АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/4379/14 Справа № 205/9040/13-ц Головуючий у 1 й інстанції - Шавула В. С. Доповідач - Городнича В.С.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2014 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого - Городничої В.С.,

суддів - Варенко О.П., Лаченкової О.В.,

при секретарі - Білаш І.Л.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпропетровську апеляційну скаргу ОСОБА_2 на рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2014 року по справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу, -

ВСТАНОВИЛА:

У жовтні 2013 року позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, посилаючись на те, що ОСОБА_4 договорами позики надав ОСОБА_3 на умовах зворотності грошові кошти загальною сумою 3 308 530,00 грн. 07 травня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір переуступки права вимоги. 28 вересня 2013 року позивачка особисто вручила відповідачу повідомлення про повернення на її користь боргу.

У зв'язку із тим, що відповідач борг не повернув, позивачка вимушена була звернутися до суду із даним позовом, в якому просила суд стягнути із ОСОБА_3 на свою користь суму боргу у розмірі 3 844 785,05 грн. та судові витрати по справі у розмірі 3 555,71 грн.

Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 грудня 2013 року позовні вимоги ОСОБА_2 задоволено. За заявою ОСОБА_3 про перегляд заочного рішення ухвалою суду від 14 лютого 2014 року дане рішення скасоване.

Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2014 року у задоволенні позовних вимог позивача відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, ОСОБА_2 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду та постановити нове рішення, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення в межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду - скасуванню, з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04 серпня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 взяв у ОСОБА_4 210 000 доларів США, зобов'язавшись їх повернути (а.с.6).

10 серпня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено другий договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 взяв у ОСОБА_4 880 000,00 грн., зобов'язавшись їх повернути (а.с.7).

27 вересня 2011 року між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 було укладено третій договір позики, за умовами якого ОСОБА_3 взяв у ОСОБА_4 750 000,00 грн., еквівалент 93 750,00 доларів США зобов'язавшись їх повернути (а.с.8).

17 травня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було укладено договір про переуступку права вимоги, за умовами якого первісний кредитор передає, а новий кредитор приймає право вимоги боргу від ОСОБА_3, який виник внаслідок отриманої боржником у первісного кредитора позики грошових коштів, що підтверджено розписками боржника (а.с.11,13).

Додатковою угодою до договору про переуступку права вимоги від 17.05.2013 року, укладеною 17 травня 2013 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 доповнено, що новий кредитор має право отримувати від боржника проценти за договором позики за весь час його дії (а.с.12).

За змістом угоди про припинення зобов'язань від 31 жовтня 2012 року ОСОБА_3 повернув, а ОСОБА_4 прийняв грошові кошти на загальну суму 415 000,00 доларів США (а.с.62).

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції керувався положеннями вимог ст. 509, 526, 638, 1046, 1047 ЦК України та виходив з того, що позовні вимоги є необґрунтованими та недоведеними.

Однак, з таким висновком суду погодитися не можна, враховуючи наступне.

Відповідно до ст. 1046 ЦПК України за договором позики одна сторона передає іншій стороні у власність грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму позики.

Згідно до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.

Згідно ст. 526 ЦПК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст. 525 ЦПК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановленого договором або законом.

Відповідно до ст. 610 ЦПК України, невиконання зобов'язання або його виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) є порушенням зобов'язання.

Згідно статті 625 ЦПК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Згідно ст. 1049 ЦПК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Як вбачається, в матеріалах цивільної справи відсутній оригінал Угоди про припинення зобов'язань від 31 жовтня 2012 року. Відповідач та представник відповідача, всупереч ст. 60 ЦПК України, ні в суді першої інстанції, ні в апеляційній інстанції не надали оригінал спірного документу.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Твердження представника відповідача про те, що судом першої інстанції оглядався оригінал угоди, є недоведеним, оскільки відповідач та його представник не змогли надати у судове засідання апеляційної інстанції оригінал Угоди від 31.10.2012 року.

Крім того, ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 13.10.2014 року було витребувано у якості забезпечення доказів з Ленінського районного відділу ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області оригінал угоди про припинення зобов'язань від 31.10.2012 р., укладеної між ОСОБА_4 та ОСОБА_3

На виконання вищезазначеної ухвали від 13.10.2014 року суду були надані наступні документи: завірена копія угоди про припинення зобов'язань від 31.10.2012 р., укладеної між ОСОБА_4 та ОСОБА_3, та завірена копія почеркознавчої експертизи (а.с. 186-191).

Згідно висновку почеркознавчої експертизи встановлено, що підпис від імені ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_1, розташований з лівої сторони графи /ОСОБА_4/ документу «Соглашение о прекращении обязательств» від 31 жовтня 2012 року ймовірно виконаний не ОСОБА_4, зразки підпису якого надані для порівняльного дослідження.

Таким чином, доказів підписання угоди про припинення зобов'язань від 31.10.2012 р. саме ОСОБА_4 нічим не підтверджено, а зазначена почеркознавча експертиза не може бути достатнім доказом на підтвердження доводів відповідача про підписання спірної угоди, а тому колегія суддів дійшла висновку, що заборгованість у сумі 3 844 785,05 грн., що складається із: загальної суми боргу - 3 308 530,00 грн., відсотків за користування - 536 255,05 грн. підлягає стягненню на користь позивача, оскільки свої договірні зобов'язання відповідач за договорами позики не виконав. Також колегія суддів приймає до уваги той факт, що на момент звернення до суду у позивача знаходилися оригінали розписок про надання коштів відповідачу за договором позики, які долучені до матеріалів справи. Тоді як оригінал угоди про припинення зобов'язань жодна із сторін до суду апеляційної інстанції не надала.

Враховуючи вищевикладене, рішення суду постановлене без додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційну скаргу ОСОБА_2 необхідно задовольнити, а рішення суду - скасувати.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів, -

ВИРІШИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 28 лютого 2014 року - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення суми боргу - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 суму боргу за договорами позики від 04.08.2011 року, 10.08.2011 року, 27.09.2011 року у розмірі 3 844 785 грн. 05 коп., що складається із: загальної суми боргу - 3 308 530 грн. 00 коп., відсотків за користування - 536 255 грн. 05 коп.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 судові витрати у сумі 3 555 грн. 71 коп. та 1827 грн. 00 коп.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий: Городнича В.С.

Судді: Варенко О.П.

Лаченкова О.В.