Справа № 457/157/14 Головуючий у 1 інстанції: Василюк Т.В.
Провадження № 22-ц/783/5157/14 Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_1
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 листопада 2014 року колегія суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Львівської області у складі:

головуючої судді - Копняк С.М.

суддів - Кабаля І.І., Монастирецького Д.І.,

секретарі - Матяш С.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_2 на рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 17 квітня 2014 року у справі за скаргою ОСОБА_2 до завідуючого реабілітаційним центром «Планета здоров»я» - ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди,-

в с т а н о в и л а:

Позивач ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до завідувача реабілітаційним центром «Планета Здоров»я» ОСОБА_3 у якому просив відшкодувати моральну шкоду в умі 100 000 грн. 00 коп., завдану йому внаслідок дискримінації відповідачем.

Рішенням Трускавецького міського суду Львівської області від 17 квітня 2014 року в задоволенні позову ОСОБА_4 до завідувача реабілітаційним центром «Планета Здоров»я» - ОСОБА_3 про стягнення моральної шкоди відмовлено.

Рішення суду оскаржив позивач ОСОБА_2

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що оскаржуване рішення є необґрунтованим та незаконним, прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права, відповідно підлягає скасуванню.

Мотивує апеляційну скаргу тим, що згідно вимог ст. 24 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні» від 06.10.2005 року №2961 4, (із наступними змінами та доповненнями), відповідно до Державної програми реабілітації інвалідів можуть здійснюватися такі види реабілітаційних заходів щодо інвалідів, дітей-інвалідів, зокрема, фізкультурно-спортивні, які передбачають фізкультурно-спортивну підготовку та адаптацію, організацію і проведення фізкультурно-оздоровчих і спортивних занять.

Зазначає, що як вбачається з вищевикладеного, фізкультурно-оздоровчі послуги, які надає ТОВ «ОПК Планета Здоров»я», зокрема, згідно статуту, підпадають під дію Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні», входять до складу системи заходів реабілітації інваліда, є складовою фізкультурно-спортивної реабілітації, фізичної реабілітації.

Таким чином, на думку апелянта судом першої інстанції у цій справі порушено вимоги ст. ст. 35, 40 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні». Суд першої інстанції неправомірно надав оцінку наявним доказам у справі, зазначивши, що відмова відповідача є законною, оскільки товариство надає фізкультурно-оздоровчі послуги та не надає путівки на санаторно-курортне лікування за якими, ніби то, апелянт звертався. З матеріалів справи вбачається, що відповідач відмовив відділенню виконавчої дирекції Фонду соціального страхування у Приморському районі м. Одеси в укладенні договору на реабілітаційне лікування лежачого, паралізованого інваліда 1А групи ОСОБА_2 з супроводжуючою особою, дружиною ОСОБА_5 у двохмісній палаті з кондиціонером. Жодним чином не йшлося про отримання санаторно-курортної путівки, як неправомірно зазначив у рішенні суду, до відповідача звернулися з метою надання реабілітаційних послуг, які, як вбачається з вищевикладеного, надає вказане товариство.

Крім того, апелянт зазначає, що приймаючи оскаржуване рішення та визнавши відмову товариства в особі його директора в наданні ОСОБА_2 послуг, судом порушено вимоги ст.1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні». Судом не досліджено всупереч вимогам ст. 212 ЦПК України, чи мають вказані захворювання апелянта такий ступінь, що унеможливлює отримання ним фізично-оздоровчих послуг, не з'ясовано це і відповідачем при наданні відмови.

Мотивує апеляційну скаргу також і тим, що посилання суду на необхідність проходження медичного лікування у спеціалізованих закладах з подібними травмами та специфікою захворювання є дискримінаційним. Це свідчить, про те, що маючи декілька різнопланових хвороб, людина не зможе лікуватися ні в якому закладі, оскільки профіль одного закладу - це фізично-оздоровчі послуги в сфері відновлення функцій хребта, ніг, серця, тощо; іншого закладу - медикоментозне лікування кровоносної системи, судинної системи, тощо. Є дискримінацією за ознакою інвалідності і вказівка суду, що апелянт може скористатися своїм правом пройти медичне лікування в санаторіях відповідного типу та спеціалізації на рівні з іншими хворими з такими травами, а в ТОВ «ОПК Планета здоров'я» цим правом він скористатися не може. Крім того, судом на момент винесення рішення не надано оцінки тому факту, що відповідних санаторіїв на території України немає. За таких обставин не відомо, де він мав отримати фізкультурно-оздоровчі послуги.

Висновок суду, що апелянт має намір реалізувати своє право на лікування в будь-якому іншому закладі є безпідставним, оскільки у позовній заяві ОСОБА_2 виразив бажання отримати кваліфіковані послуги саме в ТОВ «ОПК Планета Здоров'я», саме це і спонукало його звернутися до суду за захистом свого права.

Просить рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 17 квітня 2014 року скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити його позовні вимоги повністю.

В судове засідання учасники судового процесу не з»явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи, про причини неявки суду не повідомили.

За приписами ч.2 ст.305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Тому колегія суддів вважає за можливе провести розгляд справи у відсутності осіб, що не з»явилися.

Відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України фіксація судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення в межах доводів апеляційної скарги та позовних вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про відхилення апеляційної скарги з наступних підстав.

За приписами ч.1 ст. 303 ЦПК України, апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Пленум Верховного Суд України у п.11 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року №11 роз»яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів.

Колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення відповідає даним вимогам.

Згідно ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Відповідно до положень ст. ст. 11,15 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Права та обов»язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Згідно із ст. ст. 3,4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає порушені права цих осіб у спосіб, визначений законами України.

Способи захисту суб»єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

На підставі ст. ст.10, 60, 61 ЦПК України кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Обставини визнані сторонами, не підлягають доказуванню. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Згідно положень ст. ст. 57, 64 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які що мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі.

Відповідно до ст.1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація - це рішення, дії або бездіяльність, спрямовані на обмеження або привілеї стосовно особи та/або групи осіб за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, сімейного та майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками (далі - певні ознаки), якщо вони унеможливлюють визнання і реалізацію на рівних підставах прав і свобод людини та громадянина.

Встановлено, що позивач ОСОБА_2 є інвалідом 1 «А» групи, що підтверджується довідкою огляду МСЕК серія 2-18 ОД №064867 від 19.01.2011 року та довідкою до огляду МСЕК серія 2-18 ОГ №004191 від 18.01.2011 року (а.с.35).

Відповідно до виписки з медичної карти № С2251 відділення серцево-судинної патології, неврології та ендокринології медичного центру «INTO-SANA» позивачу рекомендовано подальша реабілітація і санаторно-курортне лікування в спеціалізованому санаторії для пацієнтів зі спинальною травмою (а.с.77-89).

На звернення ФСС НВ у Приморському районі м. Одеса до ТзОВ «ОПК Планета Здоров'я» про прийом на реабілітацію та лікування ОСОБА_2 було надано відмову, оскільки у останнього наявний цукровий діабет 2 типу, остеопороз і супутні недуги.

З матеріалів справи вбачається, що ТзОВ «ОПК Планета Здоров'я» свою діяльність здійснює на підставі свідоцтва про державну реєстрацію (а.с.13), відповідно до пояснень відповідача ОСОБА_3, висновку по заяві ОСОБА_2 (а.с.8), відповіді начальника Трускавецького МВ ГУМВС України у Львівській області (а.с.18) підприємство надає фізкультурно-оздоровчі послуги та не надає путівки на санаторно-курортне лікування.

З відповіді «Інституту нейрохірургії імені акадедеміка ОСОБА_6 АМН України» вбачається, що позивачу ОСОБА_2 курси відновного лікування у віддаленому періоді хребетно-спинно-мозкової травми показано проводити 2 рази на рік з урахуванням можливих протипоказів, в яких обізнані лікарі по місцю проживання. Однак вони не можуть вказати, в яких конкретно установах чи санаторіях повинно проводитись відновне лікування, оскільки це залежить від профілю цих установ та можливостей тих заходів охорони здоров'я, що забезпечують таке лікування (а.с.34).

А відтак, суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що позивачу призначено відновне лікування, а не фізкультурно-оздоровчі послуги, які не відносяться до відновного лікування хребетно-спинно- мозкової травми, а саме не відносяться до медичної реабілітації. Однією з причин відмови у наданні послуг ТзОВ «ОПК Планета здоров'я» була наявність у позивача вторинного остеопорозу (підвищення крихкості кісток). Директор ТзОВ «ОПК Планета здоров'я» проконсультувавшись з фахівцями прийшов до висновку, що фізкультурні послуги позивачу неможливі при такій крихкості кісток і ризиків їх переломів. Позивачу необхідно проходити медичне лікування у спеціалізованих закладах з подібними травмами та специфікою захворювань пацієнта.

У відповіді не зазначено застережень про те, що ТзОВ «ОПК Планета здоров'я» не може прийняти позивача на лікування через те, що він є інвалідом 1 «А» групи. Позивач не вказує у своєму позові, за якою ознакою він зазнав дискримінації. Тому суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про те, що відмова у наданні послуг Товариством позивачу була обґрунтована з підстав наявності у позивача ряду хвороб і не пов'язана з жодною переліченою ознакою дискримінації, що містить визначення цього поняття. Директор ТзОВ «ОПК Планета здоров'я» у відповіді-відмові не посилався ні на расу позивача, колір шкіри, політичні, релігійні та інші переконання позивача; стать, вік, інвалідність, етнічне та соціальне походження, сімейний та майновий стан, місце проживання, мовні та інші певні ознаки.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд виходив із приписів ст.2 Конвенції «Про права інвалідів», що ратифікована Україною Законом України «Про ратифікацію Конвенції про права інвалідів і факультативного протоколу до неї», відповідно до якої, «дискримінація за ознакою інвалідності» означає будь-яке розрізнення, виключення чи обмеження з причини інвалідності, метою або результатом якого є применшення або заперечення визнання, реалізації або здійснення нарівні з іншими всіх прав людини й основоположних свобод у політичній, економічній, соціальній, культурній. цивільній чи будь-якій іншій сфері. Вона включає всі форми дискримінації, у тому числі відмову в розумному пристосуванні. «Розумне пристосування» означає внесення, коли це потрібно в конкретному випадку, необхідних і підхожих модифікацій і коректив, що не стають недомірним чи невиправданим тягарем, для цілей забезпечення реалізації або здійснення інвалідами нарівні з іншими всіх прав людини й основоположних свобод. А тому вірно прийшов до висновку, що відповідач не розрізнив позивача з іншими клієнтами з тих підстав, що він є інвалідом і своєю відповіддю не порушив права на реалізацію свобод позивача у політичній, економічній, соціальній, культурній, цивільній чи будь-якій іншій сфері його життя.

Дії, що характерні для дискримінації мають унеможливлювати визнання та реалізацію на рівних підставах прав і свобод людини та громадянина. Позивач зазначає у позові, що кошти, які має намір отримати в рахунок відшкодування моральної шкоди витратить на придбання путівок у якомусь іншому санаторії. Тобто позивач має намір реалізувати своє право на лікування в будь-якому іншому закладі на свій розсуд. Тому суд першої інстанції правильно вважає, що це є свідченням того, що відповідь відповідача не унеможливила визнання та реалізацію на рівних підставах прав і свобод позивача. Він може скористатись своїм правом пройти медичне лікування в санаторіях відповідного типу та спеціалізації на рівні з іншими хворими з такими травмами.

Судом також вірно застосовано приписи ст. 1167 ЦК України , відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Згідно ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 25.05.2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» визначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

В пункті 5 вищевказаної постанови зазначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції, що позивачем не надано суду жодного належного доказу, який би підтверджував те, що діями чи рішеннями саме відповідача ОСОБА_3 йому завдано моральну шкоду, а також не довів обґрунтованість позовних вимог іншими засобами доказування.

Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, оскільки позивачем не доведено причинний зв'язок між заподіяною йому моральною шкодою та неправомірними діями відповідача, не доведено розміру моральної шкоди, яку він просить стягнути з відповідача, суд правомірно відмовив в задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 за безпідставністю.

Доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, а тому підстав для її задоволення немає.

Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.

Керуючись ст. ст. 209 ч.3, 303, 304, 307 ч.1 п.1, 314, 315, 317,319 ЦПК України, колегія суддів,-

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 - відхилити.

Рішення Трускавецького міського суду Львівської області від 17 квітня 2014 року - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржене в касаційному порядку протягом 20-ти днів безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ з дня набрання ухвалою апеляційного суду законної сили.

Головуюча Копняк С.М.

Судді: Кабаль І.І.

ОСОБА_7