АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження №22-ц/790/5886/2014 Головуючий 1 інстанції - Золотарьова Л.І.
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2014 року Судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого - судді Пономаренко Ю.А.,

суддів колегії - Черкасова В.В., Кукліної Н.О.

при секретарі - Соколовій А.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на рішення Київського районного суду м.Харкова від 10 липня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, Харківської міської ради, Реєстраційної служби Головного управління юстиції у Харківській області, третя особа: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області про встановлення факту, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на нерухоме майно та за зустрічним позовом ОСОБА_4, ОСОБА_6 до ОСОБА_5, Харківської міської ради, Реєстраційної служби Головного управління юстиції у Харківській області, треті особи: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області, Восьма харківська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом, виселення та зобов'язання не чинити перешкод, -

встановила:

У липні 2012 року ОСОБА_5 звернулася до суду з позовом про встановлення юридичного факту перебування нею у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_7 у період з 07.01.1997 року до 26.06.2000р.; визнання домоволодіння АДРЕСА_1 їх спільною сумісною власністю, оскільки придбане та істотно поліпшене за час перебування у фактичних й зареєстрованих шлюбних відносинах; визнання за нею право власності на ? частину домоволодіння АДРЕСА_1, як за співвласницею у зв'язку із придбанням та істотним поліпшенням вказаного будинку за рахунок її трудових та грошових зусиль під час перебування у фактичних й зареєстрованих шлюбних відносинах із ОСОБА_7

У квітні 2014 року позивач ОСОБА_5, після остаточного уточнення своїх позовних вимог, просила суд встановити юридичний факт, яким визнати, що з кінця лютого 1997 року до 24.06.2000 року вона з ОСОБА_7 проживали спільно, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з веденням спільного господарства, побуту та бюджету; визнати їх спільною сумісною власністю житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, який був придбаний 18.11.1998 року на підставі договору міни; визнати за нею право власності на ? частину вищезазначеного житлового будинку з надвірними будівлями. В обґрунтування позову позивач посилалась на те, що з кінця лютого 1997 року вона почала спільно проживати однією сім'єю з померлим ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7, з яким 24.06.2000 року офіційно уклала шлюб, та який 18.11.2003 року було розірвано. З часу спільного проживання з ОСОБА_7 позивач зазначала, що спільно за договором міни від 18.11.1998 року ними було придбано спірний будинок, за який нею було сплачено кошти у розмірі 9460грн., що підтверджується розпискою продавця, у зв'язку з чим вважала, що це спірне майно є придбаним нею та ОСОБА_7 внаслідок спільної праці, з веденням спільного господарства, побуту та бюджету, що є підставою для виникнення права спільної сумісної власності на нього.

Відповідачі ОСОБА_4 та ОСОБА_6, які є дітьми ОСОБА_7 від першого шлюбу, позов ОСОБА_5 не визнали та звернулися до суду із зустрічним позовом, в якому поставили питання про визнання їх спадкоємцями ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.; визнання права власності в порядку спадкування після смерті їх батька ОСОБА_7 в рівних частках за ними; виселення ОСОБА_5 з житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення; зобов'язання ОСОБА_5 не чинити їм перешкод у користуванні спадщиною, після смерті їх батька ОСОБА_7 При цьому вони заперечили факт проживання позивачки разом з батьком однією сім'єю до укладення шлюбу і вказали, що у них з батьком весь час були добрі стосунки, вони його регулярно відвідували, як вдома так і у лікарні. Відповідачі вказали, що право власності на спірний житловий будинок їх батько набув у 1998 році на підставі договору міни, він набув цей будинок за свої кошти, при цьому позивачка не надала відповідних доказів на підтвердження створення фактичних шлюбних відносин до офіційного укладення шлюбу у червні 2000 року.

Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 10 липня 2012 року позов ОСОБА_5 повністю задоволено, зустрічний позов ОСОБА_4, ОСОБА_6 задоволено частково.

Встановлено юридичний факт, яким визнано, що з кінця лютого 1997 року по 24.06.2000 року ОСОБА_5 та ОСОБА_7 проживали спільно, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з веденням спільного господарства, побуту та бюджету. Визнано спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_7 житловий будинок з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, який був придбаний 18.11.1998 року на підставі договору міни, посвідченому приватним нотаріусом ХМНО Бєсєдою Т.Д.; визнано за ОСОБА_5 право власності на ? частину житлового будинку літ.А-1 1961 року забудови з надвірними будівлями, житловою площею 58,1 кв.м., по АДРЕСА_1 без урахування самочинного будівництва та перебудови; визнано за ОСОБА_4 та ОСОБА_6 право власності за кожною по ? частині житлового будинку літ.А-1 1961 року забудови житловою площею 58,1 кв.м. з надвірними будівлями по АДРЕСА_1 без урахування самочинного будівництва та перебудови. В іншій частині вимог зустрічного позову відмовлено та вирішено питання про стягнення судових витрат.

Не погодившись з таким рішенням, ОСОБА_4 і ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просять його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення їх зустрічного позову і відмову у задоволенні позову ОСОБА_5, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, а саме недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідність висновків суду обставинам справи.

Судова колегія відповідно до ст.303 ЦПК України перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, вважає, що остання підлягає задоволенню частково, а рішення суду скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позову ОСОБА_10 та задоволення зустрічних позовних вимог з наступних підстав.

Згідно зі ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_5, суд 1 інстанції виходив з того, що після смерті ОСОБА_7 відкрилася спадщина у вигляді спірного будинку з відповідною частиною надвірних будівель, який йому належав на праві власності та був придбаний частково за особисті кошти позивача ОСОБА_5, яка у той час проживала з ОСОБА_7 без реєстрації шлюбу та вела з померлим спільне господарство і бюджет, у зв'язку з чим, на думку суду, виникло право спільної сумісної власності на цей будинок у спадкодавця та позивача у розмірі по ? частці за кожним.

Судова колегія не може погодитися з таким висновком суду та вважає їх помилковими, зробленими всупереч вимог діючого законодавства виходячи з наступного.

Матеріали справи містять дані про те, що право власності на житловий будинок АДРЕСА_1, зареєстровано за ОСОБА_7 на підставі договору міни, посвідченого 18.11.1998 року приватним нотаріусом ХМНО Бєсєда Т.Д. №2-6029.

Судовим розглядом встановлено, що ОСОБА_7 помер ІНФОРМАЦІЯ_1.

Суд 1 інстанції, задовольняючи позов та визнаючи, що з кінця лютого 1997 року по 24.06.2000 рік ОСОБА_5 та ОСОБА_7 поживали спільно, як чоловік та жінка без реєстрації шлюбу з веденням спільного господарства, побуту та бюджету, істотно порушив норми матеріального та процесуального права, не взявши до уваги, що до 1.01.2004 року ( час прийняття СК України та нового ЦК України) правових підстав визнавати такий факт не існувало, оскільки ст.74 СК України, яка передбачає право на майно чоловіка та жінки, які не перебувають у шлюбі, але проживають однією сім'єю, набрала чинності саме з 1.01.2004 року, але діючим на той час законодавством встановлення даного факту не було передбачено.

З підстав наведеного, судова колегія вважає, що суд 1 інстанції безпідставно задовольнив позовні вимоги про встановлення факту сумісного проживання ОСОБА_5 з ОСОБА_7 без шлюбу з кінця лютого 1997 року по 24.06.2000 року.

Згідно п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року №20, відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства України, спільною сумісною власністю є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст.16 Закону України «Про власність», ст. 22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п.1 ст.17, ст.18, п.2 ст.17 Закону України «Про власність»); квартира (будинок), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, передані при приватизації з державного житлового фонду за письмовою згодою членів сім'ї наймача у їх спільну сумісну власність (ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). В інших випадках спільна власність громадян є частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності при надбанні майна не виходили з рівності їх часток, розмір частки кожного з них визначається ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності

Відповідно ст.17 Закону України «Про власність», який був чинний під час виникнення спірних правовідносин і діяв з 15.04.1991р. до 20.06.2007р., майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. А майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, є їх спільною частковою власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними. Розмір частки кожного визначається ступенем його трудової участі.

Згідно з правовою позицією судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, викладеною у постанові від 25.12.2013 року у справі №6-135цс13, майно, набуте до 1 січня 2004р. під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

У зв'язку із цим суд під час вирішення спору про поділ майна, набутого сім'єю встановлює не лише обставини щодо факту спільного проживання сторін у справі, а й ті обставини, що спірне майно було придбане сторонами внаслідок спільної праці.

Відповідно до ст.128, ч.3 ст.240 ЦК УРСР, який був чинним до 1 січня 2004 р., визначалось, що право власності в набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

Зі змісту дослідженого судом договору міни від 18.11.1998 року вбачається, що ОСОБА_7 обміняв належні йому на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого Харківською товарною біржею 16.01.1996 року за №Н4-15, 144/400 частин житлового будинку №39/15 з належною частиною надвірних будівель по АДРЕСА_2 на належний ОСОБА_11 на підставі свідоцтва про право власності на спадщину за законом, виданого 8-ю ХДНК 08.10.1997 року, р.-№4-3866, зареєстрованого 23.10.1997р. в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», житловий будинок АДРЕСА_1. Міна здійснена з доплатою в 9460грн. В договорі міни зазначено, що ця сума сплачена ОСОБА_11 ОСОБА_7 до підписання договору (п. 4 договору міни).

Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Приймаючи за належний доказ у підтвердження здійснення доплати за договором міни від 18.11.1998 року розписку від 18.11.1998 року, відповідно до якої ОСОБА_11 отримав від ОСОБА_5 гроші у розмірі 9460 грн. у якості доплати за договором міни саме позивачем ОСОБА_5, суд першої інстанції допустився помилки при оцінці доказів, оскільки нотаріально посвідчений договір міни від 18.11.1998 року містить у собі інші зафіксовані на той час нотаріусом безспірні факти, а саме, що міна здійснена з доплатою в 9460 грн., які сплачені ОСОБА_11 саме ОСОБА_7 до підписання договору.

За таких обставин у суду першої інстанції не було правових підстав своїм рішенням від 10.07.2014 року здійснювати підміну умов договору міни від 18.11.1998 року.

При цьому ст.17 Закону України «Про власність» може бути застосована до спірних правовідносин у разі, коли сума коштів у розмірі 9460 грн., які було внесено за договором міни у якості доплати, є спільними коштами ОСОБА_5 і ОСОБА_7 і що вони з цього приводу досягли домовленості. Натомість належними і допустимими доказами зазначена обставина не підтверджена ні в суді першої, ні в суді апеляційної інстанції і тому, виходячи з наведеної норми ст.17 Закону України «Про власність», який був чинний на той день, не можна вважати що внесений ОСОБА_7 внесок у придбання спірного домоволодіння є їх спільною власністю.

З огляду на наведене, судова колегія вважає, що також відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог ОСОБА_5 про визнання спільною сумісною власністю ОСОБА_5 та ОСОБА_7 житлового будинку з надвірними будівлями по АДРЕСА_1, який був придбаний 18.11.1998 року на підставі договору міни.

При вирішенні питання про можливість задоволення вимог зустрічного позову ОСОБА_4 та ОСОБА_6 колегія суддів приходить до наступних висновків.

Як встановлено судом, договір міни за яким у померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_7 виникло право власності на спірне домоволодіння, було посвідчено приватним нотаріусом ХМНО Бєсєдою Т.Д. 18.11.1998 року.

Судовим розглядом встановлено, що спадкоємцями першої черги після смерті ОСОБА_7 залишились його дочки - позивачі за зустрічним позовом: ОСОБА_4 та ОСОБА_6

Відповідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Згідно ч.1, 2 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу).

Відповідно до ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.

Згідно ч.1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини.

Судовим розглядом встановлено, що із заявами про прийняття спадщини після смерті ОСОБА_7 звернулись ОСОБА_4 та ОСОБА_6, які згідно вимог ст.1269 ЦК України, є спадкоємцям першої черги, і тому їм повинно належати по 1/2 частці спадкового майна кожній.

Відповідно до свідоцтва про шлюб серії НОМЕР_1 від 01.03.2014 року, вбачається, що 01.03.2014 року було укладено шлюб між ОСОБА_13 та ОСОБА_6, актовий запис №196. Після реєстрації шлюбу подружжя отримало спільне прізвище «ОСОБА_6».

Зважаючи на те, що матеріалами справи підтверджується своєчасність звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1 його доньок - ОСОБА_4 та ОСОБА_6 і отримання ними свідоцтва про право на спадщину у порядку спадкування за законом на частину спадкового майна, враховуючи наявність перешкод у цьому у вигляді даного судового спору, пов'язаного з вимогами на частину спадкового майна зі сторони ОСОБА_5, колегія суддів вважає за можливе задовольнити вимоги зустрічного позову щодо визнання права власності на домоволодіння в рівних частках за спадкоємцями першої черги - ОСОБА_4 та ОСОБА_6

Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Як встановлено судовим розглядом, позивач ОСОБА_5 фактично проживає без реєстрації у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1, який є спадковим майном після смерті ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Таким чином, вимоги зустрічного позову в частині виселення ОСОБА_5 без надання іншого жилого приміщення з житлового будинку АДРЕСА_1 і зобов'язання її не чинити перешкод ОСОБА_4 та ОСОБА_6 у користуванні спадщиною підлягають задоволенню.

Відповідно до п. 2, 3 ,4 ст.309 ЦПК України, суд апеляційної інстанції скасовує рішення суду першої інстанції та ухвалює нове в разі недоведеності обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими, невідповідності висновків суду обставинам справи, а також якщо судом були порушені або неправильно застосовані норми матеріального або процесуального права.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303, 304, п. 2 ч. 1 ст. 307, п.п. 1,4 ч. 3 ст. 309, ст.ст. 313, 316,3 17, 319, 323-325 ЦПК України, судова колегія,

В И Р І Ш И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 задовольнити частково.

Рішення Київського районного суду м. Харкова від 10 липня 2014 року скасувати.

У задоволенні позову ОСОБА_5 до ОСОБА_4, ОСОБА_6, Харківської міської ради, Реєстраційної служби Головного управління юстиції у Харківській області, третя особа: Інспекція державного архітектурно-будівельного контролю у Харківській області про встановлення факту, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на нерухоме майно відмовити.

Зустрічний позов ОСОБА_4, ОСОБА_6 до ОСОБА_5, Харківської міської ради, Реєстраційної служби Головного управління юстиції у Харківській області, треті особи: Інспекція державного архітектурно0-будівельного контролю у Харківській області, Восьма харківська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом, виселення та зобов'язання не чинити перешкод задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_4 та ОСОБА_6 право власності за кожним на ? частину житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований по АДРЕСА_1 в порядку спадкування за законом після смерті батька ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

Виселити ОСОБА_5 з житлового будинку АДРЕСА_1 без надання іншого жилого приміщення.

Зобов'язати ОСОБА_5 не чинити перешкоди ОСОБА_6 та ОСОБА_4 у користуванні спадщиною, після смерті свого батька ОСОБА_7, померлого ІНФОРМАЦІЯ_1.

В іншій частині у задоволенні зустрічного позову ОСОБА_4, ОСОБА_6 - відмовити.

Рішення суду апеляційної інстанції набирає законної сили негайно з моменту проголошення.

Касаційна скарга може бути подана безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий -

Судді -