22-ц/775/96/2014(м)
266/3651/13-ц

Головуючий у 1 інстанції Сараєв І.А.
Категорія № 41 Доповідач Мальцева Є.Є.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 березня 2014 року колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Донецької області в складі:

головуючого Песоцької Л.І.,

суддів Мальцевої Є.Є., Сорока Г.П.,

при секретарі Макаровій О.А.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Маріуполі справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про забезпечення окремим житлом, стягнення матеріальної та моральної шкоди, за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 листопада 2013 року -

в с т а н о в и л а :

У серпні 2013 року ОСОБА_1 звернулася до суду із позовом до ОСОБА_2, ОСОБА_3, в якому просила зобовязати відповідачів забезпечити її окремим житлом, а також просила стягнути з них на свою користь моральну шкоду в розмірі 50 000 грн і матеріальну шкоду в розмірі 100 000 грн.. В обґрунтування позову вказала, що у трикімнатній квартирі АДРЕСА_1 зареєстрована позивачка та відповідачі. Позивачка є основним квартиронаймачем. Одна з кімнат квартири, яка є ізольованою, належить ОСОБА_2 Однак відповідачі зареєстровані на житловій площі двох інших кімнат, оскільки позивачка має пільги щодо сплати комунальних послуг. З 2008 року по 2010 рік відповідачі перешкоджали позивачці в користуванні в користуванні не тільки своєю кімнатою, а й кімнатами загального користування. Створювали негативні умови для проживання позивачки у квартирі. Між сторонами склалися неприязні стосунки. Оскільки сумісне проживання у квартирі для позивачки стало неможливим, вона змушена була тимчасово виїхати зі своєї квартири у 2010 році і вже більше трьох років вона не має постійного житла і змушена нести витрати, наймаючи квартиру. Відповідачі не погоджуються на пропозиції позивачки щодо мирного врегулювання спору. Позивачка вважає, що відповідачі своїми діями спричинили їй матеріальну шкоду, яку вона оцінює у 50 000 грн та моральну шкоду в розмірі 100 000 грн..

Рішенням Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 листопада 2013 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про забезпечення окремим житлом, стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовлено.

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у звязку з заявленими позовними вимогам про відшкодування моральної шкоди 500 грн і матеріальної 885 грн..

Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 витрати на юридичну допомогу адвоката 1500 грн.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити її позовні вимоги у повному обсязі. При цьому посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи. В скарзі вказує, що судом не надано правової оцінки доказам, наданим позивачкою, і вони не прийняті до уваги. Також не згодна із розміром судових витрат, що стягнуті з неї на користь ОСОБА_2 у звязку з отриманням правової допомоги.

У відповідності до вимог ч.2 ст.305 ЦПК України апеляційний суд розглядає справу у відсутності позивачки ОСОБА_1, належним чином повідомленої про час та місце розгляду справи, яка повторно не явилася до суду у звязку з станом здоровя, заяву про відкладення розгляду справи не надавала; і у відсутності відповідачки ОСОБА_3, також належно повідомленої про розгляд справи.

Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представника позивачки ОСОБА_1 ОСОБА_4, яка просила задовольнити скаргу, заперечення відповідача ОСОБА_2 і його представника адвоката ОСОБА_5, які заперечували проти задоволення скарги, дослідивши матеріали справи в межах апеляційного оскарження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга позивачки підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення по суті позовних вимог, з наступних причин.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Під час ухвалення рішення, згідно ст. 214 ЦПК України, суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими ґрунтувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються ; чи є інші фактичні дані (порушення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розділити між сторонами судові витрати та інше.

Проте, оскаржуване рішення таким вимогам не відповідає.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що права позивачки порушувалися діями відповідачів 3 2008 року, тобто, більше трьох років. Тому суд першої інстанції прийняв до уваги заяву відповідача ОСОБА_2 про застосування строку позовної давності, і з цих підстав відмовив позивачці. Відмовляючи в позові, суд вважав можливим відшкодувати відповідачу ОСОБА_2 витрати на правову допомогу в розмірі 1500 грн, стягнувши на його користь цю суму з позивачки, і стягнув з позивачки на користь держави судовий збір в сумі 500 грн за позовні вимоги ОСОБА_1 про компенсацію моральної шкоди в розмірі 50000 грн, і судовий збір в сумі 885 грн за позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 100000 грн..

З такими висновками суду першої інстанції колегія судів не може погодитись, оскільки вони не відповідають обставинам справи та вимогам матеріального і процесуального права.

Згідно вимог ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: 1) неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; 3) невідповідність висновків суду обставинам справи; 4) порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права, а також розгляд і вирішення справи неповноважним судом; участь в ухваленні рішення судді, якому було заявлено відвід на підставі обставин, що викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою; ухвалення чи підписання рішення не тим суддею, який розглянув справу.

Судом встановлено і підтверджується матеріалами справи, що у квартирі АДРЕСА_2 зареєстровані: з 1970 року позивачка ОСОБА_1, як основний квартиронаймач, і з 1996 року ОСОБА_2 і ОСОБА_3 її син та невістка.

Згідно з технічним паспортом квартира складається з трьох кімнат: двох суміжних і однієї ізольованої площею 17,6 кв.м..

Як убачається з договору дарування, 16.09.2011 року ОСОБА_2 подарував ОСОБА_6 37/100 частин квартири АДРЕСА_3, яка належала йому на підставі договору купівлі-продажу від 07.12.1996 року.

В апеляційному суді представник позивача пояснювала, що позивачка з 2010 року не проживає в квартирі, де вона зареєстрована, оскільки з відповідачами неприємні стосунки, вони створили для неї неможливі умови для проживання. Відповідач ОСОБА_2 не оспорював факт непроживання позивачки, але стверджував, що він не перешкоджає матері проживати в квартирі, оскільки вони прожили разом 19 років, поки в 2010 році вона не пішла жити до його сестри, але на даний час він з матір»ю не може порозумітися.

Згідно з ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Стаття 10 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості.

Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка посилалася на неприємні стосунки, що склалися в неї з відповідачем ОСОБА_2, який є її сином. Позивачка має право на користування жилим приміщенням у квартирі АДРЕСА_4, і не проживає в квартирі через особисті причини. Але її вимоги про зобовязання відповідача забезпечити її окремим житлом є безпідставними, оскільки не ґрунтуються на законі.

Згідно вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог та заперечень.

Відповідно до вимог ст.ст.58,59 ЦПК України докази повинні бути належними і допустимими.

З матеріалів справи також вбачається, що ОСОБА_1 не надано суду належних доказів на підтвердження її вимог про відшкодування моральної і матеріальної шкоди.

За таких обставин не підлягають задоволенню її вимоги про відшкодування з відповідачів моральної та матеріальної шкоди.

Відповідачем ОСОБА_2 під час розгляду справи в суді першої інстанції заявлено про застосування позовної давності до вимог позивачки.

Відповідно до положень ч.3,4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові.

Як розяснено в п.11 Постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позво не доведено, що є самостійною підставою для цього.

За таких обставин є помилковим висновок суду першої інстанції про відмову в позові ОСОБА_1 у звязку із пропуском строку позовної давності. Враховуючи, що неправильне застосування матеріальної норми закону призвело до неправильного вирішення спору, оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в позові про зобовязання забезпечити позивачку окремим житлом і про відшкодування з відповідачів моральної та матеріальної шкоди за безпідставністю.

Доводи апеляційної скарги про доведеність позову спростовуються встановленими судом обставинами, і не можуть вплинути на рішення суду.

У відповідності до п.6 ч.1 статті 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, в тому числі, як розподілити між сторонами судові витрати.

У відповідності до вимог ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи; до таких витрат, в тому числі, належать витрати на юридичну допомогу.

Зі справи вбачається, що 04.10.2013 року відповідач ОСОБА_2 уклав договір про надання правових послуг для захисту інтересів за даним спором із адвокатом ОСОБА_5 (а.с.78).

Згідно з положеннями ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Зі справи вбачається, що на підтвердження надання правової допомоги по даному спору відповідач ОСОБА_2 та адвокат ОСОБА_5 склали акт прийомки виконаних робіт, яким підтверджується обсяг наданих юридичних послуг на суму 1375,8 грн (а.с.97).

Квитанцією від 04 жовтня 2013 року підтверджується, що ОСОБА_2 оплатив адвокату ОСОБА_5 послуги по наданню правової допомоги в розмірі 1500 грн.. (а.с.97)

Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні.

Зі справи вбачається, що розмір оплати правової допомоги, наданої відповідачу за договором від 04.10.2013 року адвокатом ОСОБА_5, перевищує граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, встановлений законом.

За таких обставин, у відповідності до закону, на користь відповідача ОСОБА_2 слід відшкодувати витрати на правову допомогу в розмірі 1375,8 грн..

Таким чином, переглядаючи справу в межах позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, та доводів апеляційного оскарження, відповідно до положень ч.1 ст.303 ЦК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову в позові за іншими підставами.

При звернення до суду 19.08.2013 року позивачкою сплачений судовий збір в розмірі 114,7 грн. У відповідності до вимог ч.3 ст.82 ЦПК України, ст. 8 Закону України «Про судовий збір», колегія суддів, враховуючи розмір пенсії позивачки, яка є особою ІНФОРМАЦІЯ_1, вважає можливим звільнити ОСОБА_1 від належних до оплати судових витрат, повязаних з розглядом справи.

Керуючись ст. 303, 307, 309 ЦПК України, колегія суддів

ВИРІШИЛА :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.

Рішення Приморського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 26 листопада 2013 року скасувати.

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 про забезпечення окремим житлом, стягнення матеріальної та моральної шкоди відмовити за безпідставністю.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 у відшкодування витрат на юридичну допомогу 1375 гривень 80 копійок.

Від сплати недоплаченої суми судового збору в доход держави ОСОБА_1 звільнити.

Рішення набирає законної сили з дня її проголошення, може бути оскаржено протягом двадцяти днів до касаційної інстанції.

Судді: