Справа № 1320/570/12 Головуючий у 1 інстанції: Брона А.Л.
Провадження № 22-ц/783/2384/14 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2014 року колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Струс Л.Б., Монастирецького Д.І.

секретар - Олексів О.А.

з участю представників апелянта - ОСОБА_2, ОСОБА_3

та представника позивача - ОСОБА_4,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_5 на рішення Сколівського районного суду Львівської області від 18 квітня 2013 року в справі за позовом ТзОВ Захар Беркут до ОСОБА_5 про встановлення постійного безоплатного користування земельними ділянками (земельного сервітуту),-

в с т а н о в и л а:

В листопаді 2012 року ТзОВ Захар Беркут звернулося в суд з позовом до ОСОБА_5, у якому просило ухвалити рішення, яким встановити для ТзОВ Захар Беркут постійний безоплатний земельний сервітут для користування земельною ділянкою, площею 0,9365 га в урочищі Стинища за межами с.Волосянка, що належить відповідачці ОСОБА_5 на праві власності у період з 15 жовтня по 15 квітня щорічно.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач здійснює господарську діяльність із забезпечення гірськолижного туристичного відпочинку на гірськолижному курорті Захар Беркут і на шляху підготовки однієї з гірськолижних трас для використання у зимовий період знаходиться вказана земельна ділянка, належить відповідачці, яка проводить роботи по відгородженню цих земельних ділянок та зняття з них верхнього шару ґрунту, хоч земля знаходиться в рекреаційній зоні.

Враховуючи те, що своїми діями відповідачка унеможливлює використання рекреаційної землі та прокладеної по ній гірськолижної траси, позивач просив ухвалити рішення про встановлення земельного сервітуту на вказаних в позові умовах.

Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 18 квітня 2013 р. позов задоволено та ухвалено встановити через належні ОСОБА_5 земельні ділянки загальною площею 0,9365 га, кадастровий №:04:000:0251 та №:04:000:0250, які знаходяться в урочищі Стинища на території Волосянківської сільської ради Сколівського району Львівської області за межами населеного пункту с.Волосянка Сколівського району Львівської області, постійний безоплатний сервітут з 15 жовтня по 15 квітня щорічно для проходу та проїзду працівників і відпочиваючих туристичного комплексу Захар Беркут, а також для обслуговування буксирно-канатного витягу для лижників, улаштування системи штучного засніження, трамбування, розпушування та вирівнювання снігового покрову гірськолижної траси, що проходить через вказані земельні ділянки.

Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 04 вересня 2013 року апеляційну скаргу ОСОБА_5 задоволено частково. Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 18 квітня 2013 року в частині безоплатного встановлення земельного сервітуту на право користування земельними ділянками площею 0,9365 га., що знаходяться в урочищі Стинища на території Волосянківської сільської ради за межами населеного пункту с.Волосянка Сколівського району Львівської області та належать на праві власності ОСОБА_5 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову ТзОВ Захар Беркут в частині встановлення земельного сервітуту безоплатно. В решті рішення суду залишено без змін.

Не погоджуючись з цими рішеннями, ОСОБА_5, ОСОБА_3 та ТзОВ «Захар Беркут» подали до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційні карги. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22 січня 2014 року касаційні скарги задоволено частково. Рішення Апеляційного суду Львівської області від 04 вересня 2013 року скасовано, справу направлено на новий апеляційний розгляд.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ як на підставу скасування рішення апеляційного суду та направлення справи на новий апеляційний розгляд посилається на те, що апеляційний суд не перевірив докази, що підтверджують договірні правовідносини взагалі, і зокрема на час розгляду справи у місцевому суді, а саме в тій частині, чи має позивач право орендувати базу відпочинку.

Згідно ч.4 ст.338 ЦПК України висновки і мотиви, з яких скасовані рішення є обов»язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи.

В апеляційній скарзі відповідач ОСОБА_5, посилаючись на неповне зясування судом обставин, що мають значення для справи, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове про відмову у задоволенні позову.

Зокрема зазначає, що актом перевірки дотримання вимог земельного законодавства від 30.10.2012 р. в її діях не встановлено порушень при використанні належної їй ділянки, що позивач не має права вимоги про встановлення сервітуту, оскільки на підставі договору від 31.07.2013 р. орендує у власника земельної ділянки ТзОВ Октант лише базу відпочинку Захар Беркут, а не земельну ділянку і вказаний договір діє до 28.09.2013 р. Належна їй земельна ділянка має сільськогосподарське призначення, вона має право та бажає вирощувати на ній сад та городину, тому встановлення постійного та безоплатного земельного сервітуту порушує її право власності.

Просить рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Захар Беркут».

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення відповідача ОСОБА_5 та її представника в підтримання мотивів, викладених в апеляційній скарзі, пояснення представника позивача ТОВ «Захар Беркут», перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів погоджується з правильністю висновків суду першої інстанції, оскільки вони зроблені з додержанням норм матеріального і процесуального права, а доводи апеляційної скарги правильності оскаржуваного рішення не спростовують. До такого висновку колегія суддів дійшла з врахуванням наступних обставин.

Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно із ст.ст.3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

За приписами ч.1 ст.303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення відповідає даним вимогам.

Згідно ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

На підставі ст.ст.10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст.ст.57,64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13, 41 Конституції України).

Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обовязки, а й орієнтовно вказує на його зобовязання.

Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України.

Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом.

Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не повязана з використанням його властивостей.

Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості.

Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна.

ЦК України передбачає такі види прав: право власності і речові права на чуже майно.

Речовими правами на чуже майно є: право володіння; право обмеженого користування (сервітут); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис).

Предметом спору у даній справі є встановлення безоплатного земельного сервітуту у період з 15 жовтня по 15 квітня щорічно через належні відповідачу ОСОБА_5 земельні ділянки загальною площею 0,9365 га, що знаходяться в урочищі «Стинища» на території Волосянківської сільської ради за межами населеного пункту села Волосянка Сколівського району Львівської області для забезпечення господарської діяльності бази відпочинку «Захар Беркут», що розташована в с.Волосянка Сколівського району Львівської області.

З плисами ст.98 ЗК України право земельного сервітуту це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою.

Види права земельного сервітуту і порядок його встановлення закріплено в ст.ст.99, 100 ЗК України.

При вирішенні спору про встановлення земельного сервітуту з»ясовується, чи особа, яка звертається з позовом до суду про встановлення земельного сервітуту, є власником чи законним користувачем земельної ділянки, чи право такого звернення визначено спеціальним законом; чи звертався позивач з такою вимогою безпосередньо до власників майна і чи вирішувалося це питання між сторонами в добровільному порядку, чи надано позивачем достатні докази того, що нормальне господарське використання земельної ділянки, яка йому належить, неможливе без обтяження сервітутом; чи сервітут, який встановлюється, є найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений; чи не призводить встановлення сервітуту до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений сервітут, права користування, володіння та розпорядження; чи відповідає встановлення земельного сервітуту цільовому призначенню земельної ділянки, щодо якої встановлений сервітут; чи притягнуті до участі у справі всі особи, які мають право користування зазначеною земельною ділянкою.

У зазначеній категорії справ склалася судова практика, за якою суд зобовязує відповідача укласти договір з позивачем у тому випадку, якщо обидві сторони не проти встановлення сервітуту в принципі, проте не змогли дійти згоди щодо умов договору. Якщо ж відповідач взагалі відмовляється від встановлення сервітуту, то суд встановлює його своїм рішенням.

З матеріалів справи вбачається, що в увязці з генеральним планом смт. Сколе, яке віднесено до курортів, згідно Постанови Кабінету Міністрів України №1391 від 15.12.1997 року, з метою планувальної увязки рекреаційного комплексу, що виник у нижній частині гори Зворець і забудови с. Волосянка, Державним інститутом проектування міст «Містопроект» у 2008 році на замовлення Волосянківської сільської ради було розроблено Містобудівне обґрунтування розвитку курортно-рекреаційного підрайону в межах Волосянківської сільради Сколівського району.

У 2003 р. ДІПМ «Містопроект» на замовлення ПП «Октант» (в подальшому ТОВ «Октант») було розроблено містобудівне обґрунтування розвитку гірськолижної зони і розміщення бази відпочинку «Захар Беркут». Територія цього рекреаційного комплексу представляє собою західний і північно-західний схили гори Зворець.

Вказаним містобудівним обґрунтуванням було внесено зміни в Генеральний план с.Волосянка в частині розміщення рекреаційного комплексу загальною місткістю до 1450 відпочиваючих в північній частині земель Волосянківської сільської ради на базі підвісної канатно-крісельної дороги на вершину г.Зворець і гірськолижної зони для масового катання лижників.

Новий Генеральний план с. Волосянка Сколівського району Львівської області з внесеними у нього змінами і, зокрема, в частині планувального вирішення гірськолижної зони на схилах гори Зворець та прилеглих до комплексу «Захар Беркут» територіях, було затверджено рішенням Волосянківської сільської ради Сколівського району №1535 від 25.03.2010 року.

Усі гірськолижні траси та гірськолижні поля зазначені на Генеральному плані с.Волосянка.

Згідно листа ДІПМ «Містопроект» від 07.08.2013 р. в процесі проектування генерального плану с.Волосянка громадськість села була ознайомлена з рішеннями та пропозиціями генерального плану (двічі з депутатами сільської ради і на громадських обговореннях з мешканцями села, про що є протокол сходу жителів с.Волосянка від 08.06.2008 р. Зауважень і заперечень щодо використання незаліснених земель (в тому числі ділянок сільськогосподарського призначення) у лижний сезон під гірськолижні поля на схилах г.Зворець від громадян села не поступало.

Відповідно до ст.73 Закону України «Про місцеве самоврядування» рішення Волосянківської сільської ради №1535 від 25.03.2010 року є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

З матеріалів справи вбачається, що згідно укладеного 28.09.2012 р. між ТОВ «Октант» в особі арбітражного керуючого - керуючого санацією ТОВ «Октант» ОСОБА_6 (орендодавець) та ТОВ «Захар Беркут» (орендар) договору оренди, орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове, оплатне володіння та користування базу відпочинку «Захар Беркут», яка знаходиться за адресою: Львівська обл., Сколівський р-н, с. Волосянка, вул. Богдана Хмельницького, 1, 3, 3А, з метою надання послуг гірськолижного відпочинку приїжджаючим туристам та відпочиваючим.

Згідно акту приймання-передачі бази відпочинку від 28.09.2012 р. до складу майна, що було передано ТОВ «Захар Беркут» в оренду, окрім іншого, входить канатно-крісельна дорога довжиною 2710 м., верхній бугельний витяг №1 довжиною 750 м., нижній бугельний витяг №2 довжиною 700 м., бугельний витяг №3 довжиною 792,2 м.

Наявними в матеріалах справи документами, а саме: технічним паспортом на витяг буксирний канатний, висновком експертизи щодо додержання вимог законодавства з питань ОП та ПБ під час його експлуатації, дозволом на початок експлуатації обладнання підвищеної безпеки з додатками до нього, договором про надання послуг з періодичного технічного огляду пасажирської підвісної канатної дороги та 3-х витягів буксирних канатних для гірськолижників підтверджується правомірність експлуатації вказаного обладнання позивачем.

Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №682757 від 18.04.2011р., зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №00001, ТОВ «Октант» є власником земельної ділянки площею 2,7868 га., кадастровий номер :04:000:0252, що розташована на території Волосянківської сільської ради Сколівського району Львівської області, цільове призначення - обслуговування бази відпочинку.

Відповідно до ч. 1 ст. 796 ЦК України, одночасно з правом найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) наймачеві надається право користування земельною ділянкою, на якій вони знаходяться, а також право користування земельною ділянкою, яка прилягає до будівлі або споруди, у розмірі, необхідному для досягнення мети найму.

Відтак, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта про те, що позивач відповідно до вимог ч. 1 ст. 98 ЗК України не має права вимоги щодо встановлення земельного сервітуту, оскільки ТОВ «Захар Беркут», як орендар туристичного комплексу (бази відпочинку) «Захар Беркут» згідно укладеного з його власником договору, в силу положень ст.796 ЦК України одночасно є користувачем наданої для обслуговування бази відпочинку земельної ділянки площею 2,7868 га, кадастровий номер :04:000:0252, що розташована на території Волосянківської сільської ради Сколівського району Львівської області, право на користування якою перейшло до ТОВ «Захар Беркут» одночасно з укладенням договору оренди бази відпочинку.

Не заслуговують на увагу також посилання відповідача ОСОБА_5 на закінчення терміну укладеного між ТОВ «ОКТАНТ» та ТОВ «Захар Беркут» договору оренди бази 28.09.2013 року, з огляду на надані представником позивача докази продовження терміну його дії.

Зокрема, на час розгляду справи судом першої інстанції діяв договір оренди від 28.09.2012 року, а 9.09.2013 року між керуючим санацією ТОВ «ОКТАНТ» ОСОБА_6 та ТОВ «Захар Беркут», на виконання протоколу зборів комітету кредиторів у справі про банкрутство ТОВ «ОКТАНТ» від 03.09.2013 року, було укладено додаткову угоду про внесення змін до договору оренди від 28.09.2012 року, якою встановлено строк дії цього договору до 01.01.2014 року.

06.11.2013 року через зміну власника бази відпочинку «Захар Беркут», між новим власником ТОВ «Гірськолижний комплекс «Волосянка» та ТОВ «Захар Беркут» у відповідності до ст.770 ЦК України було укладено додаткову угоду про внесення змін до договору оренди від 28.09.2013 року в частині особи орендодавця, яким стало ТОВ «Гірськолижний комплекс «Волосянка».

Додатковими угодами між ТОВ «Гірськолижний комплекс «Волосянка» та ТОВ «Захар Беркут» від 01.01.2014 року та 31.03.2014 року термін дії основного договору продовжено до 31.03.2015 року.

Таким чином, наявними в матеріалах справи доказами підтверджується, що позивач ТОВ «Захар Беркут» з моменту звернення до суду та по даний час є законним користувачем земельної ділянки, наданої для обслуговування бази відпочинку «Захар Беркут», а відтак має право на звернення до суду з вимогою про встановлення на його користь земельного сервітуту.

Згідно ст. 50 ЗК України до земель рекреаційного призначення належать землі, які використовуються для організації відпочинку населення, туризму та проведення спортивних заходів.

Відповідно до ст. 51 ЗК України до земель рекреаційного призначення належать земельні ділянки зелених зон і зелених насаджень міст та інших населених пунктів, навчально-туристських та екологічних стежок, маркованих трас, земельні ділянки, зайняті територіями будинків відпочинку, пансіонатів, об'єктів фізичної культури і спорту, туристичних баз, кемпінгів, яхт-клубів, стаціонарних і наметових туристично-оздоровчих таборів, будинків рибалок і мисливців, дитячих туристичних станцій, дитячих та спортивних таборів, інших аналогічних об'єктів, а також земельні ділянки, надані для дачного будівництва і спорудження інших об'єктів стаціонарної рекреації.

Частиною 3 ст. 52 ЗК України передбачено, що на землях рекреаційного призначення забороняється діяльність, що перешкоджає або може перешкоджати використанню їх за призначенням, а також негативно впливає або може вплинути на природний стан цих земель.

З долучених до матеріалів справи викопіювання з генерального плану с. Волосянка та схеми розміщення належних ОСОБА_5 земельних ділянок, вбачається, що такі знаходяться в нижній частині гірськолижного поля, яке використовується лижниками та відпочиваючими туристичної бази «Захар Беркут» в зимовий період та у разі її огородження чи засадження, унеможливить використання гірськолижної траси за її цільовим призначенням.

ДП ДІПМ «Містопроект» листом від 07.08.2013 р. за №454/12-1 зазначило, що використання гірськолижної зони в урочищі «Стинища», яка існує та експлуатується з 2006 року (до моменту набуття ОСОБА_5 у власність земельних ділянок), у разі заперечення відповідачем щодо використання її земельних ділянок у зимовий період, блокується повністю.

Також, ДП ДІПМ «Містопроект» вказало, що прокладення гірськолижної траси в обхід земельних ділянок ОСОБА_5 є можливим лише за рахунок вирубування лісу на ділянці площею 0,7-0,75 га, що є недопустимим та суперечить природоохоронним нормам.

Таким чином, наявними в матеріалах справи доказами підтверджується факт неможливості використання ТОВ «Захар Беркут» гірськолижного поля за його цільовим призначенням у своїх господарській діяльності іншим чином, ніж шляхом встановлення сервітуту щодо належних відповідачу земельних ділянок.

Згідно наявних у справі державних актів серії ЯЛ №933418 та ЯЛ №933419 від 07.12.2012 року про право власності ОСОБА_5 на земельні ділянки, цільовим призначенням земельних ділянок, через які просить встановити сервітут позивач, є ведення особистого селянського господарства.

Відтак, з огляду на встановлене цільове призначення, зазначені земельні ділянки можуть використовуватися лише у період, коли є можливим та доцільним вирощування сільськогосподарської продукції.

Таким чином, земельний сервітут, який просить встановити позивач, є найменш обтяжливим для відповідача, оскільки його встановлення у період з 15 жовтня по 15 квітня, коли обробка та використання земель для особистого селянського господарства за їх цільовим призначенням фактично неможливе, жодним чином не впливає на права відповідача як їх власника.

Крім того сервітут, який просить встановити позивач, фактично зводиться до проходу, проїзду працівників та відпочиваючих туристичного комплексу «Захар Беркут» через належні відповідачу земельні ділянки, а також, право обслуговування витягу буксирно-канатного для лижників, улаштування системи штучного засніження, трамбування, розпушування та вирівнювання снігового покрову гірськолижної траси на території вказаних земельних ділянок у зимовий період. Тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що вказаний спосіб сервітуту не передбачає значного та негативного впливу на земельні ділянки відповідача, а відтак і про те, що земельний сервітут, який просить встановити позивач не порушить права відповідача володіти, користуватися та розпоряджатися належними їй земельними ділянками, оскільки фактично зводиться до перетину вказаних земельних ділянок у період, коли їх використання за цільовим призначенням є фактично неможливим.

Не заслуговують на увагу посилання апелянта, як на одну з підстав для задоволення поданої апеляційної скарги, на наявність акту перевірки Державною інспекцією сільського господарства у Львівській області дотримання вимог земельного законодавства від 30.10.2012 р.

Згідно з ч.1 п.4 вказаного Положення про Державну інспекцію сільського господарства України, затвердженого Указом Президента України від 23.04.2011 р. №459/2011, до повноважень Інспекції належить організація та здійснення державного нагляду (контролю) у частині дотримання земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій та форм власності.

З складеного 30.10.2012 р. акту перевірки вбачається, що інспекцією було встановлено, що ОСОБА_5 здійснила переміщення ґрунту в межах своєї земельної ділянки, що має огорожу. Однак, зважаючи на те, що дозвіл на переміщення грунтового шару в межах однієї земельної ділянки не вимагається, порушень земельного законодавства в діях ОСОБА_5 виявлено не було.

Таким чином, складений акт перевірки підтверджує лише відсутність в діях ОСОБА_5 порушень порядку використання земельної ділянки та жодним чином не засвідчує відсутність у ТОВ «Захар Беркут» підстав для встановлення сервітуту на його користь. Крім того, згідно встановлених в акті обставин та наданих пояснень було підтверджено факт вчинення ОСОБА_5 дій, що унеможливлюють використання гірськолижної траси за цільовим призначенням. Зокрема, зазначено, що ОСОБА_5 здійснила переміщення ґрунту в межах своєї земельної ділянки, що має огорожу. Крім того, згідно зазначених в акті пояснень ОСОБА_5, остання мала намір здійснювати на належній їй землі особисте селянське господарство, в тому числі орати її, засаджувати сад.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 ЗК України, право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками).

Згідно вимог ч. 3 ст. 403 ЦК України особа, що користується сервітутом, зобовязана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Визначення плати належить до компетенції сторін. Безкоштовне використання сервітуту має бути встановлено в договорі, законі або рішенням суду.

З огляду на вищевказані приписи, особа, яка звертається з вимогою про встановлення на її користь земельного сервітуту має право на користування таким сервітутом як на платній, так і на безоплатній основі.

Державний комітет України з питань регуляторної політики та підприємництва в листі від 16.12.2002 р. №2-222/6717 щодо випадків встановлення платних та безоплатних земельних сервітутів зазначив, що встановлення платного або безплатного земельного сервітуту залежить від власника або землекористувача земельної ділянки, щодо якої його встановлюють.

Вказаної позиції притримується також Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ, який в абз.11 п.5 інформаційного листа №24-150/0/4-13 від 28.01.2013 року «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» розяснив, що відповідач не позбавлений права заперечувати вимоги позивача, проте зобов'язаний подати до суду розрахунок вартості оплати за сервітут, обґрунтувавши такі дії будь-якими формальними причинами. В цьому випадку, навіть якщо сервітут буде встановлений, суд повинен ухвалити рішення про розмір оплати за використання сервітуту.

Відтак, саме на власника (землекористувача) земельної ділянки, щодо якої вимагається встановлення сервітуту, покладається обовязок надати особі, яка просить його встановити, чи суду розрахунок вартості оплати за сервітут, оскільки саме власник (землекористувач) може визначити таку вартість, виходячи з господарського використання належної йому земельної ділянки та доходів, які він отримує, чи може отримати від такої діяльності.

В матеріалах справи наявний лист ТОВ «Захар Беркут» від 31.10.2012 р. за вих. №31/10/2012-1В, яким позивач звертався до відповідача ОСОБА_5 з пропозицією про встановлення на його користь земельного сервітуту щодо належних відповідачу земельних ділянок на підставі договору на безоплатній основі. Листом від 05.11.2012 р. ОСОБА_5 повідомила ТОВ «Захар Беркут» про необхідність утриматися від заподіяння перешкод у користування належними їй земельними ділянками, тобто, фактично заперечила проти встановлення позивачу земельного сервітуту на будь-яких умовах.

Таким чином, наявними в матеріалами справи доказами підтверджуються наміри сторін у позасудовому порядку вирішити питання про встановлення земельного сервітуту та форми його оплати.

З наявних матеріалів справи та пояснень сторін в суді першої інстанції вбачається, що відповідач ОСОБА_5 планувала засаджувати на земельних ділянках, щодо яких просить встановити сервітут позивач, сад або город, та повністю заперечувала проти встановлення земельного сервітуту на будь-якій основі. Жодних обґрунтованих розрахунків, зважаючи на заплановану в майбутньому діяльність та можливих доходів від неї, з яких міг би виходити суд першої інстанції при встановленні плати за сервітут, відповідач суду не надала.

З огляду на вказане, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про встановлення земельного сервітуту на користь позивача саме на безоплатній основі.

В силу вимог ч. 4 ст.10 ЦПК України колегія суддів сприяла всебічному і повному зясуванню обставин справи в частині встановлення оплати за користування земельним сервітутом, розяснивши відповідачу обов»язок надати розрахунок та наслідки невчинення таких дій. Відповідач ОСОБА_5 та її представники в судовому засіданні апеляційної інстанції категорично заперечили саме встановлення земельного сервітуту і з цих підстав відмовились надавати будь-які розрахунки щодо можливої оплати за такий.

Тому колегія суддів, погоджується з висновками суду першої інстанції щодо наявності підстав для встановлення земельного сервітуту на безоплатній основі.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення ухвалене судом першої інстанції на підставі наявних у справі доказів, оцінених належним чином на їх достовірність, допустимість та достатність, взаємний звязок у їх сукупності, встановлених судом обставин справи. При встановленні зазначених фактів судом першої інстанції не було порушено норм матеріального та процесуального права. Судом першої інстанції правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи. Рішення суду першої інстанції відповідає вимогам закону та обставинам справи. Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних у справі доказів.

Доводи апеляційної скарги апелянта ОСОБА_5 висновків суду не спростовують, а тому підстави для її задоволення та скасування рішення Сколівського районного суду Львівської області відсутні.

Керуючись ст. 209 ч. 3, 303, 304, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч. 1 п. 1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу ОСОБА_5 відхилити.

Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 18 квітня 2013 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20-ти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Струс Л.Б.

ОСОБА_7