Справа № 913/64/2012
Номер провадження 2/350/1/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 грудня 2014 року смт.Рожнятів

Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області

в складі головуючого судді Пулика М.В.,

секретаря судового засідання Стадник О.С.,

адвоката ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно, за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поновлення строку позовної давності, про визнання заповіту та Свідоцтва про право на спадщину недійсними, -

ВСТАНОВИВ:

Позивачка ОСОБА_2, звернулася до суду із позовом, в якому просила суд визнати за нею право власності на 1/4 спадкового домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_2 власником якого на день смерті була ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

В основу своїх позовних вимог ОСОБА_2 зіслалася на те, що ІНФОРМАЦІЯ_2 померла її тітка ОСОБА_6, після смерті якої відкрилася спадщина на нерухоме майно: однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 та 1/4 частину будинку що знаходиться в АДРЕСА_2. За життя тітка зробила заповідальне розпорядження на її користь. Вона оформила свої спадкові права на однокімнатну квартиру АДРЕСА_1, однак оформити належним чином право власності на 1/4 частину будинку, що знаходиться в АДРЕСА_2 не має можливості, оскільки відсутній документ власності на спадкодавця.

У судовому засіданні ОСОБА_2 свій позов підтримала з підстав, викладених в позовній заяві (т.1, а.с.3-4), крім того доповнила, що її тітка була при пам'яті до самої смерті, вона самостійно підписувала документи, в тому числі особисто підписала спірний заповіт. Крім того, особою, що посвідчила заповіт, повністю дотримано порядок його посвідчення, оскільки зі змісту заповіту вбачається, що він підписаний особисто заповідачем. Вона, є спадкоємцем всього майна ОСОБА_6 Як племінниця, вона частково здійснювала за останньою догляд, оскільки ОСОБА_6, хворіла і їй потрібний був сторонній догляд. Часто навідувалася до тітки, були випадки, що лишалася з нею на ніч. Спадкодавець за довго до смерті визначилася з спадкоємцем, тому не вважає, що ОСОБА_6, зробила заповіт на неї через те, що вона за нею доглядала. Вона, позивачка допомагала тітці по можливості, оскільки проживала в Рожнятові, і має свою сім"ю, дітей, навідувалась один-два рази на тиждень. Коли ОСОБА_6 хворіла, вона частіше перебувала з нею. Вона знала про такий вибір тітки, однак ніколи не заставляла останню скласти такий заповіт, ніколи не перешкоджала їй у його відміні. Вважає позов ОСОБА_3, про визнання заповіту недійсним безпідставним, просила в його задоволенні відмовити.

Представник ОСОБА_2, - адвокат ОСОБА_1, в судовому засіданні підтримав позов, вважає його підставним, оскільки в його клієнтки виникли проблеми в оформленні спадкових прав, тому право власності на спадкове майно слід визнати за рішенням суду. Зустрічний позов вважає безпідставним, оскільки спадкодавець свідомо розпорядилася своїм майном. Крім того, просив суд стягнути з позивачки за зустрічним позовом ОСОБА_3, понесені ОСОБА_2, судові витрати, оскільки такі нею понесені саме з вини ОСОБА_3, зокрема: 7050 грн. витрат на правову допомогу адвоката, які були сплачені протягом всього періоду розгляду справи; 3180 грн. за проведення судової-психіатричної експертизи та 156 грн. судового збору.

ОСОБА_3 звернулася до суду з позовом, в якому просила суд ухвалити рішення, яким поновити строк позовної давності, визнати заповіт від 28 січня 2004 року складений ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Калуського районного нотаріального округу ОСОБА_7, зареєстрований в реєстрі за № Д-53 та видане на його підставі Свідоцтво про право на спадщину недійсними. Свою позовну заяву обґрунтувала тим, що їй, ОСОБА_3, стали відомі факти, які ставлять під сумнів дійсність заповіту, через те, що він не відповідає дійсній волі померлої, був складений внаслідок помилки. Крім цього ОСОБА_2 вчинила дії якими неуможливила зміну заповіту чи його скасування ОСОБА_6, з метою отримання спадку. Вона, ОСОБА_3, 10 червня 2009 року дізналась про те, що її сестра ОСОБА_6 склала заповіт під великим психологічним тиском ОСОБА_2 яка переконувала сестру, інваліда І групи, що за нею ніхто не буде доглядати і вона помре самотньою у квартирі. ОСОБА_2 обіцяла її сестрі, що буде завжди доглядати її, надавати необхідну допомогу і що ніби-то спадкоємець за заповітом зобов'язаний доглядати заповідача. Необхідну матеріальну допомогу - продукти харчування та інші речі надавала вона, ОСОБА_3

В процесі розгляду справи, представником ОСОБА_3, - ОСОБА_8, подано заяву про уточнення позовних вимог, в якій вона просила визнати заповіт від 28 січня 2004 року складений ОСОБА_6 на користь ОСОБА_2, посвідчений державним нотаріусом Калуського районного нотаріального округу ОСОБА_7 зареєстрований в реєстрі за № Д-53 та в електронному реєстрі заповітів і спадкових справ за № 8536077 недійсним, з тих мотивів, що заповідач ОСОБА_6 в момент вчинення правочину не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними.

У судовому засіданні представник ОСОБА_3 по довіреності ОСОБА_8 пояснила, що вважає позов своєї довірительки обгрунтованим з мотивів наведених в позовній заяві (т.1, а.с.64-66) та заяві про уточнення позовних вимог (т.2, а.с.92-93), а позов ОСОБА_2 таким, що не підлягає задоволенню. При цьому посилається на акт № 158 комплексної посмертної судово медичної, психолого-психіатричної експертизи від 15 березня 2013 року згідно якого медичні препарати, наком та циклодол, які приймала на той час ОСОБА_6 могли впливати на її психологічний та емоційний стан та викликати привикання. В момент підписання заповіту 28 січня 2004 року ОСОБА_6 страждала стійким хронічним розладом психічної діяльності у формі органічного розладу особистості та поведінки, змішаного генезу, ускладеного динамічними порушеннями мозкового кровооббігу. Наявні захворювання досягли рівня хронічного психічного захворювання, а тому позбавляли її можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. За таких обставин, вона вважає, що психічне захворювання заповідача не давало їй можливості в момент складання заповіту в повній мірі розуміти значення своїх дій.

Представник відповідача ОСОБА_5, - ОСОБА_9, в судове засідання не прибув, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позов ОСОБА_2 визнав повністю.

Відповідачка ОСОБА_4, в судовому засіданні позовні вимоги ОСОБА_2 не визнала, з позовом ОСОБА_3 згідна. Суду пояснила, що ОСОБА_6, доводилася їм з ОСОБА_3, сестрою. Спадкодавець була хвора і на момент складання заповіту не могла розуміти значення своїх дій. Вона не претендує на спадщину. Вважає, що спадкове майно не може належати ОСОБА_2, оскільки остання не належним чином здійснювала догляд за ОСОБА_6 Що стосується стану сестри в момент складання заповіту, то вважає, що вона була недієздатною.

Свідок ОСОБА_10, суду дала показання про те, що вона проживала по сусідству з ОСОБА_6, і були знайомі. В останні роки свого життя ОСОБА_6, була дуже хворою. Покійна мала сильний тремор рук, голови і навіть відмічались такі стани, що потрібно було її годувати, були періоди коли вона втрачала свідомість. Вона не бачила в ОСОБА_6, видимих психічних порушень, навпаки остання в побуті була дуже акуратна, ввічлива. Вона бачилася з ОСОБА_6, в квітні 2004 року, то остання говорила їй, що ОСОБА_2, приходить не часто та не приносить достатньо продуктів. Також ОСОБА_6 говорила, що хотіла би змінити заповіт на ОСОБА_4, бо сестра їй більше допомагає.

Свідок ОСОБА_7, суду дала показання про те, що вона, будучи нотаріусом Калуського районного нотаріального округу посвідчила від імені ОСОБА_6, заповіт, який зареєстровано в реєстрі за № Д-53. Заповіт посвідчувався в нотаріальній конторі, куди ОСОБА_6 прибула сама. Сумнівів в неї, як нотаріуса відносно дієздатності ОСОБА_6 не виникало. Спадкодавець чітко сказала на яку людину вона складає заповіт, особисто підписала його.

Свідок ОСОБА_11 суду дав показання про те, що він працює лікарем-психіатром. Згідно записів в журналі, ОСОБА_6 знаходилася на «Д» обліку в Калуському психіатричному кабінеті з 1976 по 1984 роки. Пацієнтка ОСОБА_6, перебувала на обліку з приводу неврастенії та мала невротичні розлади, які в неї проявлялися неутриманням, нерівним настроєм, відчуттям тривоги та страху і була знята з обліку тому, що не відвідувала лікаря. При хворобі Паркінсона людина адекватна, це не є психічне захворювання, тобто при такому діагнозі пацієнтка була повністю адекватна. Інсульт може привести людину до стану в якому вона може бути дезорієнтована, не розуміти що з нею відбувається, не розуміти свого стану і може відповідати на прості запитання. Він особисто не лікував ОСОБА_6, ці відомості йому відомі згідно записів у журналі.

Свідок ОСОБА_12, суду дала показання про те, що вона, доводиться племінницею ОСОБА_6 Вона відвідувала тітку, коли мала таку можливість. Стан здоров'я у неї був дуже поганий, вона не могла говорити, пересувалася за допомогою інвалідної коляски. Вважає, що ОСОБА_6, на момент складання заповіту була неадекватна. Саме вона, свідок, доглядала за тіткою, годувала, привозила продукти. У 2004 році спілкуватися з ОСОБА_6, було не реально, оскільки остання не розмовляла. Як складався заповіт їй не відомо, однак вона знала, що квартиру тітка заповіла саме ОСОБА_2

Експерт ОСОБА_13суду дав показання про те,що він був доповідачем у складі експертної комісії, яка проводила амбулаторну посмертну судово-психіатричну експертизу ОСОБА_6 Комісією встановлено, що ОСОБА_6 хворіла хворобою Паркінсона, яка відноситься до неврологічної а не психіатричної патології. При психіатричній патології ОСОБА_6 ніхто би не дав путівку на лікування в Черче, а вона її отримувала, сама собі давала раду в побуті. Розлади здоров"я ОСОБА_6сталися внаслідок хвороби Паркінсона а не психіатрії. 04.02.2004 року хвору оглядав лікар і згідно документальних записів спостерігався динамічний розлад кровообігу, який може протікати як в сторону погіршення так і покращення, однак ніхто із лікарів не рекомендував консультації в психіатра. В даному випадку дименція (недоумство) внаслідок хвороби Паркінсона відсутнє.У зв"язку з цим експертна комісія прийшла до однозначного висновку про те, що ОСОБА_6на час складання 28.01.2004 року заповіту перебувала в стані, при якому була здатна усвідомлювати значення своїх дій, їх наслідки та керувати ними.

Коментувати висновок комплексної посмерної судової медичної, психолого-психіатричної експертизи від 15 березня 2013 року він не бажає з етичних міркувань.

Експерт ОСОБА_14 суду дав показання про те,що він був доповідачем у складі судово- психіатричної експертної комісії, яка 15 березня 2013 року прийшла до висновку , що можна вважати, що ОСОБА_6 в момент підписання заповіту 28 січня 2004 року ОСОБА_6 страждала стійким хронічним розладом психічної діяльності у формі органічного розладу особистості та поведінки, змішаного генезу, ускладеного динамічними порушеннями мозкового кровообігу, що позбавляло її можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними.

Заслухавши пояснення сторін, показання експертів та свідків, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов ОСОБА_2 підлягає до задоволення, а зустрічний позов ОСОБА_3 до задоволення не підлягає виходячи з наступного.

За змістом ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини,на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Суд сприяє всебічному і повному з"ясуванню обставин справи, сприяє здійсненню прав сторін.

Згідно з ст.11 ЦПК суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ст.57 ЦПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко-і відеозаписів, висновків експертів.

Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.

Судом встановлено, що ОСОБА_6, була власником однокімнатної квартири АДРЕСА_1 та 1/4 частини будинку що знаходиться в АДРЕСА_2. ( т.1,а.с.6-7, 10) .

28 січня 2004 року нотаріусом Калуського районного нотаріального округу ОСОБА_7, посвідчено від імені ОСОБА_6, заповіт, який зареєстровано в реєстрі за № Д-53, згідно якого остання заповіла все своє майно, з чого б воно не складалась та де б не воно не знаходилось ОСОБА_2 (т.1, а.с.149).

ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_6 померла (а.с.5).

Відповідно до статей 1233, 1234, 1235, 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.

Згідно статті 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.

Відповідно до ст.1248 ЦК України, нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках.

Як видно із тексту оспорюваного заповіту, у графі підпис заповідача підписалась особисто ОСОБА_6

Зазначена обставина підтверджена висновком №3366/10 судово-почеркознавчої експертизи від 05 травня 2011 року (т.2, а.с.5-10).

Відповідно до ст. 44 Закону України «Про нотаріат» обов'язком нотаріуса, є перевірити чи усвідомлює особа у момент підписання правочину, в тому числі, заповіту значення своїх дій та (або) чи може особа керувати своїми діями. У разі потреби нотаріусу надається довідка про те, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними. Під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом або іншими документами, передбаченими статтею 43 Закону України "Про нотаріат" (крім посвідчення водія, особи моряка, інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення виданого за місцем роботи фізичної особи), які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов'язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою.

Тобто, в даному випадку не виникає сумнівів, що заповіт складений з повним дотриманням закону, щодо його форми та посвідчення.

Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.

За змістом ч.1 ст.225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.

Саме на цю обставину недійсності заповіту і посилається ОСОБА_3та її представник.

Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).

Тобто, за змістом ч.1 ст.225 ЦК України правочин визнається недійсним коли особа, яка його вчинила абсолютно не усвідомлювала значення своїх дій та абсолютно не могла керувати ними.

В обґрунтування своїх вимог позивачка ОСОБА_3 посилається на акт № 158 комплексної посмертної судово медичної, психолого-психіатричної експертизи від 15 березня 2013 року, згідно якого медичні препарати, наком та циклодол, які приймала на той час ОСОБА_6 могли впливати на її психологічний та емоційний стан та викликати привикання. В момент підписання заповіту 28 січня 2004 року ОСОБА_6 страждала стійким хронічним розладом психічної діяльності у формі органічного розладу особистості та поведінки, змішаного генезу, ускладеного динамічними порушеннями мозкового кровообігу, що позбавляло її можливості усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними (т.2, а.с.65-69).

Як зазначено у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.1997 р. №8 «Про судову експертизу у кримінальних та цивільних справах», суд при дослідженні експертного висновку повинен з'ясувати: чи було додержано вимоги законодавства при призначенні та проведенні експертизи; компетентність експерта і чи не вийшов він за межі своїх повноважень; достатність поданих експертові об'єктів дослідження; повноту відповідей на порушені питання та їх відповідність іншим фактичним даним; узгодженість між дослідницькою частиною та підсумковим висновком експертизи; обґрунтованість експертного висновку та його узгодженість з іншими матеріалами справи.

Згідно з п. 34 Порядку проведення судово-психіатричної експертизи, затвердженого наказом МОЗ України від 08.10.2001 р. №397, мотивувальна частина акту повинна містити обґрунтоване пояснення даних про психічний стан особи та фактів, які встановлені і виявлені при дослідженні об'єктів експертизи.

Однак, зазначеним актом експертизи не зроблено висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_6, в момент складання заповіту розуміти значення своїх дій та керувати ними.

Вищевказане свідчить про те, що при проведенні комплексної, стаціонарної, амбулаторної, посмертної судово медичної, психолого-психіатричної експертизи від 15 березня 2013 року, всупереч вимогам ст. З Закону України «Про судову експертизу», істотно порушений принцип об'єктивності дослідження.

З огляду на вищенаведене, а також на те, що провівши вказану експертизу експерти по суті не констатують, а припускають, що захворювання ОСОБА_6 позбавляло її можливості на момент підписання заповіту усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними, суд вважає цей акт неналежним доказом у справі і тому не бере його до уваги.

Вищенаведені показання свідка ОСОБА_4 про те,що спадкодавець була хвора і на момент складання заповіту не могла розуміти значення своїх дій, та свідка ОСОБА_12 про те,що ОСОБА_6, на момент складання заповіту була неадекватна, суд оцінює критично, вважає їх такими, що абсолютно не відповідають дійсності з огляду на те, що ці свідки перебувають в родинних стосунках з ОСОБА_3 і тому зацікавлені в задоволенні позову останньої.

Про те, що ОСОБА_6на момент складання та підписання заповіту усвідомлювала значення своїх дій та керувала ними без жодного сумніву підтверджена:

- актом № 408 амбулаторної посмертної судово-психіатричної експертизи від 01 грудня до 16 грудня 2011 року, згідно якого ОСОБА_6, страждала хворобою Паркінсона з вираженою неврологічною симптоматикою. На період часу складання заповіту 28 січня 2004 року підекспертна ОСОБА_6, перебувала в стані, при якому була здатна усвідомлювати значення своїх дій, їх наслідки та керувати ними ( т.2,а.с.35-39);

-актом судово - психіатричної експертизи № 680 від 15 серпня 2014 року,проведеної Київським міським центром судово-психіатричної експертизи, згідно якого ОСОБА_6 на час підписання заповіту (28 січня 2004 року) страждала на органічне ураження головного мозку сумісного ґенезу (паркінсонізм, церебральний атеросклероз, наслідки динамічного порушення мозкового кровообігу) з церебрастенічним синдромом та порушенням мови, (шифр по МКХ-10, Р07.8). ОСОБА_6 під час підписання заповіту (28 січня 2004 року) за своїм психічним станом була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. ОСОБА_6 на час складання заповіту (28 січня 2004 року) страждала на органічне ураження головного мозку сумісного ґенезу (паркінсонізм, церебральний атеросклероз, наслідки динамічного порушення мозкового кровообігу з церебрастенічним синдромом та порушенням мови (шифр по МКХ-10, F07.8). За своїм психічним станом в той період вона була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними ( т.2, а.с.146-149).

- вищенаведеними показаннями експерта ОСОБА_13, показаннями лікаря- психіатра ОСОБА_11 ;

Амбулаторна посмертна судово-психіатрична експертиза № 408 від 01 грудня, та судово - психіатрична експертизи № 680 від 15 серпня 2014 року, на переконання суду, проведені у відповідності до вимог нормативно правових актів, які регулють порядок проведення судових експертиз, зокрема порядок проведення судово-психіатричної експертизи.

Саме тому ці висновки суд вважає належними та допустимими, та бере їх до уваги при ухваленні рішення.

ОСОБА_3 в позовній заяві клопоче про поновлення їй строку позовної давності, вказуючи, що тільки 10 червня 2009 року вона дізналась про те, що її сестра ОСОБА_6 склала заповіт під великим психологічним тиском.

За змістом ст.257 ЦК України загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено встановлюється тривалістю у три роки.

За змістом ст.267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

ОСОБА_3 не представлено суду жодних доказів щодо поважності причин пропуску строку звернення з позовом до суду щодо визнання заповіту недійсним.

Однак згідно п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 N 14 " Про судове рішення у цивільній справі" , у відповідності до якого встановивши, що строк для звернення з позовом пропущений без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього.

Аналізуючи надані сторонами на підтвердження та заперечення позовних вимог вищенаведені докази, суд приходить до переконання, що ОСОБА_6 на момент складання та підписання заповіту була здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними , а її волевиявлення було вільним.

За таких обставин за ОСОБА_2, на підставі заповіту від 28 січня 2004 року, слід визнати право власності на майно власником якого, згідно свідоцтва про право на спадщину від 14 квітня 1992 року, на день смерті була ОСОБА_6

Питання судових витрат, які складаються з 7050 грн. витрат на правову допомогу , 3180 грн. за проведення судової-психіатричної експертизи, 156 грн. судового збору, суд вирішує в порядку ст.88 ЦПК України.

На підставі ст.ст.1217, 1296 ЦК України, керуючись ст.ст. 10, 11, 209, 212, 214-215, 218, 223, 294, 296 ЦПК України, суд -

В И Р І Ш И В:

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5 про визнання права власності на спадкове майно задоволити.

Визнати за ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, жителькою АДРЕСА_3 право власності на 1/4 спадкового домоволодіння, що знаходиться в АДРЕСА_2 власником якого на день смерті була ОСОБА_6, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2.

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 до ОСОБА_2 про поновлення строку позовної давності, про визнання заповіту та Свідоцтва про право на спадщину недійсними відмовити за їх безпідставністю.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 7050 грн. витрат на правову допомогу адвоката, 3180 грн. за проведення судової-психіатричної експертизи, 156 грн. судового збору.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до апеляційного суду Івано-Франківської області через Рожнятівський районний суд шляхом подачі в 10-денний строк з дня проголошення рішення апеляційної скарги.

Головуючий: