Справа № 263/4422/14-ц
Провадження № 2/263/2116/2014
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 грудня 2014 року м. Маріуполь

Жовтневий районний суд міста Маріуполя Донецької області у складі головуючого судді Кулика С.В., при секретарі Кириллові М.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду у місті Маріуполі цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи зі сторони позивача: ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа зі сторони відповідача: Перша маріупольська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування,

В С Т А Н О В И В :

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до ОСОБА_2, треті особи зі сторони позивача: ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа зі сторони відповідача: Перша маріупольська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування домоволодіння, яке знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, загальною площею 30,09 кв.м, яке складається із житлових кімнат загальною площею 22,16 кв.м, нежитлової кімнати площею 7,93 кв.м, а також самовільно зведених забудівель: сіней, прибудови та двох сараїв. 19.09.2005 року сіни «а» було збільшено, літ. А-1, житлова прибудова із сіней. Загальна площа будинку разом з самовільно зведеними будівлями становить 54,8 кв.м. Загальна площа 48,6 кв.м, житлова 29,3 кв.м, додаткова 14,2 кв.м, площа літніх приміщень 11,8 кв.м, згідно інвентаризації на 19.09.2005 року.

Свої вимоги позивач мотивує тим, що після смерті його баби ОСОБА_5 відкрилась спадщина за законом. Він, його сестра ОСОБА_3 та двоюрідний брат ОСОБА_4 (треті особи у справі) подали заяви про прийняття спадщини після смерті їх баби 15.12.2008 року до Першої маріупольської державної нотаріальної контори, про що зареєстровано в реєстрі за № 8-4759. До моменту смерті ОСОБА_5 користувалась всім будинком та прибудовами до нього на земельній ділянці та фактично вступила у право володіння майна на весь житловий будинок, прибудови до нього, літню кухню, інші господарські споруди, які розташовані на земельній ділянці.

Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 27.01.2012 року № 2/519/105/12 встановлено факт прийняття спадщини ОСОБА_5 після смерті її матері ОСОБА_6 у вигляді ? частини будинку АДРЕСА_1.

Після смерті баби позивач ОСОБА_1 звернувся з заявою до нотаріуса про видачу свідоцтва про право на спадщину, але у зв'язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документа на домоволодіння та наявністю самовільно переобладнаних приміщень та самовільно збудованих літніх прибудов, нотаріусом було відмовлено у видачі такого свідоцтва. У теперішній час у будинку ніхто не мешкає, будинок потребує капітального ремонту. Просить визнати право власності на самовільно переобладнане приміщення: нежитлову кімнату № 4, 1-4, площею 7,9

кв.м, самовільно зведені споруди: сіни а-г, прибудова літ. А-1, сарай «Б», сарай «Д». Визнати за позивачем право власності в порядку спадкування на 1/6 частину домоволодіння, розташованого по АДРЕСА_1.

Позивач ОСОБА_1 у судове засідання не з'явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав, наполягав на їх задоволенні.

Представник позивача ОСОБА_7 у судове засідання не з'явилась з невідомих суду причин, про час розгляду справи повідомлена належним чином.

Відповідач ОСОБА_2 у судове засідання не з'явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Треті особи ОСОБА_3, ОСОБА_4 у судове засідання не з'явилися, надіслали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги визнали.

Представник третьої особи - Першої маріупольської державної нотаріальної контори - у судове засідання не з'явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності.

Фіксація судового процесу технічними засобами не проводилася у відповідності з вимогами ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у зв'язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь.

Суд, дослідивши надані докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 12.08.1964 року ОСОБА_5 та ОСОБА_6 купили у ОСОБА_8 житловий будинок АДРЕСА_1.

За даними технічної інвентаризації, проведеної 19.09.2005 року Маріупольським бюро технічної інвентаризації, встановлено, що на земельній ділянці знаходяться житловий будинок, житловою площею 29,3 кв.м., загальною площею 54,8 кв.м. При цьому власником самовільно було збудовано сіни літ. а-г, прибудова літ. А-1, сарай «Б», сарай «Д», про що в технічному паспорті зроблено відповідну відмітку.

Для прийняття та оформлення спадщини позивач звернувся до Першої Маріупольської державної нотаріальної контори.

Постановою державного нотаріуса Першої маріупольської державної нотаріальної контори № 888/02-31 від 24.04.2014 року позивачеві відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок з усіма надвірними прибудовами, що розташований у АДРЕСА_1, після померлої ІНФОРМАЦІЯ_2 року ОСОБА_5. Причиною відмови у вчинені нотаріальних дій нотаріусом слугувало ненадання позивачем правовстановлюючого документу на вказане спадкове майно.

Згідно ст. 1217 Цивільного кодексу України спадкування здійснюється за заповітом або за законом.

За правилами ст. 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Наданими позивачем доказами підтверджується, що після смерті ОСОБА_5 відкрилася спадщина на житловий будинок АДРЕСА_1, який належав їй на праві приватної власності, що підтверджується нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу від 12.08.1964 року та рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 27.01.2012 року.

Позивач є онуком спадкодавця та має право на спадкування за правом представлення за ст. 1266 ЦК України.

Згідно ч. 1 ст. 1266 ЦК України внуки, правнуки спадкодавця спадкують ту частку спадщини, яка належала б за законом їхнім матері, батькові, бабі, дідові, якби вони були живими на час відкриття спадщини.

Отже позивач має право на спадкування тієї частки, яка належала б за законом його покійному батьку - ОСОБА_9.

Окрім ОСОБА_9 спадкоємцями першої черги були його рідні брати ОСОБА_10 та відповідач ОСОБА_2. Тобто ОСОБА_9, як батько позивача, мав право на спадкування 1/3 частини спадкового майна.

За таких обставин у зв'язку із наявністю також рідної сестри у позивача, він має право на спадкування за правом представлення після смерті свого батька та бабці ОСОБА_5 1/6 частку в спадковому майні.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права уразі його порушення, невизнання або оспорювання.

При цьому способами захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 16 ЦК України можуть бути визнання права.

Згідно ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження.

Оскільки позивач не має в своєму розпорядженні оригіналу правовстановлюючого документу на спадкове майно для пред'явлення його у нотаріальну контору та у зв'язку із цим отримав відмову від нотаріуса, проте його право на спадкове мано підтверджено іншими доказами по справі, тому суд вважає законними вимоги позивача в частині визнання за ним права власності в порядку спадкування на 1/6 частини домоволодіння по АДРЕСА_1.

В частині позовних вимог позивача про узаконення самовільно збудованих приміщень, то суд вважає такі вимоги незаконними з оглядна наступне.

Судом встановлено, що у складі спадкового майна є самовільно збудовані приміщення, на які позивач просить визнати право власності.

Відповідно ст. 1216 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).

Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.

Тобто обов'язковою умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку.

Згідно роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ наданих в пункті 3.1. Листа від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду.

Для вирішення судом питання чи набув спадкодавець у встановленому законом порядку право власності на спірний будинок, суд має керуватися законодавством, яке діяло як на момент зведення спірних приміщень, тобто 1997 рік, та на і момент відкриття спадщини.

За чинним на час будівництва домоволодіння законодавством у 1997 році передбачалося, що будинки та домоволодіння піддягають державній реєстрації в БТІ. При цьому реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу, що належать громадянам на праві особистої власності.

Будинки, що підлягають реєстрації, повинні бути закінчені будівництвом і прийняті в експлуатацію за актом, затвердженим виконкомом місцевої Ради народних депутатів.

Одночасно з цим статтею 105 Цивільного кодексу УРСР (від 1963 року) було передбачено, що громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову

чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо).

Судом встановлено, що за діючим на час зведення домоволодіння законодавством (1997 рік) спадкодавцем не було належним чином оформлене та зареєстроване в БТІ своє право власності на новозбудований будинок, не було здано в експлуатацію та не отримано відповідний акт.

За діючим на час відкриття спадщини законодавством (2008 рік), зокрема частиною 2 статті 331 Цивільного кодексу України передбачається, що право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Спеціальною нормою Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» статтею 4 закріплено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, в тому числі право власності на нерухоме майно.

Відповідно до ч. 3 ст. 3 вказаного Закону права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації.

Отже і чинне на сьогоднішній час законодавство також покладає на власника обов'язок ввести нерухоме майно в експлуатацію та зареєструвати своє на право на це майно у відповідному державному органі, чого спадкодавцем за життя зроблено не було, що свідчить про відсутність набуття ним права власності на спірне домоволодіння та унеможливлює перехід неіснуючих прав до спадкоємців.

Відповідно до п. 3.1 Листа Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» (далі за текстом рішення - Лист Вищого Спеціалізованого Суду України) зазначено, що окрім загального кола обставин, які встановлюються судом при вирішенні всіх спорів про право на спадкування, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з'ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно; 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності.

Згідно до п. 3.2 Листа Вищого Спеціалізованого Суду України право власності на об'єкти самочинного будівництва може бути визнано за спадкоємцем, що має право вимагати визнання такого права, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або про право користування земельною ділянкою, що видані на ім'я спадкодавця або спадкоємця, та актів введення будівлі в експлуатацію, якщо їх наявність необхідна відповідно до вимог законодавства, чинного на час завершення будівництва.

В п. 3.2 Листа Вищого Спеціалізованого Суду України наголошено, що за умови наявності акта відведення земельної ділянки під забудову, дозволів на забудову, якщо будинок не було введено в експлуатацію, таке будівництво не може визнаватись самочинним, а є незавершеним. Однак визнання права власності в порядку спадкування на недобудований будинок відповідно до чинного законодавства України неможливе.

Оскільки у судовому засіданні було встановлено відсутність необхідного за діючим законодавством акту введення спірного домоволодіння в експлуатацію, то в такому разі за час свого життя спадкодавець ОСОБА_5 не набула права власності на спірні новозбудовані нею приміщення в домоволодінні.

За змістом ст. 376 ЦК України право власності на об'єкт самочинного будівництва може бути визнано за спадкоємцем, що має право вимагати визнання такого права, виключно за умови наявності документів про право власності на землю або про право користування земельною ділянкою, що видані на ім'я спадкодавця або спадкоємця.

Натомість позивачем не було представлено суду доказів та документів про право власності на землю або про право користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1, на ім'я спадкодавця або спадкоємця.

Також, як зазначив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своєму Листі від 28.01.2013 року № 24-150/0/4-13 «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» суди при розгляді справ про визнання права власності на самочинне будівництво повинні належним чином перевіряти, чи було питання оформлення права власності на самочинне будівництво предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність давали б підстави вважати про наявність спору про право.

Суд не повинен заміняти органи, які зобов'язані видавати дозволи на будівництво й узгоджувати забудови; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатися винятковим способом захисту права. Тому судам необхідно з'ясовувати, чи звертався позивач до компетентних органів із питанням узаконення самочинного будівництва, чи було відмовлено компетентними органами у вирішенні зазначеного питання.

Дещо подібні роз'яснення під час розгляду таких справ були викладені в пункті 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», в яких наголошено, що вирішуючи справу за позовом про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними.

Проте з наявних матеріалів справи вбачається, що позивач всупереч наведеним роз'ясненням до компетентних органів, а саме органів Державного архітектурного контролю, не звертався, достовірних доказів перебування в його власності або користуванні земельної ділянки, на якій розташоване спірне домоволодіння, суду не представив. Також не представлено доказів зведення домоволодіння у відповідності до затвердженого проекту та із дотриманням під час будівництва будівельних норм та правил, не надано експертного будівельно-технічного висновку про дотримання всіх норм та правил будівництва, які б дозволяли його подальшу експлуатацію.

За таких обставин справи неможливо визнати за позивачем право власності на спірні самовільно збудовані житлові приміщення по АДРЕСА_1.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 376, 392 ЦК України, ст.ст.11, 212-215, 256, 257, 259 ЦПК України, суд

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2, треті особи зі сторони позивача: ОСОБА_3, ОСОБА_4, третя особа зі сторони відповідача: Перша маріупольська державна нотаріальна контора, про визнання права власності в порядку спадкування задовольнити частково.

Визнати за ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, право власності на 1/6 частину житлового будинку АДРЕСА_1 Донецької області в порядку спадкування за законом після смерті ОСОБА_5, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення може бути подана протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набуває чинності після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набуває законної чинності після розгляду справи апеляційним судом.

Суддя С.В. Кулик