Справа № 450/307/13 Головуючий у 1 інстанції: Кукса Д.А.
Провадження № 22-ц/783/3268/14 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 грудня 2014 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Шашкіної С.А.,Шеремети Н.О.,

при секретарі: Куцик І.Б.,

за участю: представника позивача - ОСОБА_2

відповідачів - ОСОБА_3, ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 24 грудня 2013 року,

в с т а н о в и л а:

Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 24 грудня 2013 року позов ОСОБА_5 - задоволено частково.

Свідоцтво про право на спадщину за законом від 10.12.2002 року, видане на ім'я ОСОБА_3 після смерті його дружини ОСОБА_6, в частині прийняття у спадщину 1/3 житлового будинку АДРЕСА_1 визнано недійним та скасовано.

Договір дарування житлового будинку АДРЕСА_1 посвідченого приватним нотаріусом Пустомитівського нотаріального округу ОСОБА_7 06.12.2006 року за реєстром №2197, в частині дарування ОСОБА_6 ОСОБА_3 ОСОБА_8 1/3 частини житлового будинку АДРЕСА_1 визнано недійсним.

Свідоцтво про право власності ОСОБА_4 на житловий будинок АДРЕСА_1 визнано частково недійсним та скасовано в частині набуття права власності на 1/3 житлового будинку АДРЕСА_1.

Скасовано державну реєстрацію за ОСОБА_9 на 1/3 житлового будинку АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_5 право власності на 1/3 житлового будинку АДРЕСА_1.

Вирішено питання судових витрат.

Рішення суду оскаржив відповідач - ОСОБА_4.

В апеляційній скарзі зазначає, що рішення суду вважає незаконним і необґрунтованим, оскільки позивач проживає у с. Водники, Львівської області за місцем проживання свого чоловіка, та ніколи не пред'являла, інтересу до будинку АДРЕСА_1, як до житла. Крім того, позивач не висувала своїх вимог щодо спірного житлового будинку з 1995 року, з часу свого повноліття до 2006 року. Таким чином, позивач пропустила передбаченні законом терміни позовної давності звернення до суду. На підставі вищевикладеного просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

В судове засідання позивач та представник Пустомитівської державної нотаріальної контори не з'явились, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку (а.с.124-127), від представника нотаріальної контори надійшла заява про розгляд справи за його відсутності(а.с. 116), що дає апеляційному суду право, у відповідності до вимог ч.2 ст.305 Цивільного процесуального кодексу (далі-ЦПК) України, розглянути справу у їх відсутності. На переконання колегії суддів, матеріалів справи достатньо для розгляду справи по суті.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта(відповідача) ОСОБА_4 на підтримання доводів апеляційної скарги, представника позивача ОСОБА_2 та відповідача ОСОБА_3 на її заперечення, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах позовних вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід відхилити, виходячи з таких підстав.

Згідност.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Як визначено положеннями ст.214 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення у повній мірі відповідає даним вимогам закону, є справедливим і обґрунтованим.

Задовольняючи позов ОСОБА_5 суд першої інстанції виходив з того, що позивач на законних підставах прийняла спадщину після смерті своєї матері ОСОБА_6, набула право власності на спадкове майно, а відтак її право підлягає захисту шляхом визнання права власності на відповідну частку у спадковому майні матері ОСОБА_6.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, так як він дійшов до них з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Статтями 10, 60 ЦПК України, встановлено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі.

Матеріалами справи та судом встановлено, що ІНФОРМАЦІЯ_1. померла мати позивачки - ОСОБА_6, що стверджується свідоцтвом про смерть серія НОМЕР_1 від 01.08.1991 року.(а.с.6)

Після смерті ОСОБА_6 відкрилась спадщина до складу якої увійшов житловий будинок, позначений в лані літерою А-1 з господарськими будівлями та спорудами, який складається із трьох житлових кімнат, житловою пл..54,8 кв.м. та кухні, загальною площею 79,5 кв.м. До житлового будинку відносяться: Б- літня кухня-сарай, В-сарай, Г-літня кухня, пг-підвал, вб-вбиральня, 1,2 - огорожа, 3-ворота,4 - хвіртка, к-колодязь, які знаходяться в АДРЕСА_1. Вказаний будинок з господарськими будівлями належав померлій ОСОБА_6 на підставі свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок виданого на підставі рішення виконкому Пустомитівської ради народних депутатів від 18.06.1987 р.№288.(а.с.7-8)

10.11.1992 року державним нотаріусом Пустомитівської державної нотаріальної контори відповідачу ОСОБА_3, видано свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті ОСОБА_6 на спірний житловий будинок в цілому.

Вказані обставини визнані сторонами та не оспорюються.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу.

Оскільки ОСОБА_6 померла ІНФОРМАЦІЯ_1., то саме цей день є днем відкриття спадщини після її смерті.

Згідно із ст.524 ЦК Української РСР 1963 року, який був чинним на момент відкриття спадщини внаслідок смерті ОСОБА_6, спадкоємство здійснюється за заповітом і за законом.

Відповідно до ст. 529 ЦК УРСР 1963 року при спадкуванні за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти, дружина і батьки померлого. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка б належала при спадкоємстві за законом їх померлому родителю.

Відтак, позивач належать до спадкоємців першої черги за законом після смерті своєї матері ОСОБА_6

Частиною 1 ст.548 ЦК УРСР визначено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв.

Статтею 549 Цивільного кодексу Української РСР визначається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців.

Судом встановлено, що окрім відповідача ОСОБА_3 спадкоємцями першої черги за законом майна ОСОБА_6 були її діти, які на час відкриття спадщин були неповнолітніми, а саме: позивачка - ОСОБА_5 факт родинних відносин першої лінії споріднення стверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 26.12.1977 року та син спадкодавці, рідний брат позивача - ОСОБА_10.

Згідно довідки №762 від 11.06.2013 року, виданої Давидівською сільською радою Пустомитівського району Львівської області, позивач згідно погосподарських книг з народження до дня смерті матері ОСОБА_6, до ІНФОРМАЦІЯ_1. проживала в с.Давидів Пустомитівського району Львівської області разом з матір'ю в одному будинку.(а.с.30)

Пунктом 124 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР від 31.10.1975 року, чинної на час існування спірних правовідносин, передбачено, що доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця.

Відповідно п.11 постанови Пленуму Верховного суду України №14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач є відповідальним за це.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідач ОСОБА_3 оформив право власності на спадкове майно та уклав договір дарування спадкового житлового будинку на користь внука(сина брата позивача), ОСОБА_4, що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №13135783 від 04.01.2007 р. та договором дарування вказаного вище житлового будинку(а.с.59-60).

На думку колегії суддів, районний суд прийшов до вірного висновку, що порушені права позивача підлягають захисту, оскільки при укладенні договору дарування ОСОБА_3 розпорядився не лише належним йому майном, а й частиною, на яку відкрилася спадщина, а відтак вказаний договір підлягає визнанню недійсним в 1/3 його частині, яка відповідає частці позивачки в спадковому майні серед осіб, які прийняли спадщину.

Крім того, відповідно до п.19 ППВСУ №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" той зі спадкоємців, який має право на обов'язкову частку у спадщині та проживав разом із спадкодавцем на день його смерті, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо у визначеному законом порядку не відмовився від неї у разі порушення права спадкоємців на обов'язкову частку у спадщині суд може вирішувати питання про недійсність свідоцтва про право на спадщину лише в тій частині, яка складає обов'язкову частку.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. За змістом ст. 392 ЦК України потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву.

За таких обставин за позивачем слід визнати таке право, яке не визнається іншою особою та постановити рішення про визнання за позивачем права власності на 1/3 спірного будинку.

Крім того невірним є твердження апелянта про те, що ОСОБА_5 пропущено строк звернення із позовом, передбачений ст. 257 ЦК України, оскільки перебіг позовної давності розпочинається від дня коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так як позивач дізналась про порушення свого права у грудні 2006р., що не заперечується сторонами, однак у зв'язку із втратою судового провадження їй було відмовлено у відновленні такого, про що її повідомлено в січні 2013р., а відтак строк нею пропущено з поважних причин та порушене право підлягає захисту.

Колегія суддів вважає, що твердження апелянта про те, що суд не дав належної оцінки усім доказам по справі, є безпідставним, так як оцінюючи зібрані по справі докази, суд дотримався встановленого ст.212 ЦПК України принципу оцінки доказів, відповідно до якого суд на підставі всебічного, повного й об'єктивного розгляду обставин справи аналізує і оцінює докази як кожен окремо, так і в їх сукупності, у взаємозв'язку, в єдності і протиріччі, і ця оцінка повинна спрямовуватися на встановлення достовірності чи відсутності обставин, які обґрунтовують доводи і заперечення сторін, та дав їм належну оцінку.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст.303, п.1 ч.1 ст.307, ч.1 п.1 ст. 312, ч.1 п.4 ст.314, ст.315, ст.317, ст.319 ЦПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - відхилити.

Рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 24 грудня 2013 року - залишити без змін.

Ухвала Апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до суду касаційної інстанції - Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справа шляхом подання касаційної скарги протягом 20 днів з дня набрання законної сили ухвалою Апеляційного суду.

Головуючий: О.М.Ванівський

Судді: С.А.Шашкіна

Н.О.Шеремета