Провадження №2/263/980/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 серпня 2014 року місто Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Кулика С.В., при секретарі Антоненко К.Ю., розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк Приватбанк,треті особи ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування матеріальної шкоди, -

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 24.09.2001 року, він передав до каси Маріупольської філії ПАТ КБ Приватбанк 400000 доларів США, для зарахування на депозитні рахунки по 200000 доларів США на своє імя себе та на імя своєї доньки ОСОБА_4 На підтвердження отримання банком грошових коштів головний бухгалтер ОСОБА_3 видала позивачу прибутковий касовий ордер №14 від 24.09.2001 року на суму 400000 доларів США. 26.09.2001 року між позивачем та банком було укладено договір про спеціальний строковий вклад №792, підписаний директором філіалу ОСОБА_2 Однак коли він через час звернувся до банку з вимогою повернути раніше надані грошові кошти то йому було відмовлено в цьому, оскільки його грошові кошти були присвоєні ОСОБА_2 та ОСОБА_3 та до каси банку не вносились. В наслідок злочинних дій головного бухгалтеру філіалу ОСОБА_3 під час виконання нею своїх службових обовязків, було завдано шкоду позивачу на суму 400000 доларів США, що складає 3196000 грн., за офіційним курсом НБУ на день звернення з позовом. Просив стягнути з відповідача вказану суму.

Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав та надав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві.

Представник позивача ОСОБА_5 у судовому засіданні підтримала позовні вимоги у повному обсязі та додатково зазначила, що постановою Ленінського районного суду м. Донецька від 07.06.2006 року, до ОСОБА_3 застосовані примусові заходи медичного характеру, що підтверджує її винність у скоєнні злочину по заволодінню грошовими коштами ОСОБА_1 шляхом зловживання службовим становищем, тому ПАТ КБ Приватбанк на підставі ст.441 ЦК УРСР повинно відшкодувати шкоду, заподіяну з вини його працівника під час виконання ним своїх трудових обовязків. Вказала, що шкода інтересам позивача була завдана в результаті приховування від обліку підписаного директором філії від імені банку-відповідача депозитного договору, не оприбуткування отриманих від позивача грошових коштів, тобто в результаті неналежного виконання посадовими особами службових обовязків. Відповідно до постанови Ленінського районного суду м Донецька ОСОБА_3 визнана виною у скоєнні службового злочину, при перевищення посадових обовязків. Такі дії не можуть бути оцінені, як злочинні дії особи, без застосування службового становища, спрямовані на заволодіння чужим майном. ОСОБА_2 та ОСОБА_3 знаходилась у трудових відносинах з ПАТ КБ Приватбанк, вказана юридична особа є правонаступником ЗАТ КБ Приватбанк з яким вищезазначені особи знаходили у трудових відносинах, то за матеріальну шкоду спричинену незаконними діями посадових осіб повинен відповідати правонаступник. Позивач неодноразово намагався захистити свої права звертаючись до суду , тому строк позовної давності не було пропущено.

Представники відповідача ОСОБА_6 позов не визнала просила відмовити у його задоволенні у повному обсязі. Суду пояснила, що ОСОБА_2 та ОСОБА_3 дійсно були посадовими особами банку, вийшли за межі наданих їм службових повноважень, вчинили злочин, не при виконанні своїх посадових обов'язків. ОСОБА_7 закону обов'язок по відшкодування шкоди, спричиненої злочином, покладається на винну особу. Факт визнання позивача потерпілим у кримінальній справі не свідчить про наявність підстав для стягнення з відповідача шкоди, та є підставою для відмови у позові. Вина відповідача відсутня, оскільки банку не було відомо ні про наявність договору, ні про будь-які інші обставини. Постанова від 07.06.2006 року, має правове значення лише відносно дій ОСОБА_3 В той же час у позові вказано, що договір підписано ОСОБА_2 Наданий позивачем договір від 26.09.2001 року №791 як доказ на підтвердження внесення коштів, є фальшивим, і не може бути підставою для стягнення коштів з відповідача. Умови договору відрізняються від умов інших депозитних договорів укладених між банком та клієнтами. Наявний прибутковий касовий ордер від 24.09.2001 року,про внесення позивачем грошових коштів в сумі 400000 доларів США не є належним доказом, оскільки оформлений не за правилами банку. В ньому відсутня печатка банка. Вказаний ордер не містить підпису ОСОБА_3 , що підтверджує АКТ КРВ перевірки діяльності банка від 02.04.2002 року. Банк кошти від позивача не отримав, з вини позивача, оскільки внесення коштів в касу банка є обовязком позивача. Тому банк не відкривав рахунок депозитного вкладу, не нараховував відсотки по договору, тобто не здійснював жодних дій по укладанню договору та його виконання. Крім того зазначила, що у постанові від 07.06.2006 року, на яку посилається позивач, вказано про наявність правовідносин між фізичними особами та ОСОБА_2, ОСОБА_3 Кошти вони їм передавали як фізичній особі. Відсоткова ставка, вказана у договорі, значно перевищувала чинну по банку. ОСОБА_2 під час проведення досудового слідства по кримінальній справі пояснювала, що кошти нею використовувалися у тіньовій економіці, що було відомо фізичним особам, саме тому були вказані такі відсотки. Між ОСОБА_3 і ОСОБА_2, з одного боку, та ОСОБА_1 виникли цивільно-правові відносини, тому застосуванню підлягають положення ст.440 ЦК України, а не 441 КК України, тобто відповідальність за спричинену шкоду покладається на особу, що спричинила шкоду, а не на установу, з якою вона перебувала у трудових відносинах. Також зазначила, що ОСОБА_4 на імя якої було внесено кошти позивачем в розмірі 200000 доларів США двічі зверталась до суду та їй було відмовлено в задоволенні позовних вимог. Рішення суддів є чинними. Вважала, що позивачем також пропущено строк позовної давності без поважних причин, про що надали заяву, зазначили, що маються розбіжності між позовними вимогами та їх обґрунтуванням.

Треті особи повідомлялися про час та місце розгляду справи на їх адресу проживання, але ОСОБА_2 перебуває у розшуку, ОСОБА_3 перебуває на примусовому лікуванні в психіатричній лікарні згідно постанови Ленінського районного суду м Донецька від 07.06.2006 року.

Суд, вислухавши представників сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до договору про спеціальний строковий вклад №791 від 26.09.2001 р. ОСОБА_8 зобовязувався внести до каси Маріупольської філії КБ Приватбанк 200 000 доларів США, а банк зобовязувався через 6 місяців повернути суму вкладу та сплатити 24% річних. Даний договір підписаний директором ОСОБА_2 на підставі довіреності №3878 від 26.10.2000 р. (а.с. 17).

З прибуткового касового ордеру №14 від 24.09.2001 р. вбачається, що ОСОБА_1 вніс до касси Маріупольської філії КБ Приватбанк 400 000 доларів США.

ОСОБА_7 КРВ в м. Маріуполі від 02.04.2002 ркоу документальної перевірки фінансової діяльності в МФ ЗАТ КБ Приватбанк, встановлено, що відсутні документи , які підтверджують факт надходження коштів в сумі 400000 доларів США від ОСОБА_1 Вказана сума не дивлячись на наявність ордеру №14 від 24.09.2001 року не оприбутковувалась. Вказаним актом було встановлено порушення вимог п.9.2.8 Наказу КБ Приватбанк від 30.11.2000 оку №1278 згідно якого прибутковий касовий ордер повинен залишитися в документах для банку, а вкладнику видається квитанція з підписами відповідальних посадових осіб банку з печаткою банку. В порушення зазначених вимог вкладнику було надано прибутковий касовий ордер. В документах банку які підтверджують надходження коштів в сумі 400000 доларів США від ОСОБА_1 відомості відсутні.

Статтею 441 ЦК УРСР встановлено, що організація повинна відшкодувати шкоду, заподіяну з вини її працівників під час виконання ними своїх трудових (службових) обов'язків.

Для покладення на юридичну або фізичну особу відповідальності необхідною є наявність як загальних умов деліктної відповідальності (протиправної поведінки працівника, завданої шкоди, причинного зв'язку та вини), так і певних спеціальних умов, лише за наявності яких може бути застосована зазначена стаття. До таких спеціальних умов відносяться: а) перебування завдавача шкоди в трудових (службових) відносинах з юридичною або фізичною особою - роботодавцем, незалежно від характеру таких відносин: постійні, тимчасові, сезонні тощо (п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992 р. "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди"); б) завдання шкоди під час виконання працівником своїх трудових (службових) обов'язків.

Під виконанням працівником своїх трудових (службових) обов'язків треба розуміти виконання роботи, зумовленої трудовим договором (контрактом), посадовими інструкціями, а також роботи, яка хоча і виходить за межі трудового договору або посадової інструкції, але доручається роботодавцем або викликана невідкладною виробничою необхідністю, як на території роботодавця, так і за її межами, протягом усього робочого часу.

Постановою Ленінського районного суду м. Донецька від 07 червня 2006 року про застосування відносно ОСОБА_3 примусових заходів медичного характеру за скоєння суспільно-небезпечного діяння за ст. 191 ч. 5, ст. 365 ч. 3, ст. 366 ч. 2 КК України в редакції 2001 року та ст. 166 ч. 3 в редакції КК України 1960 року встановлено, що ОСОБА_2, відносно якої оголошено розшук, і ОСОБА_3 за попереднім зговором, вийшовши за межі наданих їм службових повноважень, розробили і склали бланк договору про спеціальний строковий вклад, що не відповідав типовим бланкам, затвердженим у ЗАТ КБ Приватбанк відповідно до наказів від 22 вересня 1997 року № 719 від 30 листопада 2000 року № 1278 та використали його для укладення спеціальних договорів, у тому числі і з ОСОБА_1, незаконним шляхом отримали грошові кошти, які у касу банку не надходили, чим спричинили останній матеріальну шкоду у розмірі 200000 доларів США.

Відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК при розгляді справи про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, що набрав законної сили, або постанову суду у справі про адміністративне правопорушення, цей вирок або постанова обов'язкові для суду лише з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Інші прийняті в рамках кримінальної справи чи справи про адміністративне правопорушення постанови оцінюються судом згідно з положеннями статті 212 ЦПК України (п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 р. Про судове рішення у цивільній справі).

Як встановлено вказаною постановою Ленінського районного суду м. Донецька, ОСОБА_3 після скоєння суспільно небезпечних дій захворіла на психічне захворювання, тому відповідно до вимог ч. 3 ст. 93 КК України, до неї застосовано примусові заходи медичного характеру.

Вказану постанову прийнято відповідно до ст. 420 КПК України в редакції 1960 року, згідно з якою при вирішенні питання про застосування примусових заходів медичного характеру, як і при ухваленні вироку, вирішуються питання чи мало місце суспільно небезпечне діяння, з приводу якого порушена кримінальна справа, чи вчинено це діяння особою, щодо якої розглядається справа. Ухвалення вироків щодо даної категорії обвинувачених законом не передбачено.

Тобто, вказаною постановою встановлено, що ОСОБА_3 як головним бухгалтером Маріупольської філії ПАТ КБ Приватбанк за попередньою змовою з ОСОБА_2 як керівником Маріупольської філії ПАТ КБ Приватбанк вчиненні службові злочини, якими спричинено майнову шкоду фізичним особам, у тому числі і ОСОБА_1, а також юридичній особі ЗАТ КБ Приватбанк, внесенню в касу якого підлягали грошові кошти, які належали фізичним особам, в тому числі ОСОБА_1 на суму 200000 доларів США.

ОСОБА_7 постанов старшого слідчого прокуратури Донецької області ОСОБА_1 був визнаий по даній кримінальній справі потерпілим та цивільним позивачем.

Відповідно до постанови Ленінського районного суду м. Донецька від 07.06.2006 року, ОСОБА_3 суду показала, що дійсно потерпілі віддавали їй та ОСОБА_2 зазначені суми коштів, а потерпілі, в тому числі й ОСОБА_1 суду показали, що вони укладали договори з МФ Приватбанк.

Перебування у трудових відносинах ОСОБА_3 та ОСОБА_2 з банком 05.10.2000 року, тобто під час укладання договору про спеціальний строковий вклад № 791 з ОСОБА_1, та підписання його директором МФ КБ Приватбанк ОСОБА_2, сторонами не оспорюється.

На час виникнення спірних правовідносин з відкриття банківського депозиту ОСОБА_1, вони були врегульовані Правилами здійснення депозитних операцій для банківських депозитів, затверджених постановою Правління Національного Банку України від 07 липня 1997 року № 216, у редакції, затвердженій постановою Правління Національного Банку України від 30 червня 1998 року № 250.

Відповідно до п. 6 вказаних Правил залучення депозитів (вкладів) юридичних і фізичних осіб оформляється банком шляхом:

- відкриття строкового депозитного рахунку з укладенням договору банківського вкладу (видачею ощадної книжки);

- видачі ощадного (депозитного) сертифіката.

За договором банківського депозиту (вкладу) комерційний банк, який прийняв кошти від вкладника або кошти, що надійшли на рахунок вкладника від іншої сторони, зобовязується виплатити вкладнику суму депозиту (вкладу) та нараховані проценти на умовах та в порядку, що передбачені договором.

Договір банківського вкладу має бути укладений письмово.

ОСОБА_7 з п. 7 Правил особливості залучення вкладів на строкові депозитні рахунки і випуску ощадних (депозитних) сертифікатів комерційних банків регулюються їхніми внутрішніми положеннями.

Як встановлено в постанові Ленінського районного суду м. Донецька від 07.06.2006 року, ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розробили й склали бланк договору "Про спеціальний терміновий вклад", який не відповідав типовим бланкам договорів, діючих в ЗАТ КБ Приватбанк, розроблених відповідно до Наказів по ЗАТ КБ Приватбанк № 719 від 22.09.1997 року та № 1278 від 30.11.2000 року.

Відповідно до ст. 441 ЦК Української PCP, що була чинною на час виникнення правовідносин, та згідно з розясненнями, наданими у п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 Про практику застосування судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди при розгляді справ про відшкодування шкоди за ст. 441 ЦК Української PCP суди повинні мати на увазі, що крім загальних підстав, передбачених ст. 441 ЦК Української PCP, відповідальність юридичної особи настає лише у випадках, коли особа, з вини якої заподіяна шкода, знаходиться з даною організацією в трудових відносинах, і шкода, заподіяна нею у звязку з виконанням трудових (службових) обовязків, незалежно від того, постійним, сезонним, тимчасовим за трудовим договором чи на інших умовах вона була працівником цієї організації. Відповідне положення міститься й у ст. 1172 ЦК України.

Таким чином, майнову шкоду завдано позивачці внаслідок неправомірних дій посадових осіб банку - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, спрямованих на заволодіння її грошовими коштами.

Постановою Ленінського районного суду м. Донецька від 07 червня 2006 року про застосування відносно ОСОБА_3 примусових заходів медичного характеру встановлено, що ОСОБА_3, яка була головним бухгалтером МФ КБ Приватбанк, та ОСОБА_2, в обовязки якої входило укладення та підписання від імені ЗАТ КБ Приватбанк згідно Положення про Маріупольську філію КБ Приватбанк договорів, перебували з ПАТ КБ Приватбанк у трудових відносинах, діяли у робочий час у приміщенні банку та від імені банку, неналежним чином виконували свої службові обовязки.

Такі ж обставини були зазначені в Ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 25.12.2013 року, по вказаній цивільній справі.

За таких обставин позовні вимоги в частині стягнення матеріальної шкоди підлягають частковому задоволенню, оскільки відповідно до вивченої постанови Ленінського районного суду Донецької області, яка є преюдиціальною для данної справи ОСОБА_1 неправомірними діями ОСОБА_3 було завдано шкоду саме у сумі 200000 долларів США. Позивач вніс до касси банку 400000 доларів США, однак половину цих коштів він вніс по договору укладеному банком з іншою особою ОСОБА_4, тому суд вважає, що в задоволенні позову в частині стягнення, грошових коштів внесених по договору укладеному з ОСОБА_4 слід відмовити.

Оскільки позивач просив в позовній заяві стягнути гроші за офіційним русовм НБУ на день подачі позову суд важає, що підлягають стягненню з відповідача 200000 доларів США, що за курсом НБУ на день подачі позову становить 1598000 грн.

Ствердження представника відповідача про те, що постанова Ленінського районного суду м. Донецька від 07.06.2006 року має правове значення лише відносно дій ОСОБА_3 спростовуються самою постановою, згідно якої були встановлені протиправні дії як ОСОБА_3, так і ОСОБА_2, які діяли організованою групою.

Ствердження представника відповідача про невідповідність договору №791 від 26.09.2001 року, суд зазначає, що даний договір досліджувався Ленінським районним судом при винесення постанови від 07.06.2006 року та береться до уваги як доказ вчинення ОСОБА_3 та ОСОБА_2 суспільно небезпечного протиправного діяння відносно потерпілої та цивільного позивача ОСОБА_1 щодо заволодіння її грошовими коштами на суму 200000 доларів США. Позивачем поданий позов не про повернення коштів за договором вкладу, а про відшкодування спричиненої їй шкоди, завданої працівниками відповідача.

Інші заперечення представника відповідача зокрема посилання на АКТ перевірки КРВ від 02.04.2002 року не спростовують обґрунтованість позовних вимог позивача щодо стягнення майнової шкоди, оскільки обставини, які представник відповідача спростовував, встановлені постановою Ленінського районного суду м. Донецька від 07.06.2006 року. Обов'язок оформити належним чином документи покладається на работників банку, а не вкладників.

Що стосується заяви представника відповідача про застосування строку позовної давності, то суд зазначає наступне.

ОСОБА_7 ст. 71 ЦК Української РСР, загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки.

ОСОБА_7 ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст. ст. 76, 79 ЦК Української РСР, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов, яке виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Перебіг строку позовної давності переривається пред'явленням позову в установленому порядку.

ОСОБА_7 постанови старшого слідчого прокуратури Донецької області, ОСОБА_1 згідно ст. 28 КПК України в редакції 1960 року, яка регулює питання предявлення цивільного позову у кримінальній справі, звернулася з позовом про відшкодування спричиненої їй шкоді з приводу дій обвинувачених ОСОБА_2 та ОСОБА_3, тобто в межах строку позовної давності.

В постанові Ленінського районного суду м. Донецька від 03.03.2005 року зазначено, що позовні заяви потерпілих, в тому числі заява ОСОБА_1, не можуть бути розглянути до вирішення справи по суті. Але по теперішній час позовна заява ОСОБА_1 не вирішена по суті, оскільки згідно постанови того ж суду від 07.06.2006 року, ОСОБА_2 перебуває в розшуку, тому згідно вимог КПК України в редакції 1960 року, провадження по кримінальній справі зупинено.

Суд вважає, що оскільки Ленінським районним судом м. Донецька досі не вирішений цивільний позов ОСОБА_1 про відшкодування шкоди, даних про його залишення без розгляду в матеріалах справи немає, провадження по кримінальній справі зупинено, то позивачем при подачі позову в цивільному процесі з цих самих правовідносин по відшкодуванню шкоду, спричиненої внаслідок вчинення суспільно-небезпечного діяння працівниками відповідача, не було порушено строку позовної давності.

Вирішуючи питання перебігу строків позовної давнини, суд приймає до уваги, також що з 2002 року ОСОБА_1 вживаються заходи, щодо захисту своїх порушених прав шляхом подачі позовної заяви в межах кримінальної справи, яка провадженням зупинена у звязку з розшуком підсудної ОСОБА_2. На теперішній час, кримінальна справа залишається не розглянутою, оскільки розшук підсудної триває, у звязку з зупиненням провадження по кримінальній справі позов ОСОБА_1 не розглядався, а отже права позивача тривалий час залишались незахищеними. У вересні 2011 року ним була подана заява про залишення вказаної заяви без розгляду. ОСОБА_7 положень ст.79 ЦК УРСР (ст.264 ЦК України) перебіг позовної давності переривається предявленням позову. Отже, строк позовної давнини щодо вимог про відшкодування шкоди, завданої винними діями колишніми працівниками Маріупольської філії КБ Приватбанк, не сплив, а право ОСОБА_1 на судовий захист не втрачено.

Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в сумі в розмірі 3441 грн.

На підставі ст. ст. 71, 76, 79, 440, 440-1, 441 ЦК Української РСР в редакції 1963 року, ст. ст. 23, 257, 261, 1166, 1167, 1172 ЦК України, керуючись ст. ст. 10, 11, 58-61, 88, 197, 212-215, 218 ЦПК, суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до Публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк, треті особи: ОСОБА_2, ОСОБА_3 про відшкодування майнової та моральної шкоди задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк Приватбанк на користь ОСОБА_1 200000 долларів США, що є еквівалентом 1598000 грн на день подачі позову. В іншій частині позовних вимог відмовити.

На рішення може бути подано апеляційну скаргу до Апеляційного суду Донецької області через Жовтневий районний суд м. Маріуполя протягом десяти днів з дня проголошення рішення. Повний текст рішення виготовлено 01.09.2014 року.

Суддя С.В. Кулик