Справа № 152/2354/13-ц
З А О Ч Н Е Р І Ш Е Н Н Я
26 лютого 2014 року м. Шаргород
Шаргородський районний суд Вінницької області у складі:
головуючого судді Строгого І.Л.,
секретаря судового
засідання - ОСОБА_1,
позивача - ОСОБА_2,
представника позивача - ОСОБА_3,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 про стягнення боргу за договором позики,
у листопаді 2013 року позивач звернувся до суду з указаним позовом, зазначивши, що 15.08.2012 року ОСОБА_4 позичив у нього кошти в сумі 200 000 доларів США, що за офіційним курсом НБУ становить 1 598 600 грн із зобовязанням повернення позики до 15.08.2013 року. Проте, станом на день звернення до суду ОСОБА_4 свої зобовязання не виконав, у звязку із чим, зобовязаний, окрім повернення суми позики, сплатити позивачу 3% річних від суми боргу.
Окрім того, позивач зазначає, що ОСОБА_5 є дружиною ОСОБА_4, а ОСОБА_6 є поручителем останнього, а тому зазначені особи несуть солідарне зобовязання перед позивачем щодо повернення суми позики та сплати 3% річних від суми боргу.
Просить стягнути солідарно з ОСОБА_4, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 борг за договором позики в сумі 1 598 600 грн та 3 відсотки річних від суми боргу в розмірі 10 511 грн 34 коп.
У судовому засіданні позивач ОСОБА_2 та його представник ОСОБА_3 підтримали позовні вимоги, викладені у позовній заяві, посилаючись на ті ж самі обставини, що і у позові. Окрім того, позивач та його представник у судовому засіданні не заперечували проти ухвалення судом заочного рішення на підставі наявних у справі доказів.
Відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у судове засідання не зявилися, про дату час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяв про розгляд справи у їх відсутність чи про відкладення розгляду справи не подали.
Відповідач ОСОБА_4 у судове засідання не зявився, проте, від нього до суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, в якому відповідач позовні вимоги не визнав, посилаючись на проведений ним повний розрахунок із позивачем. Окрім того, відповідач просив суд розгляд справи відкласти, посилаючись на необхідність додаткового часу для підготовки своєї позиції та використання свого права на захист (а.с. 182). Усною ухвалою суду відповідачу відмовлено у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки зазначені ним причини неможливості прибути у судове засідання свідчать про зловживання відповідачем своїми правами та про його намагання у такий спосіб затягнути розгляд справи, а відтак, причини неприбуття у судове засідання, зазначені відповідачем, визнані судом неповажними.
Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи.
Отже, враховуючи те, що відповідачі не зявилися у судове засідання без поважних причин та з огляду на згоду позивача та його представника, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів.
Розглянувши подані документи та матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та його представника, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги позивача, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини.
Згідно розписки від 15.08.2012 року, ОСОБА_4 одержав у ОСОБА_2 позику в сумі 200 000 доларів США із зобовязанням повернення коштів до 15 серпня 2013 року (а.с.189).
Згідно офіційного курсу національного банку України, станом на 3.11.2013 року офіційний курс долара США становив 799,3 грн за 100 доларів США, відтак, 200 000 доларів США дорівнює 1 598 600 грн.
Станом на день розгляду даної справи, ОСОБА_4 своїх зобовязань не виконав, оскільки не повернув позивачу суму позики.
Окрім того, із розписки ОСОБА_4 від 15.08.2012 року вбачається, що поручителем виконання ОСОБА_4 своїх зобовязань виступив ОСОБА_6, про що останній власноручно зазначив у розписці (а.с.189).
Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, повязані із виконанням договору позики, які регулюються Цивільним кодексом України (надалі за текстом ЦК України).
Так, згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).
Відповідно до положень ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі , визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.
Згідно із правовою позицією, сформульованою Верховним Судом України у постанові від 18.09.2013 року № 6-63цс13, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України є обовязковою для всіх судів України, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику.
Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).
Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей.
Частиною 1 ст. 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.
Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі (ч. 1 ст. 547 ЦК України).
Згідно ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.
Статтею 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.
Таким чином, з огляду на встановлені судом обставини, з урахуванням зазначених вище норм ЦК України та правової позиції Верховного Суду України, суд приходить до висновку, що між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 і ОСОБА_6 виникли зобовязання на підставі укладеного між ними договору позики та поруки, на підтвердження укладення яких позивачем надано відповідну розписку, видану ОСОБА_4 і ОСОБА_6
За умовами укладеного між сторонами договору позики, позивач передав ОСОБА_4 у власність кошти, а останній зобов'язувався повернути позивачу таку ж суму коштів (суму позики) у визначений сторонами договору позики строк, тобто до 15.08.2013 року.
У свою чергу, ОСОБА_6 виступив поручителем виконання ОСОБА_4 своїх зобовязань.
При цьому, позивач умови укладеного договору позики виконав повністю, позаяк передав ОСОБА_4 у власність обумовлену договором суму коштів, що підтверджується відповідною розпискою, водночас, ОСОБА_4, своїх зобовязань за договором не виконав, оскільки, не дивлячись на настання строку виконання зобовязань за договором, кошти позивачу не повернув.
Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст.ст. 525, 629 ЦК України).
Суд не приймає зазначені в клопотанні від 26.02.2014 року посилання ОСОБА_4 на начебто проведений ним повний розрахунок із позивачем, з огляду на таке.
Згідно ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.
Статтею 545 ЦК України передбачено, що прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов'язання. У цьому разі настає прострочення кредитора.
На підтвердження своїх вимог позивач надав суду для огляду оригінал розписки, виданої ОСОБА_4 та ОСОБА_6, яка є свого роду борговим документом, а тому її наявність саме у позивача свідчить про існування заборгованості ОСОБА_4 по цій розписці. У свою чергу, ОСОБА_4 не надав суду жодного належного та допустимого доказу проведення із позивачем повного або ж часткового розрахунку за договором позики.
Частиною першою статті 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Статтями 57-60 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до статті 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом.
Таким чином, судовому захисту підлягає лише порушене, невизнане або ж оспорюване право, свобода чи інтерес. При цьому, позивач, з огляду на принцип змагальності сторін, зобовязаний довести належними та допустимими доказами факт порушення, невизнання або оспорювання свого права, свободи чи інтересу. Не доведення даного факту є підставою відмови у задоволенні позову.
Суд вважає, що позивачем доведено належними та допустимими доказами порушення ОСОБА_4 та ОСОБА_6 його прав, оскільки судом встановлено, що зазначені відповідачі не виконали узятих на себе за договором позики та поруки зобовязань та не повернули позивачу кошти, одержані у позику, а відтак, порушене право позивача підлягає судовому захисту, шляхом стягнення солідарно з ОСОБА_4 та ОСОБА_6 суми боргу за договором позики в сумі 1 598 600 грн, виходячи із наступного розрахунку:
200 000 дол. США х 799,3 (курс долара США станом на 3.11.2013р.) = 1 598 600 грн.
Окрім того, згідно ч. 3 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Таким чином, оскільки судом встановлено, що ОСОБА_4 та ОСОБА_6 не повернули позивачу одержану суму позики, то з них на користь позивача слід солідарно стягнути 3% річних від суми боргу, тобто 10 511,34 грн, виходячи із наступного розрахунку:
1 598 600 (сума боргу) х 3% : 365 х 80 днів (з 16.08.2013р. по 3.11.2013р.) = 10 511,34 грн.
Що стосується вимог позивача про солідарне стягнення суми боргу за договором позики та 3% річних із ОСОБА_5, суд вважає, що у задоволенні позову в цій частині слід відмовити виходячи із такого.
Позивач не подав належних та допустимих доказів того, що ОСОБА_5 на час одержання ОСОБА_4 позики була дружиною останнього.
Окрім того, позивачем не доведено, що ОСОБА_4, укладаючи договір позики та одержуючи від позивача гроші у борг діяв в інтересах сім'ї, а відтак, позивач не довів того, що в силу ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України гроші, одержані ОСОБА_4 за договором позики є обєктом спільної сумісної власності подружжя.
Також відповідно до ч. 1 ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.
Відтак, на переконання суду, оскільки ОСОБА_5 не була стороною договору позики та поруки, укладеного між позивачем та ОСОБА_4 і ОСОБА_6, вона не може бути примушена нести відповідальності за зобовязаннями останніх.
З огляду на викладене, суд приходить до переконання про необхідність часткового задоволення позовних вимог.
Частиною 1 ст. 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, з відповідачів на користь позивача слід стягнути усю суму сплаченого та документально підтвердженого судового збору.
Керуючись ст.ст. 3, 10, 11, 57-60, 88, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд
позовні вимоги задовольнити частково.
Стягнути солідарно з ОСОБА_4 (проживаючого в ІНФОРМАЦІЯ_1) та ОСОБА_6 (проживаючого в ІНФОРМАЦІЯ_1, вул. 50-річчя Жовтня) на користь ОСОБА_2 борг за договором позики в сумі 1 598 600 (один мільйон пятсот девяносто вісім тисяч шістсот) гривень та 3 відсотки річних від суми боргу в розмірі 10 511 (десять тисяч пятсот одинадцять) гривень 34 коп.
У решті позову відмовити.
Стягнути солідарно з ОСОБА_4 (проживаючого в ІНФОРМАЦІЯ_1) та ОСОБА_6 (проживаючого в ІНФОРМАЦІЯ_1, вул. 50-річчя Жовтня) на користь ОСОБА_2 3 441 (три тисячі чотириста сорок одну) гривню судового збору.
Згідно ст.ст. 223, 228, 294, 296 ЦПК України, рішення суду може бути оскаржене у апеляційному порядку до Апеляційного суду Вінницької області через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача, поданою протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя І.Л.Строгий