Справа № 461/4884/14-к
Провадження № 1-кс/461/2001/14
Галицький районний суд м.Львова
УХВАЛА

27.05.2014

Слідчий суддя Галицького районного суду м. Львова Мисько Х.М., при секретарі Коружинець Н.В., з участю скаржника ОСОБА_1, прокурора Ковальчука М.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Львові скаргу ОСОБА_1 на бездіяльність прокурора Галицького району м. Львова щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на бездіяльність прокурора Галицького району м. Львова, в якій просить визнати бездіяльність прокурора Галицького району м. Львова щодо невнесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань згідно його заяви від 08 травня 2014 року про вчинення кримінального правопорушення суддею Шевченківського районного суду м. Львова Глинською Дариною Богданівною та щодо відсутності до сьогоднішнього дня досудового розслідування даного кримінального правопорушення такою, що не відповідає вимогам кримінального процесуального законодавства, тобто протиправною та зобовязати прокурора Галицького району м. Львова невідкладно внести необхідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань згідно його заяви від 08 травня 2014 року про вчинення кримінального правопорушення суддею Шевченківського районного суду м. Львова Глинською Дариною Богданівною та невідкладно розпочати досудове розслідування цього кримінального правопорушення.

В обґрунтування внесеної скарги покликається на те, що 08 травня 2014 року він звернувся до прокурора Галицького району м. Львова з заявою про вчинення кримінального правопорушення суддею Шевченківського районного суду м. Львова Глинською Д.Б. згідно з повідомленими в тексті цієї заяви обставин постановлення нею завідомо неправосудних рішень та ухвал. 12 травня 2014 року, тобто більше ніж через 24 години з часу подання заяви про вчинення кримінального правопорушення, він знову прибув в прокуратуру Галицького району м. Львова та звернувся із заявою щодо видачі йому наручно процесуального документу у формі Повідомлення, як цього вимагає чинний КПК України згідно з вимогами ст.214 та глави 6 КПК України. Вважає, що йому протиправно було відмовлено у видачі наручно згаданого Повідомлення.

Особа, яка подала скаргу ОСОБА_1 в судовому засіданні внесену скаргу підтримав, надав пояснення, аналогічні до викладених у такій. Крім цього, надав додаткові письмові пояснення, в яких вказує, що його заява про кримінальне правопорушення від 08 травня 2014 року містить достатні відомості про вчинене кримінальне правопорушення, зокрема, в такій вказано достатньо обєктивних даних, які свідчать про ознаки злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину). Також покликається на те, що відповідь на його заяву про злочин повинна бути оформлена у вигляді постанови, а не листа. Просить скаргу задоволити.

Прокурор в судовому засіданні проти задоволення скарги заперечив, зазначивши, що така є безпідставною, оскільки заява ОСОБА_1 не містить обєктивних даних, які могли б вказувати на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.375 КК України, відтак, керуючись нормами Закону України «Про судоустрій та статус суддів» неприпустимим є внесення відомостей в Єдиний реєстр досудових розслідувань, оскільки це суперечить принципу заборони втручання в діяльність суду будь-яким чином, в тому числі шляхом початку кримінального переслідування за необґрунтованими даними, наведеними у заяві ОСОБА_1 від 08 травня 2014 року.

Дослідивши матеріли скарги, заслухавши думки учасників процесу щодо внесеної скарги, суд приходить до висновку, що скарга ОСОБА_1 задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом встановлено, що 08 травня 2014 року ОСОБА_1 звернувся до прокурора Галицького району м. Львова із заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.375 КПК України суддею Шевченківського районного суду м. Львова Глинською Д.Б., а саме винесення завідомо неправосудних рішень. У заяві ОСОБА_1 вказує, що 15 січня 2014 року суддя Шевченківського районного суду м. Львова Глинська Д.Б. постановила завідомо неправосудне рішення у справі № 466/7846/13-ц, в якому, задовольняючи єдину позовну вимогу ОСОБА_1 та визнаючи договір іпотеки недійсним тільки частково, умисно (при винесенні рішення) приховала факт укладення ОСОБА_2 та ОСОБА_3 договору іпотеки з ПАТ «ПроКредит Банк» в період дії ухвали Господарського суду Львівської області від 01 листопада 2008 року по справі №1/834-22/306. Крім цього, вказує, що 17 лютого 2014 року суддя Шевченківського районного суду м. Львова Глинська Д.Б. постановила завідомо неправосудну ухвалу у тій самій справі, в якій, серед іншого, нею було внесено завідомо неправдиву інформацію щодо судового рішення від 15 січня 2014 року в ухвалу, а саме те, що: рішення суду є обґрунтованим, прийнятим на основі цілком і всесторонньо зясованих обставин по справі, є зрозумілим і чітким та додаткових обґрунтувань та розяснень, на думку суду, не потребує; судове рішення є вичерпно чітким і однозначно зрозумілим, всі обґрунтування наведені в мотивувальній частині, а підсумки в резолютивній частині, яка не дає підстав для двозначного її трактування; інші учасники справи в судове засідання не зявились, хоча належним чином були повідомлені про дату та час розгляду справи (а.с.2-3).

Листом виконувача обовязків прокурора Галицького району м.Львова ОСОБА_4 від 08 травня 2014 року за №283-11, заявнику ОСОБА_1 розяснено, що з його звернення не вбачається жодних обєктивних даних, які б свідчили про вчинення протиправних діянь суддею Шевченківського районного суду м. Львова Глинською Д.Б., а тому викладені у ньому відомості не підлягають внесенню до ЄРДР в порядку, передбаченому ст.214 КПК України (а.с.18-19).

Відповідно до ст.55 Конституції України, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Відповідно до ст.2 ч.1 КК України підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом.

Згідно з ч.1 ст.214 КПК України, слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобовязаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.

Згідно з п.4 ч.5 ст.214 КПК України до Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться відомості, зокрема, про короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела.

Таким чином, згідно з вимогами КПК України, внесенню до ЄРДР підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті з них, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення. Підставами вважати заяву чи повідомлення саме про злочин є наявність в таких заявах або повідомленнях обєктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки злочину. Такими даними є фактичне існування доказів, що підтверджують реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину).

Відповідно до ч.3 ст.110 КПК України, рішення слідчого, прокурора приймається у формі постанови. Постанова виноситься у випадках, передбачених цим Кодексом, а також коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне.

Таким чином, покликання скаржника на те, що прокурор зобовязаний був винести рішення про відмову у реєстрації заяви про кримінальне правопорушення у формі постанови, не знайшло свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки такий обовязок прокурора не передбачений чинним КПК України, натомість розяснено, що це право прокурора.

Відповідно до ст.126 Конституції України незалежність і недоторканність суддів гарантуються Конституцією і законами України. Вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється.

Згідно з п.10 постанови Пленуму Верховного суду України №8 від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади», відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України ( 254к/96-ВР ) судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається, і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.

Відповідно до ч.1 ст.47 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Суддя здійснює правосуддя на основі Конституції і законів України, керуючись при цьому принципом верховенства права. Втручання в діяльність судді щодо здійснення правосуддя забороняється і тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Як встановлено в ході розгляду скарги, заява ОСОБА_1 щодо винесення завідомо неправосудних рішень базується на його непогодженні з такими. Разом з тим, відсутні будь-які відомості про його оскарження чи перегляд вищестоящим судом, хоча така процедура передбачена ст.ст.292, 293 ЦПК України.

Згідно ч.1 ст.306 КПК України скарга на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора розглядаються слідчим суддею місцевого суду згідно з правилами судового розгляду, передбаченими ст.318-380 КПК України, з урахуванням положень цієї глави.

Відповідно до ч.1 ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Не зважаючи на зазначені положення КПК України особою, яка подала скаргу під час розгляду такої у суді не надано відомостей та доказів, які б підтверджували доводи, викладені у скарзі.

Відповідно до ч. 1 ст.307 КПК України за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора постановляється ухвала, яка згідно ч.2 цієї статі може бути про: скасування рішення слідчого чи прокурора; зобовязання припинити дію; зобовязання вчинити певну дію; відмовити у задоволенні скарги.

Таким чином з врахуванням вищенаведеного, приходжу до висновку, що прокурором Галицького району м.Львова не порушено вимог КПК України, прав та законних інтересів скаржника, його заява була розглянута з врахуванням норм діючого законодавства, в тому числі з врахуванням вищезазначених положень Конституції України, а тому скарга є безпідставною та у задоволенні такої слід відмовити.

Керуючись ст.ст.110,214,303,304,306,307,318-380 КПК України, ст. 55, 126 Конституції України, ч.1 ст.47 Закону України «Про судоустрій та статус суддів», ст.ст.292,293 ЦПК України, суд

у х в а л и в :

у задоволенні скарги ОСОБА_1 на бездіяльність прокурора Галицького району м. Львова щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань - відмовити.

Ухвала остаточна та оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя Мисько Х.М.