Справа № 459/3537/14 Головуючий у 1 інстанції: Кріль М.Д.
Провадження № 22-ц/783/6332/14 Доповідач в 2-й інстанції: Ванівський О. М.
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 грудня 2014 року м. Львів

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі: головуючого судді: Ванівського О.М.,

суддів: Богонюка М.Я., Шашкіної С.А.,

при секретарі: Жукровській Х.І.,

за участю: представника апелянта - Фаврович Н.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Червонограді на рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 22 серпня 2014 року,

в с т а н о в и л а:

В серпні 2014 року позивач звернувся в суд з даним позовом, в якому вказав, що з 04.07.1983 року по 19.04.2003 року він працював на підприємствах ДП "Львіввугілля" з повним робочим днем під землею. Під час роботи на шахті з ним декілька разів траплялися нещасні випадки на виробництві, внаслідок чого йому було травмовано спину, скроневу ділянку голови. 18.04.2003 року висновком Сокальської МСЕК йому було вперше встановлено ІІІ групу інвалідності та 50 % втрати працездатності. У зв'язку з отриманими травмами він неодноразово лікувався в медичних закладах. Втратою працездатності йому було заподіяно моральну шкоду яку він оцінює в сумі 50 000 грн. та просить стягнути з відповідача на його користь.

Оскаржуваним рішенням Червоноградського міського суду Львівської області позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Червонограді Львівської області на користь ОСОБА_3 10000, 00 грн. на відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов'язків внаслідок професійного захворювання.

В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду оскаржило Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Червонограді Львівської області.

В апеляційній скарзі, зазначає, що рішення суду прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. При винесенні рішення судом не було взято до уваги їх доводи щодо належного відповідача. Вважає, що позивачем не було долучено жодного медичного висновку про наявність факту спричинення йому моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням здоров`я на виробництві. Також, позивачем в судовому засіданні не було доведено факту моральних страждань у зв'язку з ушкодженням здоров`я на виробництві та не обґрунтовано розмір відшкодування заподіяної моральної шкоди. Крім цього, зазначає що довідка МСЕК про відсоток стійкої втрати працездатності є тільки підставою для розрахунку і відшкодування потерпілому матеріальної шкоди - частини втраченого заробітку, і не є підтвердженням факту заподіяння моральної шкоди. Враховуючи вищевикладене просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким відмовити в позові в частині стягнення з Відділення виконавчої дирекції Фонду в м. Червонограді моральної шкоди.

Представник відповідача ВВДФССНВВ в м. Червонограді Фарович Н.В. в засіданні апеляційну скаргу підтримала, в обґрунтування навела доводи, аналогічні викладеним у скарзі.

Позивач ОСОБА_3 та його представник ОСОБА_5, будучи належним чином повідомленими про день та час розгляду справи в судове засіданні не прибули, від ОСОБА_3 поступило заперечення на апеляційну скаргу в якому зазначає, що апеляційну скаргу Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Червонограді Львівської області просить відхилити, а рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 22 серпня 2014 року залишити без змін, та розгляд справи проводити у його відсутності.

Заслухавши суддю - доповідача, вислухавши пояснення представника відповідача ВВДФССНВВ в м. Червонограді на підтримання доводів апеляційної скарги та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах, передбачених ст. 303 ЦПК України, судова колегія вважає, що апеляційну скаргу ВВДФССНВВ в м. Червонограді слід задовольнити частково виходячи з таких підстав.

На підставі ст.ст. 11, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням осіб, в межах заявлених ними вимог на підставі доказів, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Згідно із ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.

Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів (ст. 57 ЦПК України).

Колегія суддів приходить до переконання, що дане рішення суду не в повній мірі відповідає зазначеним вимогам закону.

Задовольняючи частково позовні вимоги ОСОБА_3 суд першої інстанції виходив з того, що обставини заподіяння моральної шкоди на які покликається позивач у позовній заяві знайшли своє підтвердження в матеріалах справи.

Судом встановлено, що протягом 1983-2003 років позивач працював на підприємствах ДП «Львіввугілля", в шкідливих умовах праці. За час виконання свої посадових обов'язків позивач, неодноразово звертався за отриманням медичної допомоги до медичних закладів. 19 квітня 2003 року ОСОБА_3 звільнили з роботи у зв'язку з невідповідністю виконуваної роботи по стану здоров`я на підставі п.2 ст. 40 КЗпП України згідно із наказом №39-к від 19.04.2003 р. (а.с. 8 копія трудової книжки).

Згідно відповіді на запит до Львівського обласного центру медико-соціальної експертизи міжрайонна спеціалізована профпатологічна МСЕК від 24.06.2014 року актом №850 від 18.04.2003 року позивачу встановлено: ІІІ групу трудового каліцтва 50% з них: 30% після травматичний церебральний арахноідіт (тр.15.09.2001), 20% - після травматичний радикуліт (10.08.1989р.) (а.с. 10).

У зв`язку із ушкодженням здоров`я, позивач втратив професійну працездатність на 50%, позбавлений можливості повною мірою реалізувати своє право на працю, постійно відчуває фізичні страждання, неодноразово перебував на стаціонарному та амбулаторному лікуванні, що підтверджується матеріалами справи, а саме виписками з історій хвороби.

Судом вірно враховано, що відповідно до ст. ст.1,3, 21,43 Конституції України - Україна як соціальна держава, зміст і спрямованість якої визначають права і свободи людини та їх гарантії, проголосили право громадян на належні, безпечні і здорові умови праці, соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника тощо. Право на соціальний захист гарантується, зокрема, загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення.

Окремим видом загальнообов'язкового державного соціального страхування, згідно з абз. 5 ч. 1 ст. 4 Основ законодавства України про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, є страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності.

Відповідно до ч. 2 ст. 43 Закону України « Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань.

Статтею 237-1 КзПП України передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Право на відшкодування моральної шкоди у зв'язку з ушкодженням на виробництві вперше було передбачено Законом України «Про охорону праці», який набув чинності 24.11.1992 року (згідно Постанови ВРУ від 14.10.1992 року № 2695-ХІІ). Відповідно до ст. 12 цього закону відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні та шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.

Такий порядок був передбачений Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом трудових обов'язків затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 23.03.1993 року № 472 із змінами і доповненнями, яким було передбачено, що за наявності факту моральної шкоди потерпілому відшкодовується моральна шкода. Відповідно до п. 38 Правил відшкодування № 472 було передбачено, що право на отримання потерпілим виплат на відшкодування шкоди настає з дня встановлення йому МСЕК стійкої втрати працездатності. Таке право у позивача виникло з 18.04.2003 року - встановлення вперше МСЕК стійкої втрати працездатності.

Судом правильно враховано вимоги ст. 17 Закону України «Про охорону праці» від 14.10.1992 року, за якою - власник або уповноважений ним орган зобов'язаний створити в кожному структурному підрозділі і на робочому місці умови праці відповідно до вимог нормативних актів, а також забезпечити додержання прав працівників, гарантованих законодавством про охорону праці.

Згідно ст. 4 цього закону державна політика в галузі охорони праці базується на принципах: - пріоритету життя і здоров'я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці.

Згідно ст.. 13 Закону України «Про загальнобов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричини втрату працездатності», страховим випадком є нещасний випадок на виробництві або професійне захворювання, що спричинило застрахованому професійно зумовлену фізичну чи психічну травму за обставин, зазначених у Законі, з настанням яких виникає право застрахованої особи на отримання матеріального забезпечення та/або соціальних послуг.

Згідно із ч. 4 ст. 14 цього ж Закону - до професійного захворювання належить захворювання, що виникло внаслідок професійної діяльності застрахованого та зумовлюється виключно або переважно впливом шкідливих речовин і певних видів робіт та інших факторів, пов'язаних з роботою.

Ушкодження здоров'я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов'язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, спричиняють йому моральні та фізичні страждання.

Постановою Пленуму Верховного суду України від 31.03. 1995 року № 4 « Про судову практику по справах про відшкодування моральної немайнової шкоди регламентовано , що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин.

Втративши працездатність на виробництві, позивач не в змозі в повній мірі виконувати ту чи іншу роботу, постійно повинен проходити курс лікування у зв'язку з втратою працездатності, обмежений в життєдіяльності, а тому суд вважає, що йому завдана моральна шкода.

Наведені вище норми вірно враховано судом. Однак, поза увагою суду залишилась та обставина, що в тому числі 20 % втрати працездатності , встановлено позивачу висновком МСЕК 18.04.2003 року - внаслідок травми, отриманої 10.08.1989 року, про що вказано у довідці МСЕК (а.с. 11).

З копії акту №22 форми Н-І про нещасний випадок на виробництві позивач отримував в 10.08.1989 році та згідно копії акту №48 15.09.2001 року виробничу травму праву височну ділянку голови. (а.с. 13-16).

Згідно даних актів професійне захворювання позивача - виникло на протязі стажу роботи, в тому числі з 1989 по 2003 рік внаслідок роботи у шкідливих умовах.

Правових підстав для відшкодування моральної шкоди з відповідача, перелічених позивачем у позові за заподіяння морально шкоди в 1989 році - немає.

За таких обставин колегія суддів вважає, що судом частково правильно застосовано норми матеріального права та зроблено висновки про необхідність стягнення суми моральної шкоди з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Червонограді. Однак, враховуючи наведені вище обставини, колегія суддів вважає, що сума 6000 гривень, яка підлягає стягненню з відповідача є співмірною, завданій шкоді позивачу.

При цьому враховується, що рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року регламентовано, що громадяни, яким встановлена стійка втрата професійної працездатності мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди. Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення, ушкодження здоров»я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і переносить значно більшу моральну шкоду, чим працівник, що не втрачає професійної працездатності. За таких обставин спростованим є доводи апеляційної скарги відповідача про недоведеність позивачем порушень або прояв бездіяльності чи інших винних та протиправних дій, як обов`язкову умову за наявності якої відповідач повинен здійснити моральне відшкодування позивачу. Інших доводів, які б мали правове значення, у апеляційній скаргзі не наведено.

На підставі наведеного колегія суддів приходить до висновку про часткове задоволення апеляційної скарги відповідача та зміни рішення суду першої інстанції в частині розміру відшкодування моральної шкоди.

Керуючись ст.303,304, п.2 ч.1 ст. 307, п.1 ч. 1 ст. 309, 313,ч.2 ст. 314, 316, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

вирішила:

Апеляційну скаргу Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Червонограді Львівської області - задовольнити частково.

Рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 22 серпня 2014 року - змінити.

Стягнути з Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Червонограді Львівської області на користь ОСОБА_3 - 6000 грн. на відшкодування моральної шкоди.

В решті рішення залишити без змін.

Рішення Апеляційного суду набирає законної сили з моменту його проголошення та може бути оскаржене безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання ним законної сили.

Головуючий : О.М.Ванівський

Судді: М.Я.Богонюк

С.А.Шашкіна