Справа 237/3202/13-ц
Провадження 2/237/49/14
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

05 лютого 2014 року

Марїнський районний суд Донецької області у складі:

головуючого - судді Ліпчанського С.М.

при секретарі Бахтіяровій Н.В.

за участю представника позивача ОСОБА_1

відповідача ОСОБА_2

представника відповідача ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м.Марїнка цивільну справу за позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розділ сумісно набутого майна подружжя та за зустрічною позовною заявою ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розділ майна подружжя,-

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_4 звернулася до суду із позовом про розділ сумісно набутого майна подружжя.

Свої позовні вимоги обґрунтовує наступним.

ОСОБА_4 знаходилася у шлюбі із відповідачем із 25 травня 1974 року.

На підставі договору купівлі-продажу від 27 листопада 1992 року сторони придбали квартиру за адресою вулиця Леніна, 1/10 у м. Красногорівка.

Сумісне життя сторін не склалося, та між ними був розірваний шлюб 27 липня 2001 року. Але сторони продовжували мешкати у сумісно придбаній квартирі як чоловік та дружина.

За час сумісного мешкання сторони разом, обоюдними зусиллями вкладали грошові кошти у квартиру з метою покращення її стану.

Вважає, що вона має законне та обґрунтоване право щодо визнання за нею ? частини спірної квартири, оскільки вона є такою же власницею спірної квартири, як і відповідач.

Під час розгляду зазначеної цивільної справи від відповідача надійшла зустрічна позовна заява про розділ майна подружжя, яка у подальшому була уточнена.

Відповідач ОСОБА_2 свої зустрічні позовні вимоги обґрунтовує наступним.

Відповідач ОСОБА_2 не заперечує проти факту придбання спірної квартири у період знаходження сторін у законному шлюбі, та того факту, що квартира перебуває у їхній спільній власності.

Позивач ОСОБА_4 у спірній квартирі не мешкає протягом 12 років, а мешкає в країні Греція, та вимог стосовно розподілу квартири протягом цього часу не предявляла, хоча, будучи зареєстрованою в цій квартирі, мала право на проживання в ній.

Зазначає, що він продовжує мешкати у цій квартирі по теперішній час, сплачує комунальні послуги, додає усіх зусиль, щоб зазначена квартира знаходилася у належному стані, в той час як позивач ОСОБА_4 протягом 12 років мешкає в іншій державі. Окрім цієї квартири, іншого житла він не має.

Зазначив, що квартира є неподільною річчю, спільне користування нею з позивачем є неможливим саме для відповідача (він створив нову родину, шлюб з позивачем розірваний), він готовий внести на депозитний рахунок суду компенсацію вартості ? частки квартири, вважає за можливе визнати за ним право власності на квартиру у цілому зі стягненням з нього на користь позивача компенсації вартості її частки у спільному майні.

В судовому засіданні позивач представник позивача ОСОБА_5 на підставі договору про надання послуг у сфері прав складеного 30.07.2013 року позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на їх задоволенні. Суду надав пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. Із зустрічною позовною заявою не погодився у повному обсязі, вважає, що відсутні законні та обґрунтовані вимоги для задоволення позовних вимог заявлених ОСОБА_2

Відповідач ОСОБА_2, його представник на підставі договору про надання правових послуг адвоката складеного 07 серпня 2013 року ОСОБА_3 зустрічні позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Із позовною заявою ОСОБА_4 не погодилися. Зокрема представником відповідача в судовому засіданні було заявлено клопотання щодо застосування позовної давності до позовних вимог. Своє клопотання обґрунтувала тим, що шлюб між сторонами було розірвано 27 липня 2001 року, більш ніж 10 років позивач не мешкає у спірній квартирі, оскільки мешкає у країні Греція, а відповідно спірною квартирою не користується.

Суд вислухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги ОСОБА_4 підлягають задоволенню, а зустрічні позовні вимоги ОСОБА_2 слід залишити без задоволення з наступних підстав.

Згідно до статті 213,214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтвердженими тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Так, в судовому засіданні встановлено, і цей факт не оспорюється сторонами, що між ОСОБА_4 та ОСОБА_2 було зареєстровано шлюб 25 травня 1974 року у виконкомі Красногорівської міської ради, який 27 липня 2001 року був розірваний, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.10).

Під час перебування у зареєстрованому шлюбі подружжям на підставі договору купівлі-продажу від 27 листопада 1992 року (а.с.8-9) була придбана квартира, що розташована за адресою: вулиця Леніна, 1/10 у м. Красногорівка, Мар»їнського району, Донецької області.

Під час розгляду справи представником відповідача ОСОБА_3 було заявлено клопотання про застосування позовної давності зазначеного спору. Своє клопотання вона обґрунтувала тим, що шлюб між сторонами було розірвано 27 липня 2001 року, більш ніж 10 років позивач не мешкає у спірній квартирі, оскільки мешкає у країні Греція, а відповідно спірною квартирою не користується, а відповідно не має законного та обґрунтованого права звертатися до суду із зазначеним позовом.

Відповідно до статті 29 Кодексу про шлюб та сімю для вимоги про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю розведеного подружжя, встановлюються трирічний строк позовної давності.

Згідно з вимогами ч.1 статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Як розяснив Пленум Верховного Суду України у п.15 своїй постанові № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» початок позовної давності для вимог про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного РАЦС чи з дня набранням рішенням суду законної сили, а від дня, коли один із співвласників дізнався, або міг дізнатися про порушення свого права власності.

Суд вважає, що фактично позивачем ОСОБА_4 не порушений строк позовної давності, оскільки при зверненні до суду із позовом про поділ сумісно набутого майна подружжя, вона зверталася до суду не у звязку з порушеним її правом, а з метою реалізації свого законного права щодо визнання за собою права власності на ? частину спільно набутого майна.

При цьому суд не сприймає посилання відповідача щодо факту, що ОСОБА_4 не мешкає у спірній квартирі більш ніж 10 років, при цьому посилаючись на акт на предмет не проживання ОСОБА_4, у якому зазначено, що вона мешкає у країні Греція.

Але в судовому засіданні встановлено, і цей факт не оспорюється сторонами, що як ОСОБА_4, так і ОСОБА_2 зареєстровані у спірній квартирі.

Суд акцентує увагу, що жоден громадянин України відповідно до Конституції України не позбавлений права вибору перебування деякий час в тій чи іншій країні. Суд допускає, що позивач ОСОБА_4 з метою забезпечення достатнього матеріального рівня своєї сімї поїхала до країни Греція на заробітки й відповідно там вона перебуває, але не мешкає як наполягає відповідач. Протягом 12 років, що вона там знаходиться неодноразово приїжджала до України та перебувала у відпустці у спірній країні, та відповідно за цей час наводила порядки у спірній квартирі та вкладувала в неї грошові кошти.

У суду не має законних та обґрунтованих підстав для позбавлення позивача ОСОБА_4 права власності, лише з тієї причини, що вона не мешкає у спірній квартирі, оскільки у звязку з поганим матеріальним становищем вимушена була розстатися із сімєю та поїхати до чужої країні Греції.

Ураховуючи наведене, встановивши, що спірне майно є спільною сумісною власністю сторін, оскільки було набуте подружжям за час шлюбу, за спільні кошти, суд зазначає наступне.

Нерухоме майно, що є предметом спору було придбано у власність 27 листопада 1992 року, тобто у період чинності Кодексу про шлюб та сімю України, а тому його правовий режим повинен визначатись саме відповідно до цього Кодексу, норми якого повинні бути застосовані при вирішення спору.

Відповідно до статті 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, оглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку.

Згідно з положень статті 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними.

Частиною 2 статті 29 КпШС України визначено, що поділ спільного майна подружжя може бути проведений, які під час перебування у шлюбі, так і після розірвання шлюбу.

Виходячи із наведених норм суд вважає за доцільне визнати як за позивачем, так і за відповідачем по ? частині на спірну квартиру.

Також, із змісту позовної заяви суд вбачає, зо відповідач ОСОБА_2 посилався на норми статті 365 ЦК України.

Так, відповідно до статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинено на підставі рішення суду на підставі позову співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сімї.

Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду, але всупереч зазначеної норми ОСОБА_2 не були переведені грошові кошти на зазначений рахунок.

Якщо при переведенні грошових коштів в розмірі ? частини спірної квартири виникло питання щодо її розміру, то в судовому засіданні не було наведено виникнення зазначених складнощів.

Згідно ч. 4 ст. 215 ЦПК України резолютивна частина рішення суду повинна містити висновок суду про розподіл судових витрат.

Відповідно до статті 88 ЦПК України оскільки позовні вимоги ОСОБА_4 задоволені у повному обсязі, то суд вважає за доцільне стягнути з відповідача понесені судові витрати, а саме сплачений судовий збір у розмірі 458 гривень 80 копійок, при цьому оскільки позовні вимоги ОСОБА_2 залишені без задоволення, суд не вбачає законних та обґрунтованих підстав для відшкодування витрат, повязаних із сплатою судового збору.

На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 257,261 Цивільного Кодексу України, ст.ст. 22,28,29 КпШС України, керуючись ст.ст.213-215 ЦПК України, суд

в и р і ш и в :

Позов ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про розділ сумісно набутого майна подружжя задовольнити.

Визнати за ОСОБА_4 право власності на ? частину трьохкімнатної квартири АДРЕСА_1 без виділу в натурі.

Зустрічний позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4 про розділ майна подружжя залишити без задоволення.

Стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 судові витрати у розмірі 458 (чотириста пятдесят вісім) гривень 80 копійок.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя підпис ОСОБА_6

05.02.2014