Справа № 308/138/13- ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.08.2014 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі: головуючого-судді Фазикош О.В., при секретарі Рабош А.О., за участю представника позивача ОСОБА_1, розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_3 та ОСОБА_4 про стягнення грошової компенсації,-

встановив:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до ОСОБА_3, ОСОБА_4, про стягнення грошової компенсації.

Позовні вимоги мотивує тим, що ОСОБА_3 протягом 2006-2012 років отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 600 000 грн. Взамін чого, останній взяв на себе зобов'язання на першу вимогу позивача оформити на його ім'я право власності на не менше, ніж 75 кв.м. торгово-офісного комплексу за адресою: АДРЕСА_1. В разі відмови ОСОБА_2 від оформлення у його власність зазначеної вище частини комплексу, ОСОБА_3 зобов'язався у місячний строк повернути йому грошові кошти в еквіваленті 75 000 доларів США. Також, в разі відмови від оформлення у власність ОСОБА_2 зазначеної вище частини комплексу або невиконання взятих на себе зобов'язань з інших причин ОСОБА_3 зобов'язався виплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію у двократному розмірі від отриманих коштів. Просив стягнути солідарно з відповідачів борг в розмірі 600 000 грн., а також визначену сторонами грошову компенсацію за невиконання зобов'язання в розмірі 600 000 грн.

04.10.2013 р. Ужгородським міськрайонним судом було винесено рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме стягнуто з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 грошову компенсацію в розмірі 600 000 грн. 00 коп., а також грошову компенсацію в розмірі 600 000 грн. 00 коп. та судові витрати в розмірі 3219,00 грн. В задоволенні решти позову - відмовлено.

Ухвалою апеляційного суду Закарпатської області від 04.12.2013 р. рішення Ужгородського міськрайонного суду від 04.10.2013 р. залишено без змін.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 19.03.2014 р. рішення Ужгородського міськрайонного суду від 04.10.2013 р. та ухвалу апеляційного суду Закарпатської області від 04.12.2013 р. скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Мотивовано ухвалу тим, що судами помилково застосовано до спірних правовідносин норми ст.. 1049 ЦК України, та не проаналізовано докази надані сторонами у підтвердження їх вимог та заперечень в частині додержання належного виконання умов договору.

11.06.2014 р. позивач звернувся до суду з заявою про зміну предмету позову, в якій зазначає, що в даному випадку мають місце правовідносини із зобов'язань виконати певні роботи та послуги по спорудженню торгово-офісного комплексу на умовах, викладених у Заяві, за результатами яких ОСОБА_3 зобов'язався оформити на позивача право власності на частину спорудженого комплексу, а в разі його відмови від такого оформлення - сторони передбачили повернення коштів та штрафні санкції у виді сплати грошової компенсації. Вказуючи це позивач посилається на норми статей 526, 530, 610, 611, 625 Цивільного кодексу України та стверджує, що ОСОБА_3 почав відчуження частинами об'єкту будівництва, на звернення позивача переоформити відповідну частину об'єкту будівництва відповідач ухилявся, про повернення коштів ніякої відповіді не надавав. Вважає, що підтвердженням ухилення від виконання умов договору є те, що відповідач в липні 2011 року подарував ? частину другого поверху об'єкту будівництва своїй колишній дружині. Окрім цього позивач вказує, що 16 грудня 2013 року ОСОБА_3 зобов'язання було частково виконано, а саме повернуто борг в розмірі 600 000 грн., та частково повернуто грошову компенсацію в розмірі 20 000 грн., що стверджується нотаріально засвідченою заявою від 16.12.2013 р.

На підставі наведеного позивач просить стягнути солідарно з ОСОБА_3, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, останнє місце реєстрації - АДРЕСА_3, (відоме мені місце його проживання - АДРЕСА_4) та ОСОБА_4, ідентифікаційний номер НОМЕР_2, що зареєстрована в АДРЕСА_3, на користь ОСОБА_2, що зареєстрований в АДРЕСА_2, грошову компенсацію в розмірі 580 000 грн. Судові витрати покласти на відповідачів.

В судовому засіданні представник позивача - ОСОБА_1 уточненні позовні вимоги підтримав повністю, крім того клопотав про залишення позовних вимог в частині стягнення з ОСОБА_4 грошової компенсації та судових витрат без розгляду.

Відповідач ОСОБА_4 позовні вимоги не визнала. Пояснила, що на момент написання її колишнім чоловіком заяви про отримання позики від позивача шлюб між ними вже півтора роки як було розірвано. Вважає, що матеріали справи не містять доказів того, що отримані у позивача кошти ОСОБА_3 використав в інтересах сім'ї.

Відповідач ОСОБА_3 в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся в порядку ст.76 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення справи до суду не надходило.

Ухвалою суду від 14 серпня 2014 р. позовні вимоги в частині стягнення грошової компенсації з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 залишено без розгляду.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши учасників судового засідання, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст.. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір.

Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

В судовому засіданні встановлено, що відповідно до умов договору у формі нотаріально посвідченої заяви від 02 жовтня 2012 року ОСОБА_3 протягом 2006-2012 років отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 600 000 грн., які ним використані для проектування, побудови, проведення внутрішніх та зовнішніх робіт, пусконалагоджувальних та інших робіт, пов'язаних з введенням в експлуатацію та нормативним функціонуванням торгово-фінансового комплексу за адресою: АДРЕСА_1. Взамін чого, останній взяв на себе зобов'язання на першу вимогу позивача оформити на його ім'я право власності на не менше, ніж 75 кв.м. торгово-офісного комплексу за адресою: АДРЕСА_1. В разі відмови ОСОБА_2 від оформлення у його власність зазначеної вище частини комплексу, ОСОБА_3 зобов'язався у місячний строк повернути йому грошові кошти в еквіваленті 75 000 доларів США. Також, в разі відмови від оформлення у власність ОСОБА_2 зазначеної вище частини комплексу або невиконання взятих на себе зобов'язань з інших причин ОСОБА_3 зобов'язався виплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію у двократному розмірі від отриманих коштів.

Впродовж тривалого часу ОСОБА_3 взяті на себе зобов'язання не виконував. Однак в подальшому ОСОБА_3 зобов'язання частково виконано, повернув борг в розмірі 600 000 грн., та частково повернув грошову компенсацію в розмірі 20 000 грн., що стверджується нотаріально засвідченою заявою від 16.12.2013 р. та не заперечується позивачем по справі. Отже відповідачем визнано не додержання належного виконання умов договору укладеного між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 02 жовтня 2012 року, а також підтверджено зобов'язання виплатити ОСОБА_2 грошову компенсацію передбачену умовами такого, а саме передбачену договором та законом відповідальність за порушення умов договору

Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства.

Як визначено ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Порушенням зобов'язання, згідно ст. 610 ЦК України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Правові наслідки невиконання зобов'язання визначені ст. 611 ЦК України, за якою у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди.

Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ЦК України).

Враховуючи вищенаведене, вказівки викладені в ухвалі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ від 19.03.2014 р., а також часткове виконання відповідачем умов договору, суд дійшов до висновку що з ОСОБА_3 слід стягнути на користь ОСОБА_2 невиплачену частину грошової компенсації, яка складає 580000 гривень.

Керуючись ст. ст. 10, 60, 61, 64, 88, 209, 212, 214-215 ЦПК України, суд, -

вирішив:

Позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_3 про стягнення грошової компенсації - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_3 мешканця АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_2 мешканця АДРЕСА_2 грошову компенсацію в розмірі 580000 гривень.

Стягнути з ОСОБА_3 мешканця АДРЕСА_3 на користь ОСОБА_2 мешканця АДРЕСА_2 судові витрати в розмірі 3219,00 гривень.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів після проголошення рішення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення. Апеляційна скарга подається до апеляційного суду Закарпатської області через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду Фазикош О.В.