АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 22-ц/774/37/14 Справа № 2/205/87/13 Головуючий у 1 й інстанції - Мовчан Д.В. Доповідач - Лисична Н.М.
13 листопада 2014 року
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 листопада 2014 р. Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Дніпропетровської області у складі: головуючого Лисичної Н.М.

суддів Баранніка О.П., Колодяжної Н.Є.

при секретарі Кругман А.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Дніпропетровську цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 (спадкоємцем якого є ОСОБА_3) та ОСОБА_4 на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 квітня 2013 р. по справі за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 (спадкоємцем якого є ОСОБА_3), виконавчого комітету Таромської селищної ради м.Дніпропетровська, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Ленінська районна у м.Дніпропетровську рада, Дніпропетровська міська рада, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області про зобов'язання знести об'єкти самочинного будівництва,-

В С Т А Н О В И Л А :

06 червня 2012 р. ОСОБА_4 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 (спадкоємцем якого є ОСОБА_3) про зобов'язання знести об'єкти самочинного будівництва.

Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 квітня 2013 р. позовні вимоги задоволено частково.

Зобов'язано ОСОБА_2 (спадкоємцем якого є ОСОБА_3) за власний рахунок знести самочинно збудовані споруди, а саме: тамбур (літ. а1-1), літню кухню (літ.62), гараж (літ.Л), сарай (літ.М), що розташовані на території домоволодіння АДРЕСА_1. В решті позову - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_4 ставиться питання про скасування рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог та постановлення нового рішення в цій частині вимог на тій підставі, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, допущено порушення норм матеріального та процесуального права.

В апеляційній сказі ОСОБА_2(спадкоємцем якого є ОСОБА_3)ставиться питання про скасування рішення суду в частині задоволення позовних вимог та постановлення нового рішення про відмову в задоволенні позову в цій частині на тій підставі, що судом неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, допущено порушення норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційних скарг колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити, апеляційну скаргу ОСОБА_2 (спадкоємцем якого є ОСОБА_3) задовольнити, рішення суду в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про зобов'язання знести об'єкти самочинного будівництва скасувати та постановити нове рішення в цій частині вимог.

Як вбачається з матеріалів справи 12.09.1954 р. згідно рішення № 16 виконавчого комітету Дніпропетровської районної ради грн.ОСОБА_7 було виділено земельну ділянку площею 900 кв.м під АДРЕСА_2 під індивідуальне будівництво (а.с.12).

При розгляді справи судом також було встановлено, що на підставі договору дарування домоволодіння від 26.12.1985р., посвідченого Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в КП «Дніпропетровське міжміське Бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської області 13.11.2003 р., позивачу ОСОБА_4 належить ? частина домоволодіння за адресою - АДРЕСА_1 (17-19).

На підставі договору купівлі-продажу домоволодіння від 30.12.1989 р., посвідченого Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в КП «Дніпропетровське міжміське Бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської області 13.11.2003 р., відповідачу ОСОБА_2 (спадкоємцем якого є ОСОБА_3) на праві приватної власності належить 1/2 частина домоволодіння АДРЕСА_1 (а.с. 19).

Під час розгляду справи було встановлено і сторонами не спростовувалось, що земельна ділянка, на якій розташоване вказане домоволодіння перебуває у загальному (спільному) користуванні сторін, без визначення порядку її користування.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_4 про зобов'язання знести об'єкти самочинного будівництва суд виходив з їх доведеності, а саме правомірності користування такою земельною ділянкою сторонами, при цьому посилаючись на ч.1 ст.88 ЗК України, якою передбачено, що володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюється за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку.

Проте погодитись з таким висновком не можна на підставі слідуючого.

Відповідно до ч.1 ст.90 ЗК УРСР 1970 р., який діяв на момент набуття особою права власності на жилий будинок, при переході права власності на будівлю переходить право користування земельною ділянкою або її частиною.

Пункт 5 Постанови Верховної Ради УРСР «Про порядок введення в дію Земельного кодексу УРСР» від 18 грудня 1990 р. передбачав, що громадяни, які мають у користування земельні ділянки, надані їм до набуття чинності цим Кодексом, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування.

При переході права власності на будівлі та споруди за цивильно-правовими угодами, укладеними до 01 січня 2002 р., згідно з положеннями ст.30, чинного до цієї дати ЗК 1990 р. до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходить відповідно до ст.120 ЗК 2001 р. на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем.

З 1 січня 2002 р. відповідно до ст..125 ЗК право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи права користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з 2 травня 2009 р. - право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та права оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав; громадяни та юридичні особи зберігають право на земельні ділянки (п.7 розд.Х «Перехідні положення ЗК), одержані ними до 1 січня 2002 р. у власність, у тимчасове користування або на умовах оренди розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством.

Відповідно до ст.126 ЗК державний акт є документом, що посвідчує право власності на зе-

мельну ділянку, надану у власність відповідним рішенням.

Частини 1, 2 ст.120 ЗК закріплюють самостійні правові режими права власності на земельну ділянку та права власності на розташовані на цій земельній ділянці об'єкти нерухомості, згідно з якими перехід права власності на будівлю чи споруду до набувача нерухомого майна не тягне за собою безумовного (автоматичного) переходу права власності на всю земельну ділянку, на якій вони розташовані.

За змістом ст..377 ЦК до особи, яка придбала будинок (крім багатоквартирного) будівлю або споруду як до набувача,переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, що є необхідною для їх обслуговування.

Як роз'яснено у п.19 постанови Пленуму Верховного суду України від 16 квітня 2014 р. № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ, у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з'ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір'я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. В разі неможливості перенесення співвласником господарських будівель і насаджень на надану в його користування частину ділянки суд має обговорити питання про відповідну грошову компенсацію.

Зобов'язуючи відповідача за власний рахунок знести самочинно збудовані споруди, а саме: тамбур (літ.а1-1), літню кухню (літ.б2), гараж (літ.Л), сарай (літ.М), що розташовані на території домоволодіння АДРЕСА_1 позв увагою суду залишилось те, що відповідач ОСОБА_2 у 2003-2004 р.р. завершив будівництво зазначеного нерухомого майна, яке здійснювалось за згодою позивачки ОСОБА_4, проти чого вона не заперечувала як в суді першої інстанції так і в апеляційній інстанції. Як пояснила позивачка до 2004 р. вона мала намір продати свою половину відповідачу, а тому не заперечувала проти будівництва. Ця обставина також підтверджується тим, що 13.11.2003 р. ОСОБА_4 було отримано витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, як зазначено «для дарування ? частини домоволодіння», з якого вбачаються спірні будівлі і збільшення жилової площі по літ.А-1, сараю літ.Д, переобладнання сараю літ.Б у літню кухню на підставі рішення виконкому Таромської селищної ради від 19.10 1089 р. за № 165/8 (а.с.241).

Вирішуючи даний спір, суд не звернув уваги на те, що позовні вимоги зводяться до поділу земельної ділянки, хоча сторони не є власниками земельної ділянки, яка знаходиться в їхньому користування, крім того, сторони не зверталися до суду з позовом про встановлення порядку користування земельною ділянкою або про виділ в натурі належних їм часток будинку .

Відповідно до вимог ст..60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст..61 цього Кодексу.

Враховуючи зазначене, а також те, що на підставі рішення виконкому Таромської селищної ради від 19.10.1989 р. за № 165/9 було узаконено збільшення житлової площі по літ.А-1, сараю літ.Д, переобладнання сараю літ.Б у літню кухню і житловий будинок літ.А-1 став житловою площею 41,4 кв.м у зв'язку з побудовою опального очагу, а також рішенням той же селищної ради від 21.06.1994 р. № 76/3 узаконені прибудови до літньої кухні «Б-1» і «Б-2», будівництво сараїв «Е» і «Ж» в домоволодінні по АДРЕСА_1 гр.ОСОБА_2 (а.с.241-242, 251-252), крім того, на теперішній час між сторонами не встановлено порядку користування земельною ділянкою і не виділено в натурі належних їм часток будинку, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про порушення прав позивачки зведенням самочинних будівель є передчасними, а тому рішення суду в зазначеній частині слід скасувати і в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 відмовити.

Що стосується рішення суду в частині відмови ОСОБА_4 про зобов'язання відповідача знести такі споруди як сарай під літ. 62, ґанок під літ. в2, навіс під літ. а2, літню кухню під літ.б1, ґанок під літ. 63, душ під літ.И, навіс під літ. О, навіс під літ. П, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1, то

приймаючи до уваги, що позивачка на надала суду належного та допустимого доказу з приводу того, що такі об'єкти нерухомого майна є самочинними, а матеріалами технічної інвентаризації домоволодіння АДРЕСА_1 такі об'єкти нерухомого майна до категорії самочинно збудованих не віднесені, суд прийшов до обґрунтовано висновку про відсутність підстав вважати, що таке майно є самочинно побудованим.

Колегія суддів вважає, що в цій частині рішення суду відповідає вимогам матеріального та процесуального права, а наведені в апеляційній скарзі доводи є необґрунтованими й правильність висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 303, 307, 309 ЦПК України колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 відхилити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 (спадкоємцем якого є ОСОБА_3) задовольнити.

Рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 18 квітня 2013 р. в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_4 про зобов'язання знести самочинно збудовані споруди скасувати.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_4 до ОСОБА_2 (спадкоємцем якого є ОСОБА_3), виконавчого комітету Таромської селищної ради м.Дніпропетровська, треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Ленінська районна у м.Дніпропетровську рада, Дніпропетровська міська рада, Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Дніпропетровській області про зобов'язання знести об'єкти самочинного будівництва, а саме: тамбур (літта1-1), літню кухню (літ.б2), гараж (літ.Л), сарай (літ.М), що розташовані на території домоволодіння АДРЕСА_1) відмовити.

Рішення набирає законної сили з моменту проголошення, але може бути оскаржене до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий Н.М.Лисична

Судді О.П.Бараннік

Н.Є.Колодяжна