Р І Ш Е Н Н Я

Іменем України

31 січня 2014 року м. Ужгород

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Закарпатської області в складі:

головуючої: Готра Т.Ю.,

суддів: Джуги С.Д., Кеміня М.П.

при секретарі: Свіді Г.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 та апеляційну скаргу ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4 на рішення Рахівського районного суду від 12 листопада 2013 року в справі за позовом ОСОБА_3 до Державної реєстраційної служби Рахівського районного управління юстиції Закарпатської області, Рахівської міської ради, 3-ї особи ОСОБА_1 про визнання права власності на спадкове майно; за позовом 3-ї особи із самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_1 до Рахівської міської ради Закарпатської області, Державної реєстраційної служби Рахівського РУЮ, ОСОБА_3, 3-ї особи ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно, та за позовом 3-ї особи із самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_5 до ОСОБА_1, Державної реєстраційної служби Рахівського РУЮ, Рахівської міської ради, 3-ї особи ОСОБА_3 про визнання права власності на 1/2 частини спадкового майна,

в с т а н о в и л а :

У липні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до Рахівського районного суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно.

Позовну вимогу обґрунтовувала тим, що після смерті її бабусі ОСОБА_6, яка померла 05.11.1992 року, та її дідуся ОСОБА_7, який помер 13.06.1993 року, залишилося спадкове майно житловий будинок №137 «а» по вул. Лазівська в м.Рахів, який їй бабуся і дідусь заповіли по 1/2 частині кожний.

У травні 2012 року вона, як спадкоємиця за заповітом, звернулася із відповідною заявою про перереєстрацію нерухомого спадкового майна та видачу їй свідоцтва про право власності на житловий будинок, на підтвердження чого надала заповіт від імені ОСОБА_6 від 16.06.1989 року та ОСОБА_7 від 08.06.1993 року, за якими вона є єдиною спадкоємицею цього майна. Однак, у видачі такого документу їй було відмовлено.

Вважає, що такими діями порушується її право на спадкове майно, оскільки після смерті заповідачів вона і надалі обслуговує житловий будинок та земельну ділянку, на якій він розташований, а отже вона фактично вступила в управління та володіння спадковим майном.

З урахуванням наведеного просила суд визнати за нею право власності на все спадкове майно, що належало ОСОБА_6 та ОСОБА_7, в тому числі і на житловий будинок №137 «а» разом із надвірними спорудами, що розташований у м.Рахів, вул.Лазівська Закарпатської області.

Третя особа із самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_1 предявила по даній справі позов про визнання права власності на спадкове майно.

Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що вона є спадкоємицею першої черги за законом після смерті її батьків ОСОБА_6 та ОСОБА_7, після смерті яких залишилося спадкове майно, а саме житлові будинки № 156 по вул. Миру та № 137 «а» по вул. Лазівській у м.Рахів.

За свого життя її батьки дійсно заповіли будинок № 137 «а» по вул. Лазівській ОСОБА_3. Однак вважає, що ОСОБА_3 спадщину за заповітом не прийняла, оскільки на момент смерті заповідачів їй було 6 та 7 років відповідно, а тому вона не могла фізично вступити у фактичне володіння та управління спадковим майном. ЇЇ батьки заяви про прийняття спадщини від імені неповнолітньої до нотаріальної контори не подавали.

Разом з тим вважає, що має право на визнання за собою права власності на все спадкове майно, що належало її батькам, в тому числі і на житловий будинок №137 «а» по вул.Лазівській у м.Рахів, так як на час смерті вони проживали разом із нею за адресою: вул. Миру, 156, м.Рахів. Враховуючи, що батьки проживали у спадковому майні, нею вчинено дії, що свідчать про прийняття спадщини, в тому числі і спірного житлового будинку, який нею обслуговується, а також земельна ділянка, на якій він розташований, а тому прийняття однієї частини спадщини свідчить про прийняття всього майна, яке є спадковим.

За наведених обставин просила суд визнати за нею право власності на все спадкове майно, що належало ОСОБА_6 і ОСОБА_7, в тому числі і на житловий будинок № 137 «а» по вул. Лазівській.

У подальшому третя особа із самостійними вимогами на предмет спору ОСОБА_5 також звернулася із позовом про визнання права власності на 1/2 частину спадкового майна.

На обґрунтування позову зазначала, що вона є дочкою померлих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 і сестрою ОСОБА_1.

Після смерті батьків залишилося спадкове майно житлові будинки №156 по вул. ОСОБА_6 та №137 «а» по вул. Лазівській у м.Рахів.

Житловий будинок № 137 «а» по вул. Лазівській батьки заповіли своїй онучці та її дочці ОСОБА_8.

Після смерті батьків також відкрилася спадщина на неохоплений заповітом житловий будинок №156 по вул. Миру у м.Рахів, який належав ОСОБА_6

Вона та її сестра ОСОБА_1 в однаковій мірі вступили в управління спадковим майном, так як були зареєстровані у батьківському будинку, що не був охоплений заповітом.

На час відкриття спадщини щодо спадкового майна охопленого заповітом, ОСОБА_9 прийняла спадщину шляхом оперативного управління майном за допомогою своїх батьків. Що стосується будинку № 156 по вул. Миру, то такий у рівних долях повинен перейти їм із сестрою.

Посилаючись на наведене просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку № 156 по вул. Миру у м.Рахів.

Рішенням Рахівського районного суду від 12 листопада 2013 року у задоволенні позовів ОСОБА_3, ОСОБА_1 та ОСОБА_5 відмовлено.

У апеляційній скарзі ОСОБА_1 в особі представника ОСОБА_2 просить рішення суду в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_1 скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити. На обґрунтування скарги зазначає, що вона на час смерті батьків проживала у спадковому будинку №156 по вул. Миру, що свідчить про прийняття нею цієї частини спадщини. Прийняття частини спадкового майна свідчить про прийняття позивачкою всього майна. Оскільки будинок був збудований до 05.08.1992 року, то за наявності доказів відведення земельної ділянки спадкодавцеві та висновку БТІ про відповідність на нього може визнаватися право власності. Судом не взято до уваги докази виділення спадкодавцям земельної ділянки під спірний будинок. Вказує також на те, що суд необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання її представника про залучення у якості співвідповідача Рахівську держнотконтору.

Також рішення суду першої інстанції оскаржено в апеляційному порядку і ОСОБА_3 в особі представника ОСОБА_4, яка в скарзі просить рішення суду в частині відмови у задоволенні її позовних вимог скасувати і ухвалити в цій частині нове рішення про задоволення її позову. На обґрунтування скарги зазначає, що хоча вона і була малолітньою особою на час відкриття спадщини, однак вона мала цивільну правоздатність та могла успадкувати майно. Фактично спадщину вона прийняла шляхом володіння та оперативного управління майном за допомогою батьків ще до досягнення нею повноліття. Суд не взяв до уваги довідки Рахівської міської ради, які підтверджують прийняття нею спадщини. Посилається на те, що законність набуття права власності доводиться відповідно до діючого на той час законодавства.

У решті рішення суду першої інстанції сторонами не оскаржується.

У судовому засіданні представник ОСОБА_3 ОСОБА_4 апеляційну скаргу підтримав, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 не визнав і просив відхилити.

Представник ОСОБА_5 ОСОБА_10 апеляційну скаргу ОСОБА_3 визнав, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 просив відхилити.

Сторони у судове засідання не з»явилися, хоча про час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, а тому їх неявка згідно ч.2 ст.305 ЦПК України не перешкоджає розглядові справи.

Заслухавши доповідача, пояснення осіб, які беруть участь у справі, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_3 підлягає частковому задоволенню, а апеляційна скарга ОСОБА_1 - відхиленню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Оскільки рішення суду оскаржується лише частині відмови в задоволенні позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_1, то колегія суддів, згідно приписів ст. 303 ЦПК України, перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції лише в цій частині.

З матеріалів справи вбачається, що 05.11.1992 року померла ОСОБА_6, а 13.06.1993 року помер ОСОБА_7, що стверджується свідоцтвами про смерть (а.с.9, 12). Як слідує з матеріалів справи і не заперечується сторонами, дані особи проживали однією сімєю без реєстрації шлюбу.

Предметом спору за позовами ОСОБА_3 та ОСОБА_1 є житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться за адресою м.Рахів, вул. Лазівська (Колгоспна), 137 «а», який залишився після смерті вищезазначених осіб.

З матеріалів спарив вбачається, що 16.06.1989 року ОСОБА_6 заповіла належну їй на праві власності 1/2 частини жилого будинку, що знаходиться в м.Рахові, по вул. Колгоспній, 137 «а» - ОСОБА_8 (а.с.8).

Згідно заповіту від 08.06.1993 року ОСОБА_7 заповів належну йому на праві власності 1/2 частини жилого будинку, що знаходиться в м.Рахові, по вул. Колгоспній, 137 «а» - ОСОБА_8 (а.с.11).

Вказані заповіти є чинними і ніким не оспорюються.

Відмовляючи в задоволенні позовів ОСОБА_3 та ОСОБА_1, суд першої інстанції виходив із того, що відсутня відмова нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій, а також, що матеріали справи не містять документів на підтвердження належності будинку спадкодавцям та відведення під його будівництво в установленому порядку земельної ділянки.

Однак, з таким висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може виходячи з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що спірний будинок був збудований у 1963 році (а.с.22-24). На вказаний будинок відсутні правовстановлюючі документи, право власності на будинок не зареєстровано та відсутній акт прийняття будинку в експлуатацію.

Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав.

Таким чином, оскільки спірний будинок було збудовано до 01.07.2004 року, то державна реєстрація прав на нього не була обовязковою, а відтак виникнення права власності на нього не залежить від державної реєстрації.

Крім того, порядок оформлення права власності на обєкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів» та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, розяснюється:

оформлення свідоцтва на право власності на обєкти, які були закінчені будівництвом після 05 серпня 1992 року і на цей час не прийняті в експлуатацію, проводиться тільки за наявності актів прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями державними приймальними або державними технічними;

по обєктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ.

Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 05 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи.

За умови наявності акта відведення земельної ділянки під забудову, дозволів на забудову, якщо будинок не було введено в експлуатацію, таке будівництво не може визнаватись самочинним.

Як вбачається з матеріалів справи Актом від 20.05.1953 року на підставі рішення Рахівської міської ради депутатів трудящих від 25.04.1963 року за №33 ОСОБА_7, ОСОБА_11, ОСОБА_12 та ОСОБА_13 відведено земельну ділянку площею 600 кв.м. за адресою м.Рахів, вул. Колгоспна, 137 «а». Згідно договору від 25.06.1963 року між відділом комунального господарства виконкому Рахівської міської ради депутатів трудящих та ОСОБА_7, ОСОБА_11 та іншими, останнім виділено в безстрокове користування земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку за адресою м.Рахів, вул. Колгоспна, 137 «а».

Також в матеріалах справи наявний технічний паспорт на вказаний будинок складений 21.06.2012 року КП «Рахівське міське БТІ».

Таким чином, зважаючи на те, що спірний житловий будинок збудовано у 1963 року на відведеній для цього земельній ділянці, і наявний технічний паспорт про відповідність, то такий будинок після смерті ОСОБА_7, ОСОБА_6 входить до складу спадкового майна.

Стосовно посилання суду на відсутність відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, то колегія суддів констатує наступне.

Нотаріальна діяльність є специфічна правова форма діяльності, сутність якої полягає в тому, що в її рамках здійснюється застосування правових норм шляхом реалізації нотаріатом юрисдикційних повноважень у безспірних справах повязаних із цивільними правовідносинами.

Відсутність належного правовстановлюючого документу засвідчує про те, що дана справа не може тлумачитись як безспірна, а отже до даних правовідносин не може бути застосована нотаріальна форма охорони та захисту прав і законних інтересів громадянин шляхом вчинення нотаріальних дій.

Враховуючи наведене колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про те, що право власності на спірний будинок в порядку спадкування не може визнаватися судом, є помилковим.

Вирішуючи питання про визнання права власності на спірне майно, колегія суддів виходить з наступного.

Матеріалами справи встановлено, що спадщина за померлими ОСОБА_6 і ОСОБА_7 відкрилася у 1992 та 1993 роках відповідно, тому до даних правовідносин слід застосувати норми ЦК УРСР.

Статтею 524 ЦК УРСР передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом.

Відповідно ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини.

Згідно ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини.

При цьому спадщина може бути прийнята як спадкоємцем, так і через його представників. Прийняття спадщини є односторонньою угодою і тому воно може бути здійснено дієздатною особою. Якщо спадкоємець є малолітньою особою, то від його, її імені діють законні представники батьки.

Тобто, прийняття спадщини малолітньою особою можливе шляхом не лише подачі батьками заяви до нотаріальної контори, як про це стверджує апелянт ОСОБА_1 Така спадщина може бути прийнята шляхом вчинення батьками малолітньої особи дій, що свідчать про фактичне управління чи володіння спадковим майном.

З матеріалів справи, зокрема з довідки ВК Рахівської міської ради та Акту обстеження будинку (а.с.24, 31) слідує, що батьки спадкоємця за заповітом ОСОБА_3 разом з нею фактично вступили в управління та володіння спадковим майном. Вказані обставини також додатково зазначені в апеляційній скарзі ОСОБА_3 та позовній заяві її матері ОСОБА_5 Вищезазначені докази та пояснення ОСОБА_3 і ОСОБА_5 жодним чином не спростовані ОСОБА_1, як особою що заперечує дані обставини. При цьому акт обстеження домоволодіння в м.Рахів по вул. Миру, 156 від 03.09.2012 року (а.с.45) не є таким доказом, оскільки по-перше факт проживання спадкодавців за певною адресою не має значення для прийняття спадщини згідно вимог ЦК УРСР, а по-друге в даному акті вказано, що спадкодавці лише спочатку проживали у будинку ОСОБА_1, а потім переїхали жити в свій власний будинок по вул. Колгоспна, 137 «а».

Таким чином, оцінюючи всі докази в сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_14 доведений факт прийняття нею спадщини шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном за допомогою своїх батьків, а ОСОБА_1 жодними доказами не спростовано дану обставину.

За таких обставин, позов ОСОБА_3 про визнання права власності на спадкове майно підлягає задоволенню.

Що стосується позову ОСОБА_1, то оскільки наявний заповіт на спірне майно і спадщину за заповітом ОСОБА_3 прийняла, а відтак спадкування за законом не може здійснюватися щодо спірного майна, що є підставою для відмови в даному позові та відхилення апеляційної скарги ОСОБА_1.

З врахуванням наведеного, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції, згідно приписів п.1, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України, в частині відмови в задоволенні позову ОСОБА_3 підлягає скасуванню з ухваленням в цій частині нового рішення про часткове задоволення позову, яким за ОСОБА_3 в порядку спадкування слід визнати право власності лише на житловий будинок № 137 «а» разом з надвірними спорудами, що розташований у м.Рахів, вул. Лазівська, Закарпатської області, а не на все спадкове майно, як просить позивачка.

Що стосується заперечень на ухвалу Рахівського районного суду від 12.11.2013 року, яка відповідно до ч.2 ст.293 ЦПК України не підлягає оскарженню окремо від рішення суду, то такі не заслуговують на увагу, оскільки суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні клопотання представника 3-ї особи із самостійними вимогами ОСОБА_2 про залучення до участі в даній справі в якості співвідповідача Рахівську держнотконтору, оскільки така не має відповідати за позовом.

Керуючись ст.ст. 524, 548, 549 ЦК УРСР, ст.ст. 303, 307, 309, 313, 314, 316 ЦПК України, колегія суддів,

в и р і ш и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 задовольнити частково.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - відхилити.

Рішення Рахівського районного суду від 12 листопада 2013 року в частині відмови ОСОБА_3 у позову скасувати.

Ухвалити в цій частині нове рішення, яким позов ОСОБА_3 задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_3 в порядку спадкування право власності на житловий будинок № 137 «а» разом з надвірними спорудами, що розташований у м.Рахів, вул. Лазівська, Закарпатської області.

У решті рішення суду залишити без змін.

Рішення набирає законної сили з моменту його проголошення, однак може бути оскаржено до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ на протязі двадцяти днів з дня набрання ним законної сили шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуюча :

Судді: