У Х В А Л А

Іменем України

29 вересня 2014 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області

у складі : головуючого судді Мацунича М.В.

суддів : Куштана Б.П., Панька В.Ф.

з участю секретаря : Савариної Т.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ужгород цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 10 червня 2014 року в справі за скаргою ОСОБА_1 на дії головного державного виконавця міського відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції в особі ОСОБА_2 де заінтересованою особою є стягувач ОСОБА_3 про визнання неправомірною постанови, -

в с т а н о в и л а :

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернулась в суд зі скаргою щодо визнання постанови головного державного виконавця про поновлення виконавчого провадження від 22.04.2014 року, неправомірною. При цьому зазначала, що головний державний виконавець діяв у супереч вимог п.6 ч.1 ст.49 ЗУ Про виконавче провадження (далі - Закон).

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 10 червня 2014 року в задоволенні скарги, відмовлено.

ОСОБА_1 подала на ухвалу суду першої інстанції апеляційну скаргу в якій ставить, питання про скасування даної ухвали та постановлення нової ухвали про задоволення скарги. Мотивує свої вимоги тим, що ухвала суду постановлена в порушення вимог норм процесуального та матеріального законодавства, а тому вважає її незаконною.

У судовому засіданні апеляційної інстанції апелянтка ОСОБА_1 та її представник ОСОБА_4, яка діє на підставі довіреності, просили вимоги апеляційної скарги задоволити з наведених у ній підстав.

Державний виконавець Сухан М.М. заперечив, доводи апеляційної скарги, оскільки такі вважає безпідставними.

Стягувач ОСОБА_3 та його представник в особі адвоката ОСОБА_5 заперечили твердження зазначені в апеляційній скарзі, і просили суд залишити в силі ухвалу суду першої інстанції.

У ході розгляду скарги, судом першої інстанції встановлено, що після усунення обставин, які були підставою для зупинення виконавчого провадження, державний виконавець зобовязаний поновити виконавче провадження. У скарзі зазначені інші обставини про які не йдеться в оскаржуваній постанові, а тому, такі не свідчать про незаконність дій державного виконавця при винесенні постанови про поновлення виконавчого провадження.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення осіб, які беруть участь в справі та вивчивши матеріали справи й перевіривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів дійшла до думки, що дана скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних мотивів.

На підтвердження вимог скарги, заявниця посилалась на те, що державний виконавець при винесенні постанови про поновлення виконавчого провадження від 22.04.2014 року діяв у супереч вимог п. 6 ч. 1 ст. 49 Закону. Тоді як повинен був винести постанову про закінчення виконавчого провадження.

У дослідженому в судовому засіданні Виконавчому провадженні №526/15 із примусового виконання виконавчого листа № 712/2207/2012 від 06.03.2013 року міститься ухвала Ужгородського міськрайонного суду від 05.03.2014 року про часткове задоволення заяви ОСОБА_1 щодо відстрочки виконання рішення суду по справі № 712/2207/2012. Якою відстрочено до 14.04.2014 року виконання рішення суду, а.с. 49-50.

За цих обставин, державний виконавець на підставі вимог п. 13 ч. 1 ст. 37, частин 1, 2 ст. 39 Закону зобовязаний зупинити виконавче провадження до закінчення строку дії зазначеної обставини.

А тому, 14.03.2014 року головним державним виконавцем і було винесено постанову про зупинення виконавчого провадження до закінчення строку визначеного судовим рішенням, а.с. 52.

Та після спливу строку відстрочки виконання рішення суду головний державний виконавець у відповідності до вимог ч. 5 ст. 39 Закону зобовязаний був винести постанову про поновлення виконавчого провадження. Так-як відпала обставина, яка були підставою для зупинення виконавчого провадження. Про що свідчить постанова про поновлення виконавчого провадження від 22.04.2014 року, а.с. 54.

Наведені обставини вказують на те, що головний державний виконавець при винесенні постанови про поновлення виконавчого провадження діяв у відповідності до вимог Закону.

Таким чином, посилання апелянтки на ту обставину, що головний державний виконавець повинен був винести не постанову про поновлення виконавчого провадження, а постанову про закінчення виконавчого провадження є безпідставним. Оскільки, таке суперечить вище наведеним нормам Закону, та підстава для обовязкового поновлення виконавчого провадження не дає державному виконавцю право на винесення постанови про закінчення виконавчого провадження.

Що ж стосується тверджень апелянтки із приводу того, що виконання рішення суду в примусовому порядку не виконано державним виконавцем у строки, про які йдеться в ч. 2 ст. 30 Закону. То як ідеться в абзаці 1 ч. 1 ст. 30 Закону, державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку.

У ході примусового виконання рішення суду, виконавче провадження неодноразово зупинялось, а саме на підставі звернення боржниці із заявою про розяснення рішення суду що підлягає виконанню; ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.04.2013 року; заяви про відстрочку виконання рішення суду, а.с. 12, 17, 29. Ухвали суду з розгляду зазначених заяв також оскаржувались в апеляційному порядку.

Крім цього як убачається з пояснення від 27.01.2014 року наданого боржницею міському відділу Державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції в якому зазначила, що до встановлення факту незаконної приватизації стягувачем квартири АДРЕСА_1 не має морального права виконувати рішення суду, що перебуває на примусовому виконанні, а.с. 35.

Також при здійсненні примусового виконання рішення суду, боржниця не знаходилась за місцем виконання рішення суду за адресою : квартири АДРЕСА_1. Про це й були головним державним виконавцем складені акти від 04.03.2014 року й 29.04.2014 року, а.с. 43, 62.

А звідси, наведені обставини вказують на те, що головний державний виконавець з обєктивних підстав не в змозі був виконати рішення суду в ті строки на які посилається апелянтка.

Та в той же час, матеріали виконавчого провадження не містять доказів того, що боржниця оскаржувала бездіяльність головного державного виконавця, якщо така мала місце в процесі примусового виконання рішення суду, щодо несвоєчасного виконання рішення суду в звязку із чим це призвело на її думку до затягування виконання такого.

Таким чином, посилання апелянтки на вимоги п. 6 ч. 1 ст. 49 Закону не можна визнати підставними, оскільки державний виконавець повинен проводити виконавчі дії із примусового виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку.

Позаяк доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції, а тому колегія суддів вважає за необхідне таку відхилити, залишивши без змін ухвалу суду першої інстанції.

Приймаючи до уваги встановлене та керуючись вимогами статей 307, 312, 314, 315, 317 і 319 ЦПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

апеляційну скаргу ОСОБА_1 відхилити.

Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду від 10 червня 2014 року, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів із дня набрання нею законної сили.

Головуючий : ____________________ Судді : ____________________

____________________