АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 22-ц-796/3323 Головуючий у 1 інстанції - Волкова С.Я .
2014 рік Доповідач - Шахова О.В.
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 березня 2014 року колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду м. Києва в складі :

головуючого - Шахової О.В.

суддів Головачова Я.В., Поливач Л.Д .

при секретарі Охневській Т.В .

розглянула в відкритому судовому засіданні у м. Києві апеляційну скаргу подану ОСОБА_1 в інтересах ОСОБА_2

на рішення Печерського районного суду м. Києва від 3 січня 2014 року

в справі за позовом ОСОБА_2 до публічного акціонерного товариства «РайффайзенБанк Аваль» про визнання кредитного договору недійсним,

В С Т А Н О В И Л А :

В вересні 2013 року ОСОБА_2 звернувся до суду з зазначеним позовом та вказував, що 12 липня 2007 року за між ним та відповідачем укладено генеральну кредитну угоду,за якою банк надав а він отримав кредит в сумі 500 000 дол.США. Вважає, що укладений договір суперечить вимогам закону та просив визнати його недійсним з посиланням на те, що при укладені договору у банку була відсутня індивідуальна ліцензія Національного банку України,яка б дозволяла використовувати іноземну валюту як засіб платежу при виконанні кредитного договору.

Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 3 січня 2013 року ОСОБА_2 в задоволені позову відмовлено за безпідставністю та недоведеністю вимог.

Не погодившись з рішенням суду представник ОСОБА_2 - ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу та посилаючись на порушення судом норм процесуального та неправильне застосування норм матеріального права просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про задоволення вимог ОСОБА_2

На обгрунтування доводів апеляційної скарги апелянт вказує, зокрема, що на порушення ч.5 ст.5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» одержання індивідуальної ліцензії однієї з сторін валютної операції означає також дозвіл на її здійснення іншою стороною,яка має відношення до цієї операції,у відповідача ж не було індивідуальної ліцензії і на час укладання договору саме банк був єдиним ініціатором вчинення валютної операції та надання валютного кредиту. Чинним законодавством на той час,а саме ст.ст.192,533 ЦК України та Декретом КМУ, не було передбачено право банку надавати кредит на підставі банківської ліцензії,дозволу та додатку до дозволу Національного банку України. З огляду на зазначене, апелянт вважає,що висновки суду про наявність у відповідача права на видачу ОСОБА_2 в 2007 року валютного кредиту є помилковими та такими,що суперечать вимогам закону.

В судове засідання суду апеляційної інстанції позивач ОСОБА_2 та його представник не з,явилися. Про розгляд справи повідомлені належно. Представник ОСОБА_1 подав клопотання про відкладення справи на інший час, у зв,язку з його відрядженням до м. Сімферополь. Позивач ОСОБА_2 про причини неявки не повідомив.

Відповідно до ч.2 ст. 305 ЦПК неявка сторін,або інших осіб,які беруть участь у справі,належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи в апеляційному суді.

Представник банку проти апеляційної скарги заперечував та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.

Заслухавши доповідь судді Шахової О.В., пояснення представника банку, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну та припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором, банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом,11 жовтня 2006 року Національним банком України АТ «Райффайзен Банк Аваль» видано ліцензію № 10 на право здійснення банківських послуг, в тому числі розміщення,залучення коштів від свого імені на власних умовах та на власний ризик .В цей же день банку видано також дозвіл № 10-4,яким передбачено право на залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку.

12 липня 2007року між ОСОБА_2 та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль»,правонаступником якого є відповідач ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» укладено Генеральну кредитну угоду №014/03-1/14/566, за умовами якої загальний розмір позичкової заборгованості позичальника, за наданими в рамках угоди, кредитами не повинен перевищувати 500 000 дол. США.

Відмовляючи ОСОБА_2 в задоволені позову судом першої інстанції порушень вимог закону при укладені між сторонами 12 липня 2007 року Генеральної кредитної угоди не встановлено,позивач з умовами угоди ознайомлений та погодився з ними, банком, з свого ж боку, кредит позивачу видано ні підставі банківської ліцензії та дозволу на право здійснення банківських операцій у відповідності до вимог визначених ст. 47 ЗУ «Про банки та банківську діяльність»,що і є генеральною ліцензією та надало банку право на здійснення валютних операцій та надання позивачу валютного кредиту.

Таких висновків суд першої інстанції дійшов після повного, всебічного з'ясування обставин справи, перевірки доводів і заперечень сторін, надання належної правої оцінки зібраним у справі доказів та застосування правових норми, які регулюють дані правовідносини, з огляду на що рішення суду відповідає матеріалам справи та вимогам закону, є законним та обгрунтованим і підстав для його скасування не вбачається.

Доводи апеляційної скарги про те, що чинним на момент укладання спірної Генеральної кредитної угоди, законодавством України не було передбачено, що безпосередньо банківська ліцензія та дозвіл Національного банку України надають право на здійснення валютних операцій та виконувати грошові зобов,язання за кредитним договором в іноземній валюті на правильність висновків суду не впливають, з огляду на таке.

Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому основний закон не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав.

Відповідно до ст. 192 ЦК України, іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом.

Ст. 47 та 49 Закону «Про банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучення коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії.

Пунктом 5.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17.07.2001 №275 визначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ.

Відповідно до ст. 5 Декрету КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями згідно з п. 2 ст. 5 цього ж Декрету.

Згідно роз,ясень, викладених в п.11Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин» №5 від 30.03.2012, у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року N 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року N 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу IIЗакону України від 15 лютого 2011 року N 3024-УІ "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору.

Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою. У разі наявності в банку відповідної генеральної ліцензії або дозволу НБУ здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України.

Наведені норми матеріального права дають підстави вважати , що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті.

Таким чином, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування норм матеріального права, невідповідність зроблених в рішенні висновків фактичним обставинам справи є безпідставними на правильність висновків суду не впливають та їх не спростовують.

З огляду на викладене та відповідно до ст.308 ЦПК України, апеляційний суд відхиляє апеляційну скаргу і залишає рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст.ст. 303,304,307,308,313-315, 317, 319 ЦПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1,подану в інтересах ОСОБА_2 відхилити.

Рішення Печерського районного суду м. Києва від 3 січня 2014 року залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 20 днів.

Головуючий

Судді