пр. № 2-во/759/182/14
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2014 року

Суддя Сваятошинського районного суду м.Києва Наборозянк М.І.,

розглянувши заяву Комунального підприємства з утримання та експлуатації житлового фонду спеціального призначення «Спецжитлофонд» (надалі КП) про внесення виправлень у судовому наказі за його заявою про видачу судового наказу про стягнення на користь КП боргу з ОСОБА_1,

встановив:

17.01.2013 року Святошинським районним судом м.Києва винесено наказ, яким на користь КП стягнуто борг з ОСОБА_1.

Заявник подав до суду заяву про внесення виправлення у судовому наказі. Заяву мотивує тим, що у наказі не вказано ІПН ОСОБА_1

Дослідивши матеріали справи, суддя вважає, що заява КП не підлягає задоволенню.

Як видно зі змісту заяви заявник керувався ст.. 219 та ст.. 368 ЦПК України звертаючись із нею до суду.

Його заява зареєстрована у канцелярії суду за класифікацією справ встановленою у судах автоматизованою системою документообігу (Д-3) , як справа за заявою про виправлення описки у судовому рішенні.

У ст.. 219 ЦПК України, на яку посилається заявник вказано про виправлення описок у судовому рішенні, яким і є судовий наказ.

На думку судді у вказаному судовому наказі описок не допущено; текст наказу узгоджується зі змістом заяви про видачу судового наказу, наданими додатками до неї з точки зору граматики, синтаксису. У суду на момент прийняття заяви та в період її вирішення не було інформації про ІПН боржника. Тому наказ був виданий в межах наданих заявником доказів.

Зі змісту заяви заявника видно, що він бажає доповнити судовий наказ іншим текстом (іншою інформацією), а не внести виправлення у текст, який міститься у судовому наказі.

Тому суддя вважає, що описок у вказаному судовому наказі в контексті приписів ст.. 219 ЦПК України не допущено.

Заявник також посилається на ст.. 368 ЦПК України . Проте, суддя не може застосовувати її норми, оскільки вони не регулюють питання, зазначені заявником.

Відповідно до ст.. 369 ЦПК України суд може виправити наявні у виконавчому листі помилки.

В цій нормі не зазначено про повноваження суду виправляти помилки у судовому наказі.

Враховуючи, що вона є імперативною нормою, а суд є органом державної влади, який повинен діяти лише у спосіб, визначений у законі (ст. 19 Конституції України), то суддя не вправі застосовувати вказану норму.

Також він не вправі застосовувати аналогії закону, чи аналогію права, оскільки таке регулювання стосується лише матеріального права. Зміст же заяви заявника стосується процесуальних норм права.

Крім того, враховується, що помилки суддя в судовому наказі також не допустив.

Проте, після отримання заяви заявника щодо ІПН боржника суддя з метою забезпечення права заявника на справедливий суд, доступ до суду і реалізацію такого права в повному обсязі звернувся до відповідного уповноваженого органу Міністерства доходів та зборів України щодо витребування ІПН ОСОБА_1 за зазначеними заявником її анкетними даними, що містяться у матеріалах, щодо видачі судового наказу.

На запит суду отримано відповідь 01.10.2014 року про неможливість однозначно ідентифікувати вказану особу.

Відповідно до роз*ясень Постанови ПЛЕНУМУ ВИЩОГО СПЕЦІАЛІЗОВАНОГО СУДУ УКРАЇНИ З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ від 07 лютого 2014 року «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справа»

При невідповідності виконавчого документа вимогам, передбаченим статтею 18 Закону про виконавче провадження, заявникові роз'яснюється право на звернення до суду, який видав виконавчий документ, щодо приведення його у відповідність до закону. Зазначене питання вирішується судом на підставі статті 369 ЦПК, а якщо відсутні відповідні відомості в судовому рішенні - то відповідно до вимог статті 220 ЦПК.

Заявник не звертався про винесення судом додаткового рішення суду (ст. 220 ЦПК України). Крім того, воно і не може бути постановленим взагалі, оскільки таке процесуальне рішення у справах наказного провадження ЦПК не передбачено.

Зі змісту зазначених роз*ясень висновок про те, що саме відповідно до ст. 220 ЦПК України слід вирішувати питання про ІПН боржника, оскільки такі відомості дійсно є відсутніми у судовому наказі, який є судовим рішенням.

Проте, заявник обрав саме вказаний ним спосіб судового захисту: видача судового наказу судом, який і передбачений законом, а не звернення до суду із позовною заявою (при розгляді якої можна заявляти певні клопотання про витребування доказів, в тому числі ІПН боржника (відповідача).

Суддя вважає за не обхідне роз*яснити заявнику, що він має право оскаржити рішення органів державної виконавчої служби у випадку, якщо вважає, що такими рішеннями порушуються його права та інтереси, в тому числі рішення про відмову у відкритті виконавчого провадження у зв*язку із відсутністю ІПН боржника у виконавчому документі.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, які викладені при розгляді інших справ така відмова може бути визнана судом неправомірною.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 103, 219, 369 ЦПК України суддя

ухвалив:

Заяву залишити без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва через районний суд протягом 5 днів з дня отримання її копії.

Суддя: