22-ц/775/1157/2014(м)
265/2493/14-ц

Категорія 39 Головуючий у 1 інстанції Копилова Л.В.
Суддя-доповідач ОСОБА_1
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

25 листопада 2014 року м. Маріуполь

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Кочегарової Л.М.,

суддів Ігнатоля Т.Г., Попової С.А.,

при секретарі Брежнєві Д.О.,

розглянувши у судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про скасування свідоцтва про право власності, свідоцтва про право на спадщину за законом, свідоцтва про право на спадщину за заповітом за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 червня 2014 року та на ухвалу суду від 27 червня 2014 року, за апеляційною скаргою представника ОСОБА_2 ОСОБА_4 на додаткове рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 жовтня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

У квітні 2014 року представник ОСОБА_3 - ОСОБА_5 звернулася з позовом до ОСОБА_2 про припинення права на 5/12 часток квартири АДРЕСА_1, з виплатою відповідачу вартості цієї частки.

У червні 2014 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зустрічним позовом до ОСОБА_3 про скасування свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 29 листопада 2013 року № 1258, свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 жовтня 2013 року № 1126, свідоцтва про право власності від 28 жовтня 2013 року № 1123 та визнання його права на спадкування за заповітом, залишеним за життя ОСОБА_6 11 серпня 2009 року, відповідно до його змісту.

Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя від 27 червня 2014 року позов ОСОБА_3 залишено без розгляду.

Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 червня 2014 року та додатковим рішенням цього ж суду від 27 жовтня 2014 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 відмовлено.

В апеляційних скаргах ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_4 просять вказані судові рішення скасувати, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм матеріального та процесуального права.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представника ОСОБА_2 - ОСОБА_7, який просив задовольнити апеляційні скарги, заперечення представників ОСОБА_3 - ОСОБА_5 та ОСОБА_8, які просили відхилити апеляційні скарги, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги підлягають відхиленню за таких підстав.

Встановлено, що 17 березня 2013 року померла ОСОБА_6, після смерті якої відкрилася спадщина на квартиру АДРЕСА_2.

За життя, а саме, 11 серпня 2009 року, ОСОБА_6 склала заповіт, за яким заповіла належну їй на праві приватної власності квартиру АДРЕСА_1 онукові - ОСОБА_2

16 липня 2013 року її чоловік ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1, а 12 серпня 2013 року ОСОБА_2, звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_6

28 жовтня 2013 року ОСОБА_3 видано свідоцтво про право власності на 1/2 частку спірної квартири, яка є спільною сумісною власністю подружжя (реєстр 1123).

Цього ж дня, приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_9 за № 1126 ОСОБА_3 видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6, а саме - на 1/6 частку спадщини, яка складається з 1/2 частини квартири АДРЕСА_2. Таким чином, це свідоцтво про право на спадщину видано на 1/12 частки.

29 листопада 2013 року приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області ОСОБА_9 за №1258 ОСОБА_2 видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6, а саме - на 5/6 частки спадщини, яка складається з 1/2 частини квартири АДРЕСА_2. Таким чином це свідоцтво про право на спадщину видано на 5/12 частин.

Відмовляючи ОСОБА_2 у позові по даній справі, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_3 є чоловіком померлої ОСОБА_6, що на час посвідчення заповіту він був непрацездатним і мав право на обовязкову частку у спадщині, а тому, вимоги ОСОБА_10 про скасування свідоцтв від 28 жовтня 2013 року та від 29 листопада 2013 року, є безпідставними. Оскільки право ОСОБА_2 на спадкування за заповітом ніхто не оспорює, він фактично володіє спадковою квартирою, додаткове визнання його права на спадкування за заповітом від 11 серпня 2009 року не вимагається.

Висновки суду є законними та обґрунтованими.

Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

За ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Статтями 1222-1223, 1233 ЦК України визначено, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини.

Згідно із ч.3 ст.1235 ЦК України, заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини.

Відповідно до ст.1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка).

Стаття 1301 ЦК України визначає, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом.

Згідно ст.ст. 60,70 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ст.ст.22,28 КоБС УРСР).

Зі справи вбачається, що ОСОБА_3 і ОСОБА_6 перебували у шлюбі з 12 серпня 1962 року.

8 лютого 2008 року Маріупольською міською радою, на підставі довідки ЖБК «Дружний», на імя ОСОБА_6 було видано свідоцтво про право власності на квартиру АДРЕСА_1.

Як вбачається з довідки ЖБК «Дружний», ОСОБА_3 виплачував ссуду за квартиру АДРЕСА_3; першочерговий внесок в сумі 1706 руб. було здійснено у травні 1967 року; виплачено в рахунок погашення загальною сумою 3 821 руб.; будинок зданий в експлуатацію в 1967 році; ордер видано 4 травня 1967 року (а.с.171).

Відтак, з урахуванням обставин справи та норм матеріального права, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, оцінив представлені сторонами матеріали за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінив належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності та дійшов обгрунтованого висновку, що при укладенні заповіту ОСОБА_6 мала право розпорядитися тільки своєю часткою квартири АДРЕСА_2 скласти заповіт, оскільки право власності на квартиру виникло у спадкодавця в період шлюбу з ОСОБА_3

Крім того, станом на 11 серпня 2009 року, ОСОБА_3, якому виповнилося 68 років, був непрацездатний, а тому, він мав право на обовязкову частку у спадщині, що і закріплено державним нотаріусом, яка видала свідоцтво про право власності ОСОБА_3 на 1/2 частку спірної квартири, як подружжя, і на 1/12 частку квартири як обовязкову частку у спадщині, а всього на 7/12 часток (1/2+1/12).

Отже, підстав для скасування свідоцтва про право власності ОСОБА_3 на частку квартири за законом та за заповітом, немає.

Частка ОСОБА_2 на спадшину за заповітом визначена нотаріусом в розмірі 5/12, що підтверджується свідоцтвом від 29 листопада 2013 року (1-7/12).

Доводи апеляційної скарги ОСОБА_2 про те, що підлягають задоволенню його вимоги про визнання права на спадкування за заповітом від 11 серпня 2009 року, відповідно його змісту - про залишення у спадок належну ОСОБА_6 на праві власності квартиру АДРЕСА_2, саме ОСОБА_2, є безпідставними з огляду на наведені норми закону та конкретні обставини справи.

При цьому враховується, що в суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2 ОСОБА_4 не заперечував факту перебування ОСОБА_6 і ОСОБА_3 у шлюбі, наявності у останнього права на обовязкову частку у спадщині, відсутності між подружжям будь-якого договору стосовно майна, набутого в період шлюбу. Крім того, ні суду першої інстанції, ні апеляційному суду не надано доказів того, що спірна квартира була придбана за рахунок власних коштів спадкодавця.

Таким чином, рішення суду від 27 червня 2014 року та додаткове рішення від 27 жовтня 2014 року є законними і підстав для їх скасування не вбачається.

Доводи апеляційних скарг на вказані рішення зводяться до мотивів позовних вимог і не спростовують правильність висновків суду першої інстанції. Ніяких нових обставин чи доказів, які не були предметом розгляду судом першої інстанції та могли б вплинути на правильність висновків та рішення суду позивачем апеляційному суду не надано.

Перевіряючи в апеляційному порядку ухвалу суду від 27 червня 2014 року про залишення без розгляду позовних вимог ОСОБА_3 про припинення права ОСОБА_2 на 5/12 часток квартири АДРЕСА_1, з виплатою відповідачу вартості цієї частки, колегія суддів вважає, що вказана ухвала скасуванню не підлягає, враховуючи наступне.

Відповідно до п.9 ст.207 ЦПК України, суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач до закінчення розгляду справи покинув судове засідання і не подав до суду заяви про розгляд справи за його відсутності.

Відповідно ч. 2 до ст.11 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Як вбачається за матеріалів справи, факт залишення представниками позивача ОСОБА_3 залу судового засідання мав місце, заперечень на журнал судового засідання представники позивача ОСОБА_5 та ОСОБА_8 не подали, ухвалу суду у встановленому законом порядку не оскаржили, а тому, з законністю рішення суду про залишення позову ОСОБА_3 без розгляду, не можна не погодитися. Більш того, в судовому засіданні апеляційного суду вказані особи пояснили, що після постановлення ухвали вони подали самостійний позов до Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя за вимогами, які залишені були без розгляду.

Оскільки позивач ОСОБА_3, в особі його представників, погодився з ухвалою про залишення позову без розгляду, оскаржувана ОСОБА_2 ухвала не порушує його законних прав та інтересів, колегія суддів, на підставі ст.312 ЦПК України, вважає за необхідне залишити без задоволення апеляційну скаргу ОСОБА_2, а ухвалу від 27 червня 2014 року - без змін.

Керуючись п.1 ч.1 ст.307, ст.308 ЦПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги ОСОБА_2 та його представника ОСОБА_4 відхилити.

Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 червня 2014 року, ухвалу Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 червня 2014 року та додаткове рішення Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий Л.М. Кочегарова

Судді: Т.Г. Ігнатоля

ОСОБА_11