Справа № 447/2857/13 Головуючий у 1 інстанції: Бачун О.І.
Провадження № 22-ц/783/3015/14 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 липня 2014 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Кабаля І.І., Монастирецького Д.І.

секретар - Олексів О.А.,

з участю представників

апелянта - ОСОБА_2,ОСОБА_3

представників третьої особи - ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 20 лютого 2014 року у справі за позовом ОСОБА_6 до Миколаївської державної нотаріальної контори Львівської області, третьої особи ОСОБА_7 про визнання заповіту недійсним,-

В С Т А Н О В И Л А:

Позивач звернувся до суду з позовом до Миколаївської державної нотаріальної контори Львівської області, третьої особи ОСОБА_7 про визнання заповіту недійсним.

Рішенням Миколаївського районного суду Львівської області від 20 лютого 2014 року в задоволенні позову відмовлено за безпідставністю.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_6

В обґрунтування апеляційною скарги, посилається на те, що рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 20 лютого 2014 року є незаконним та необґрунтованим, оскільки судом взято до уваги лише висновок експерта №822 судовопсихіатричної (посмертної) експертизи від 27.12.2013 року. Зазначає, що висновок експерта побудований виключно на аналізі медичної документації хворого, який охоплює період лікування його батька ОСОБА_8 в період з 29.03.1993 року по 30.04.1993 року і з 01.03.1993 року по 15.03.1993 року. Експертами не досліджено період перебування ОСОБА_8 на амбулаторному лікуванні з 01.05.1993 року по 15.05.1993 року до дня складання ОСОБА_8 другого заповіту, який оформлявся вдома у зв»язку із хворобою заповідача. І суд, і експерт зобов»язані були витребувати амбулаторну картку ОСОБА_8 для дослідження його стану здоров»я станом на 15 травня 1993 року, однак цього не зробили, відповідно факт психічного стану ОСОБА_8 станом на 15 травня 1993 року є недоведеним.

Крім того, висновок експерта складений з порушенням норм ст. 3 ЗУ «Про судову експертизу» з якої вбачається, що судово-експертна діяльність здійснюється на принципах законності та повноти дослідження. Також порушено і п. 35 «Порядку проведення посмертної судово-психіатричної експертизи», затверджений наказом №3 97 від 08.10.2001 року МОЗ України, відповідно до якого висновок експертизи повинен бути обґрунтованим. Однак, висновок експерта № 822 судовопсихіатричної (посмертної) експертизи від 27.12.2013 року даним вимогам не відповідає.

Мотивує апеляційну скаргу й тим, що в судовому засіданні ним заявлялося клопотання про призначення повторної експертизи, однак суд на думку апелянта безпідставно відмовив в задоволенні такого, тим самим позбавив його права доказувати свої доводи. Судом також не бралися до уваги пояснення апелянта, які стосувалися того, що ОСОБА_8 не мав дітей зі своєю другою дружиною і за життя збирався спадщину залишити йому.

Просить рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 20 лютого 2014 року скасувати та направити справу на новий розгляд в суд першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення в повній мірі відповідає даним вимогам.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до положень ст. ст. 11, 15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Згідно із ст. ст. 3, 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Способи захисту суб»єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів закріплений в ст. 16 ЦК України.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивач ОСОБА_6 доводиться покійному ОСОБА_8 сином, а третя особа ОСОБА_7 дружиною.

Спадкодавець ОСОБА_8 помер 20.03.1999 року, що стверджується свідоцтвом про його смерть серії 1-СГ №148685 від 23.03.1999року.

Ще за життя, а саме 29.03.1993 року ОСОБА_8 склав заповіт, яким все своє майно, яке йому належало на день смерті, заповів ОСОБА_7, з умовою довічного проживання в житловому будинк, який знаходиться за адресою: м. Миколаїв Львівської області, вул. Радів, 2а.

З витягу з медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_8 вбачається, що такий перебував на лікуванні з 29.03.1993 року по 30.04.1993 року з діагнозом гостре порушення мозкового кровообігу по типу ішемічного інсульту з лівобічним геміпарезом.

Згідно довідки №7234 від 30.09.2013 року, виданої МКП "ЖКУ" останнім та постійним місцем проживання ОСОБА_8 на день смерті, а саме на 20.03.1999 року було м. Миколаїв Львівської області, вул. Радів, 2а, і до складу його сім"ї входила ОСОБА_7

Відповідно до ст. 55 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, яка діяла на час спірних правовідносин), угода, укладена громадянином, хоч і дієздатним, але який в момент її укладення перебував у такому стані, коли він не міг розуміти значення своїх дій або керувати ними, може бути визнана судом недійсною за позовом цього громадянина.

Відповідно до ст. 545 ЦК УРСР недійсність окремих частин заповіту не тягне за собою недійсності його в цілому. Якщо заповіт буде визнаний недійсним, то спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений спадщини, одержує право спадкувати на загальних підставах

Стаття 16 ЦК УРСР вказує на те, що фізична особа може бути визнана судом недієздатною, якщо вона внаслідок душевної хвороби або недоумства не може розуміти значення своїх дій або керувати ними.

Згідно акту № 822 амбулаторної посмертної судово-психіатричної експертизи від 27 грудня 2013 року, проведеної відносно ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, останній у період складення заповіту на житловий будинок 14.05.1993 року стійким хронічним психічним захворюванням не страждав, міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Рішень суду щодо визнання ОСОБА_8 недієздатним судом не ухвалювалось. Таким чином, покликання позивача на те, що ОСОБА_8 на момент укладення заповіту не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати такими є безпідставними.

З цих же мотивів колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, про безпідставність посилань позивача на те, що при посвідченні заповіту приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу були порушені вимоги Закону України "Про нотаріат".

Висновки суду першої інстанції про те, що оспорюваний правочин відповідає вимогам ЦК України, іншим актам цивільного законодавства та моральним засадам суспільства є вірними, оскільки, як встановлено судом, ОСОБА_8 мав достатній обсяг цивільної дієздатності, вільне волевиявлення, яке відповідало його внутрішній волі, зазначений правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, а відтак не має підстав визнавати недійсним заповіт від 14.05.1993 року, укладений ОСОБА_8 на користь ОСОБА_7, посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського нотаріального округу ОСОБА_9

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про відмову в задоволенні позову.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 ЦПК України апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскаржуване рішення ухвалене судом на підставі наявних у справі доказів, оцінених судом належним чином кожного окремо на їх достовірність, допустимість та достатність, взаємний зв»язок у їх сукупності, встановлених судом обставин справи. Висновки суду ґрунтуються на аналізі зібраних у справі доказів.

З висновками суду слід погодитись, оскільки ним правильно визначено характер спірних правовідносин та встановлено дійсні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України. Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстави для її задоволення та скасування рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 20 лютого 2014 року відсутні.

Керуючись ст. ст. 209 ч. 3, 303, 307 ч. 1 п. 1, 308, 313, 314 ч.1 п.1, 315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - відхилити.

Рішення Миколаївського районного суду Львівської області від 20 лютого 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 20-ти днів до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Кабаль І.І.

ОСОБА_10