Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 березня 2014 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справах апеляційного суду Рівненської області в складі:

головуючого судді Рожина Ю.М.,

судів ОСОБА_1, ОСОБА_2,

секретар судового засідання Пиляй І.С.,

за участю

позивача ОСОБА_3,

розглянула у відкритому судовому засіданні в приміщенні апеляційного суду Рівненської області цивільну справу за апеляційною скаргою представника управління пенсійного фонду України в м.Рівне на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 грудня 2013 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_3 до управління пенсійного фонду України в м.Рівне про визнання права на нараховану заробітну плату.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового розгляду, що зявились у судове засідання, перевіривши рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів, -

в с т а н о в и л а:

Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 20 грудня 2013 року позов задоволено. Визнано за ОСОБА_3 право на нараховану за робітну плату за період з 22 листопада 1993 року по 27 лютого 1997 року у виробничо-торговій фірмі „Еліксир: за листопада 1993 року 10.00 млн.крб., з грудня 1993 року по серпень 1996 року по 30.00 млн.крб., за вересень та жовтень 1996 року по 300 грн., за листопада, грудень 1996 року та січень 1997 року по 302 грн., за лютий 1997 року 286 грн.

В апеляційній скарзі представник відповідача вказує на незаконність рішення суду першої інстанції, яке полягає в тому, що УПФ України в м.Рівне не може бути відповідачем у даній справі. Покликається на те, що відповідно до ст.40 Закону України „Про загальнообовязкове пенсійне страхування встановлюється відповідний порядок обчислення та призначення пенсії за віком для осіб, що подали відповідні документи та підтвердженням цього є довідка про заробітну плату, яка видається відповідним підприємством за місцем роботи пенсіонера, або архівні дані за наявності відомостей щодо ліквідовано підприємства. Доводить те, що рішенням суду не можна встановлювали право на нараховану заробітну плату. З урахуванням викладеного просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про відмову у задоволенні позовних вимог.

В запереченні на апеляційну скаргу позивачка покликається на законність рішення суду першої інстанції. Доводить, що за відсутності інших доказів про нарахування заробітної плати змушена звернутися до суду з даним позовом. Вважає, що в інший спосіб не можливо захистити її право на призначення розміру пенсії з урахуванням роботи на ліквідованому підприємстві.

Апеляційна скарга підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що позивачка з 22 листопада 1993 року по 27 лютого 1997 року працювала юристом в торгово-виробничій фірмі „Еліксир, що підтверджено записом у трудовій книжці.

Ухвалою арбітражного суду Рівненської області від 30 грудня 1999 року торгово-виробничій фірмі „Еліксир ліквідована.

При призначенні ОСОБА_3 пенсії за віком УПФ м.Рівне не враховано заробітну плату за період визначений позивачкою за відсутності архівних даних про нарахування їй заробітної плати.

Задовольняючи позовні вимоги суду першої інстанції дійшов помилкового висновку про захист права позивачки шляхом визнання за нею права на нараховану заробітну плати за період з листопада 1993 року по лютий 1997 року, при цьому суд не зазначив норму права яка регулює правовідносини між позивачкою та відповідачем.

Згідно ст.ст.3,4 ЦПК України визначено право на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванні права, свободи чи інтереси.

Спосіб захисту цивільних прав, обраний позивачкою, не відповідає положенням визначених ч.2 ст.16 ЦК України, адже за даною нормою не передбачено захист такого права, як про визнання права на нараховану заробітну плату. Адже нарахування заробітної плати працівнику підтверджується відповідними документами, як то відомості про нараховану заробітну плату тощо та не потребує додаткового визнання права на неї шляхом ухвалення рішення суду.

Відповідно до ст.40 Закону України „Про загальнообовязкове пенсійне страхування для обчислення пенсії враховується заробітна плата (дохід) за весь період страхового стажу починаючи з 1 липня 2000 року. За бажанням пенсіонера та за умови підтвердження довідки про заробітну плату первинними документами у період до 1 січня 2016 року або в разі, якщо страховий стаж починаючи з 1 липня 2000 року становить менше 60 місяців, для обчислення пенсії також враховується заробітна плата (дохід) за будь-які 60 календарних місяців страхового стажу підряд до 1 липня 2000 року незалежно від перерв.

Форма довідки про заробітну плату для нарахування пенсії, видається за вимогою працівника, відповідно Додатку №1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України „Про загальнообовязкове пенсійне страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року №22-1, зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 27 грудня 2005 року №1566/11846.

Дані про заробітну плату відображаються в довідці для нарахування пенсії на підставі особових рахунків, платіжних відомостей та інших документів про нарахування та виплаті заробітної плати підприємством, де працював працівник, що звернувся за призначенням пенсії.

У випадку, якщо такі підприємства ліквідовано або припинили своє існування з інших причин, довідки по заробітній платі видаються правонаступником цих підприємств або державними архівними установами.

Дані правовідносини регулюються ст.49 КЗпП України щодо видачі довідки про роботу та заробітну плату.

За викладених обставин УПФ України в м.Рівне не може бути відповідачем у даній справі за тим, що позивачка не перебувала у трудових правовідносинах з відповідачем, який не може підтвердити або спростувати нараховану заробітну плату позивачу.

Завданням цивільного судочинства (ст.1 ЦПК України) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів

Законодавець надає поняття доказів в ч.1 ст.57 ЦПК України, відповідно до якої доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.

Докази повинні бути належними та допустимим, що випливає із визначення їх ознак. Остаточно питання про належність та допустимість доказів вирішує суд. Сторони повинні знати принципи визначення належності і допустимості доказів, тому що це дозволяє правильно визначити свою правову позицію по справі.

Правило про належність доказів встановлене ст.58 ЦПК України: належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.

Позивачкою не надано належних та допустимих доказів щодо нарахування заробітної плати за період роботи на торгово-виробничій фірмі „Еліксир, а припущення не можуть бути покладені в основу рішення про задоволення позову.

З урахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції, яке прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції належить скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у позовних вимогах за безпідставністю..

На підставі викладеного, відповідно до ст.49 КЗпП України, керуючись ст.ст.303,307,309,314,316,324-325 ЦПК України колегія суддів, -

в и р і ш и л а:

Апеляційну скаргу представника управління пенсійного фонду України в м.Рівне задовольнити.

Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 20 грудня 2013 року скасувати.

ОСОБА_3 відмовити у позові до управління пенсійного фонду України в м.Рівне про визнання права на нараховану заробітну плату.

Рішення апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним чинності.

Головуючий: Ю.М. Рожин

Судді: Н.М. Ковальчук

ОСОБА_2