійсненню дій щодо розподілу та надання житла відповідно до чинного законодавства. Далі позивач зазначає, що Листом від 10.10.2013 року за № 338 Комунальне житлово - експлуатаційне підприємство «Центральний» Дніпропетровської міської ради, повідомив позивача про вільний житловий фонд повторного заселення, зокрема щодо квартири АДРЕСА_1. Відповідно до довідки за № 889 від 05.11.2013 року наданої Комунальним житлово - експлуатаційним підприємством «Центральний» Дніпропетровської міської ради у квартирі АДРЕСА_1, ніхто не зареєстрований, однак у вищевказану квартиру самоправно влилася та проживає ОСОБА_1 (далі - Відповідач-1). У відповідності до вимог ст. 58 ЖК України єдиною підставою вселення в надане жиле приміщення є ордер, виданий громадянинові на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду, виконавчим комітетом міської ради. Ордер може бути виданий лише на вільне жиле приміщення. Однак, ордер на вселення в квартиру АДРЕСА_1, відповідачеві-1 не видавався, жодного рішення щодо вселення відповідача-1 не приймалося, а отже відповідач -1 підлягає виселенню із зазначеної квартири без надання іншого жилого приміщення як особа, яка її самоправно зайняла.

Таким чином, Департамент корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради вимушений звернутися до суду за захистом прав територіальної громади міста Дніпропетровська, у зв'язку з протиправними діями ОСОБА_1, яка самоправно вселилася до житлового приміщення, яке належить комунальній власності, та просити суд виселити відповідача з квартири АДРЕСА_1, без надання їй іншого жилого приміщення.

До початку розгляду справи по суті позивач звернувся до суду з уточненою позовною заявою, в якій просив суд виселити ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 з квартири АДРЕСА_1, без надання їм іншого жилого приміщення.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, посилаюсь на обставини викладені в позовній заяві, у судових дебатах участі не приймав, у судове засідання з цього приводу представник позивача не з'явився, надав суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій просить уточнені позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Відповідач ОСОБА_1 у судовому засіданні проти позову заперечувала, посилаючись на його необгрунтованність, у судових дебатах участі не приймала, у судове засідання з цього приводу не з'явилася, надала суду письмову заяву в якій просить розглянути справу у її відсутність та відмовити позивачу в позові.

Відповідачі ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4 у судове засідання не з'явилися, про день та час слухання справи сповіщалися належним чином, надали суду письмову заяву в якій просили розглянути справу у їх відсутність, в задоволені позову відмовити.

Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Комунальне житлово - експлуатаційне підприємство «Центральний» Дніпропетровської міської ради, у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити, у судових дебатах участі не приймав, надав до суду письмову заяву про розгляд справи у їх відсутність, в якій просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за наступних підстав.

Так, судом встановлені наступні обставини та визначені відповідно до них правовідносини.

Судом встановлено, що житловий будинок АДРЕСА_1, знаходиться в комунальній власності, та перебуває на балансі Комунального житлово - експлуатаційного підприємства «Центральний» Дніпропетровської міської ради.

Відповідно до довідки за № 889 від 05.11.2013 року наданої Комунальним житлово - експлуатаційним підприємством «Центральний» Дніпропетровської міської ради у квартирі АДРЕСА_1, ніхто не зареєстрований, однак у вищевказану квартиру самоправно влилася та проживає ОСОБА_1 з сім'єю.

Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 1 листопада 1996 р. № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому.

Відповідно до положень ч.2 ст.65 ЖК України, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.

У відповідності до норм ст. 47 Конституції України, ч. 3 ст. 9 Житлового кодексу України кожен громадянин має право на житло та ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням. Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

З огляду на загальні засади регулювання відносин користування житловими приміщеннями, що є об'єктом права державної або комунальної власності, таке користування повинно відбуватись за наявності письмового договору найму житлового приміщення, який підлягає відповідній реєстрації, обов'язковість якого випливає зі змісту ст. 810 ЦК України, 61-63 ЖК УРСР, оскільки відповідно до Жилого Кодексу УРСР та Цивільного Кодексу України, житло як об'єкт права власності відокремлено в окрему правову категорію і не може ототожнюватися з об'єктами, майнові права щодо яких виникають з підстав, визначених розділі 4 глави 58 "Найм (оренда)" Цивільного Кодексу України.

Так, відповідно до ч.2 ст. 810 ЦК України, підстави, умови, порядок укладення та припинення договору найму житла, що є об'єктом права державної або комунальної власності, встановлюються законом. Відповідно до ст. 61 ЖК УРСР визначено, що безпосередньо користування жилими приміщеннями у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення.

Пленум Верховного Суду України в п. 9 постанови N 2 від 12 квітня 1985 р. "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз'яснив, що вирішуючи спори про користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.

Під час розгляду даної цивільної справи по суті, судом було встановлено, відповідачі вселились у займане житлове приміщення ще у 1991 році на підставі розпорядження адміністрації ВАТ «Дніпропетровський трубний завод ім. Леніна», яке на час вселення відповідачів було балансоутримувачем такого житлового приміщення, виданого за заявами ОСОБА_1 щодо поліпшення житлових умов (а.с. 19, 20). Означену обставину сторони визнали та не оспорювали під час розгляду даної цивільної справи по суті. Відтак суд не може погодитись з доводами позивача щодо того, що відповідачі самовільно зайняли таке житлове приміщення, адже їх вселення відбувалось за згодою на їх поселення балансоутримувача означеного житлового приміщення.

Однак судом також встановлено, що при цьому адміністрацією підприємства відповідний ордер не видавався, і відповідачі за вказаною адресою зареєстровані не були.

На думку суду наявність порушень з боку адміністрації ВАТ «Дніпропетровський трубний завод ім. Леніна» вимог чинного законодавства в частині обов'язкової видачі ордерів на поселення у вказані житлові приміщення, не може бути підставою для позбавлення права користування житлом відповідачів які жодних порушень із цього приводу не вчинили. Суд зазначає, що такі особи у встановленому законом порядку звернулись до адміністрації підприємства з прохання поліпшити житлові умови, при цьому балансоутримувач житла розглянув такі звернення на користь заявників. В даному випадку при розгляді справи по суті встановлено, а сторонами не заперечувалось, що судом, зважаючи на положення ст. 61 ЦПК України, приймаються доведеними факти, які не підлягають доказуванню, що позивачі були вселені у вказану квартиру з дозволу адміністрації підприємства, якому належав відповідний житловий фонд, що підтверджується вказаним розпорядженням, вказана квартира була місцем постійного проживання позивачів з моменту їх вселення, позивачі відкрито й безперервно користувались таким житловим приміщенням, несли відповідні витрати по утриманню такої квартири, тобто несли обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення.

За вказаних обставин та приписів чинного законодавства України, суд доходить висновку, що у даному випадку відсутні правові підстави для ухвалення судового рішення про задоволення позовних вимог, тому в позові слід відмовити.

Щодо розподілу судових витрат, суд зазначає, що у зв'язку із відмовою в задоволенні позову такі витрати у вигляді судового збору слід віднести на рахунок позивача у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України.

На підставі викладеного і керуючись, ст. 6, 127, частиною 2 статті 128, статті 129 ЖК, Примірним положенням про гуртожиток, затвердженого Радою Міністрів УРСР від 3 червня 1986 року № 208, ст.ст. 2, 10, 11, 57-60,88, 212-215, 218 ЦПК України, -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволені позову Департаменту корпоративних прав та правового забезпечення Дніпропетровської міської ради до ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Комунальне житлово - експлуатаційне підприємство «Центральний» Дніпропетровської міської ради, про виселення без надання іншого житлового приміщення - відмовити.

Рішення може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області, через Ленінський районний суд міста Дніпропетровська, шляхом подачі апеляційної скарги на рішення суду протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя: Д.В. Мовчан