Номер провадження: 22-ц/785/4052/14
Головуючий у першій інстанції Кочко В.К.
Доповідач Кварталова А. М.
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02.07.2014 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати у цивільних справах апеляційного суду Одеської області в складі:

головуючого судді - Кварталової А.М.,

суддів - Троїцької Л.Л., Таварткіладзе О.М.,

при секретарі - Швець В.Ф.,

за участю: представника ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_2, представник ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Одесі цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, за участю третіх осіб на стороні відповідача, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Публічне акціонерне товариства «Марфін Банк», Публічне акціонерне товариство «Уксоцбанк» про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання об'єктів нерухомості спільною сумісною власністю та стягнення заборгованості за договором позики, за зустрічним позовом ОСОБА_4 до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та відшкодування моральної шкоди, за апеляційними скаргами ОСОБА_7, який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 лютого 2014року., -

встановила:

27 лютого 2013р. ОСОБА_2, уточнивши позовні вимоги, звернувся до суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, за участю третіх осіб на стороні відповідача, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Публічне акціонерне товариства «Марфін Банк», Публічне акціонерне товариство «Уксоцбанк» про встановлення факту проживання однією сім'єю, визнання об'єктів нерухомості спільною сумісною власністю та стягнення заборгованості за договором позики.

При цьому, ОСОБА_2 посилався на те, що 09.10.2010р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений договір позики на суму 137500 грн. строком до 01.01.2011р. За умовами договору було передбачено 2% за місяць за користування позикою та пеня за порушення строку повернення 0,5% від суми простроченої за кожний день, що підтверджується розпискою.

При отриманні коштів, ОСОБА_4 усно пояснила, що кошти їй необхідні для поліпшення стану та виконання опоряджувальних робіт і благоустрою новозбудованих об'єктів нерухомого майна.

Посилаючись на те, що відповідачі - ОСОБА_4, ОСОБА_5 проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі, а ОСОБА_6 є донькою ОСОБА_4 позивач вважав, що майно набуте відповідачами є спільною сумісною власністю відповідачів.

Тому, позивач ОСОБА_2 просив суд :

встановити факт проживання однією сім'єю відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 у період з 10 квітня 1997р. до 12 серпня 2010р., а починаючи з 10 серпня 2010р. до теперішнього часу, які проживають однією сім'єю без укладання шлюбу;

визнати житловий будинок із вбудованим офісом та виставковим павільйоном з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, який належить ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Авангардівської селищної ради від 17.03.2005р., зареєстрованого у КП «Овідіопольське РБТІ та РОН» від 18.03.2005р. - спільною сумісною власністю відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6;

визнати торгівельне-виставковий центр за адресою: АДРЕСА_2, який належить ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Авангардівської селищної ради від 20.02.2008р., зареєстрованого у КП «Овідіопольське РБТІ та РОН» від 22.02.2008р.- спільною сумісною власністю відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6;

визнати житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_3, який належить ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконкомом Таїровської селищної ради від 12.02.2008р. на підставі рішення Таїровської селищної ради від 30.11.2007р., зареєстрованого у КП «Овідіопольське РБТІ та РОН» від 18.02.2008р. - спільною сумісною власністю відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6;

стягнути на користь ОСОБА_2 солідарно з відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 заборгованість за договором позики від 09.10.2010р. у розмірі 137 500 грн., заборгованість зі сплати процентів та пеню у розмірі 140 841 грн.(а.с.197-198 т.1).

02 квітня 2013р. ОСОБА_4 звернулась до суду зі зустрічним позовом до ОСОБА_2 про визнання договору недійсним та відшкодування моральної шкоди.

При цьому, посилалася на те, що 09 жовтня 2010р. ОСОБА_4 отримала у ОСОБА_2 в борг 137 500 грн., що еквівалентно 17400 доларів США. Договір позики був укладений на невигідних умовах для неї, оскільки вона брала гроші в зв'язку з хворобою, тому просила суд визнати договір позики недійсним та стягнути моральну шкоду у розмірі 137 500 грн.

Представник позивача у судовому засіданні позов ОСОБА_2 підтримав, зустрічний позов не визнав.

Представник відповідача не підтримав зустрічний позов ОСОБА_4, у задоволенні позову ОСОБА_2 просив відмовити.

Позивач та відповідачі у судове засідання не з'явились, були сповіщені належним чином про час та місце судового слухання.

Рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 лютого 2014р. в задоволенні позову ОСОБА_2 та в задоволенні позову ОСОБА_4 - відмовлено.

Додатковим рішенням Овідіопольського районного суду Одеської області від 05.05.2014р. у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, щодо встановлення факту проживання однією родиною у період з 10.04.1997р. до 12.08.2010р., а починаючи з 10.08.2010р. до теперішнього часу, що відповідачі ОСОБА_5 та ОСОБА_4 проживають однією родиною без укладення шлюбу - відмовлено.

В апеляційній скарзі ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_2 просить рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 лютого 2014р. скасувати, ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги ОСОБА_2, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права. При цьому, посилався на те, що кошти, які отримала ОСОБА_4 були нею витрачені в інтересах сім'ї для поліпшення стану об'єктів нерухомості, які належать ОСОБА_8, а тому необхідно стягнути з відповідачів солідарно заборгованість за договором позики у розмірі 137 000 грн., а також заборгованість зі сплати процентів та пеню на суму 140 841 грн. Також суд безпідставно відмовив йому у стягненні коштів за договором позики з ОСОБА_4, яка визнала суму боргу за договором.

В суді апеляційної інстанції представник ОСОБА_2, який діє в інтересах ОСОБА_2 просив апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати.

Представник ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 просив апеляційну скаргу відхилити, рішення суду залишити без змін.

Вивчивши матеріали справи, заслухавши суддю-доповідача, мотиви і доводи апеляційної скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників сторін, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав.

Відмовляючи ОСОБА_2 в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції посилався на те, що вимоги позивача щодо визнання майна спільною сумісною власністю відповідачів не підлягають задоволенню, оскільки позивач є неналежним позивачем, і лише відповідачі можуть звертатися з даними позовними вимогами.

Оскільки за договором позики, саме ОСОБА_4 брала у борг кошти, вона повинна відповідати за неналежне виконання зобов'язання, ані ОСОБА_5, який не є чоловіком ОСОБА_4 (не перебуває з нею у шлюбі), ані ОСОБА_6 договір поруки з позивачем сторони не укладали, тому вони не можуть нести солідарну відповідальність за зобов'язання за договором позики.

Також суд дійшов висновку про те, що під час розгляду справи у суді першої інстанції позивач ОСОБА_2 позовні вимоги не змінив, наполягав на солідарному стягненні коштів, суд розглянув вимоги в межах заявлених позовних вимог, тому у стягненні з відповідачів заборгованості за договором позики у солідарному порядку необхідно відмовити, що не позбавляє позивача ОСОБА_2 права звернутися до суду з позовом до ОСОБА_4 про стягнення заборгованості за договором позики.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_4, суд першої інстанції посилався на те, що ОСОБА_3, який діє в інтересах ОСОБА_4 не підтримав зустрічні позовні вимоги, в зв'язку з чим суд відмовив у задоволенні позову ОСОБА_4

Колегія суддів повністю не погоджується з такими висновками суду з наступних підстав.

Судом встановлено, що 09.10.2010р. між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 був укладений договір позики на суму 137 500 грн. , що еквівалентно 17400 дол. США , строком до 01.01.2011р. За умовами цього договору було передбачено відшкодування 2% за місяць за користування грошовими коштами та пеня за порушення строку повернення 0,5% від суми прострочення за кожний день, що підтверджується розпискою і не оспорюється сторонами. Згідно вказаної розписки, ОСОБА_4 отримала власноруч кошти від ОСОБА_2 у розмірі 137 500 грн., що є 17400 дол. США.(а.с.9,9 - зворот т.1).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_2 просив суд встановити факт проживання однією сім'єю відповідачів ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 у період з 10 квітня 1997р. до 12 серпня 2010р., а починаючи з 10 серпня 2010р. до теперішнього часу, які проживають однією сім'єю без укладання шлюбу; визнати житловий будинок із вбудованим офісом та виставковим павільйоном з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, торгівельне - виставковий центр за адресою: АДРЕСА_2, та житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_3, - спільною сумісною власністю відповідачів; стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за договором позики у розмірі 137 500 грн., заборгованість зі сплати процентів та пеню у розмірі 140 841 грн., що складає загальну суму 278 341 грн. ( 137 500 грн. + 140 841 грн.) (а.с.9 т.1).

При цьому, ОСОБА_2 посилався на те, що кошти ОСОБА_4 отримала та витратила для поліпшення стану та виконання опоряджувальних робіт і благоустрою новозбудованих об'єктів нерухомого майна своїй сім'ї, тому позивач просив встановити факт проживання відповідачів однією сім'єю без укладання шлюбу та стягнути солідарно з відповідачів борг за договором позики.

Згідно ст.1 СК України, Сімейний кодекс України визначає засади шлюбу, особисті немайнові та майнові права та обов'язки подружжя, підстави виникнення, зміст особистих немайнових і майнових прав та обов'язків батьків і дітей, усиновлювачів та усиновлених, інших членів сім'ї та родичів.

Частиною 2 ст. 3 СК України передбачено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, тобто для встановлення факту проживання однією сім`єю необхідна сукупність трьох обставин одночасно: спільне проживання, спільний побут, взаємні права і обов'язки.

Відповідно до положень ст. 74 СК України, який набрав чинності лише з 01 січня 2004р., якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними.

Проте, дана норма набрала чинності з 01.01.2004р. та не має зворотної дії в часі.

Доводи апелянта ОСОБА_2 про встановлення проживання однією сім'єю ОСОБА_4 та ОСОБА_5, без реєстрації шлюбу у період з 10 квітня 1997р. по 01 січня 2004р., є необґрунтованими, оскільки можливість встановлення даного юридичного факту передбачена Цивільно-процесуальним кодексом України, який набрав чинності з 01 січня 2005р. Положення ст. 273 ЦПК України 1963 року передбачали можливість встановлення факту перебування у фактичних шлюбних відносинах, якщо такі відносини виникли до 08 липня 1944р. і тривали до смерті одного з подружжя. В інших випадках заяви про встановлення такого факту судовому розгляду не підлягали.

Доводи апелянта про встановлення проживання однією сім'єю ОСОБА_4 та ОСОБА_5, без реєстрації шлюбу у період з 01 січня 2004р. по теперішній час є безпідставними, оскільки встановлення вказаного факту стосується сімейних правовідносин відповідачів та можуть бути заявлені в судовому порядку лише з боку учасника сімейних відносин, тому що всі сімейні правовідносини тісно пов'язані з особою, яка ними володіє, а тому не можуть бути за її волею чи проти волі, тобто, примусово передані іншій особі.

Відповідно до ст.18 СК України, кожний учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі не зверталися у судовому порядку для встановлення такого факту, а позивач ОСОБА_2 не є членом сім'ї відповідачів, не набув статусу члена сім'ї, в зв'язку з чим не має право звертатися з даною вимогою до суду. За ч.2 ст.256 ЦПК України не передбачено встановлення даного факту.

Колегія суддів погоджується з висновком суду про відмову у задоволені вимог позивача щодо визнання майна спільною сумісною власністю відповідачів, оскільки позивач у відповідності до вимог ст.16 ЦК України не має право на оскарження права власності, яке виникло у ОСОБА_6 до укладання договору позики.

Відповідно до ч.1ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні.

Як вбачається з матеріалів справи, право власності на житловий будинок із вбудованим офісом та виставковим павільйоном з господарськими будівлями та спорудами за адресою: АДРЕСА_1, належить ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності від 17.03.2005р., торгівельно -виставковий центр за адресою: АДРЕСА_2, належить ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності від 20.02.2008р., право власності на житловий будинок за адресою: АДРЕСА_3, належить ОСОБА_8 на підставі свідоцтва про право власності від 12.02.2008р.(а.с.13,14,135 т.1).

Таким чином, право власності відповідач ОСОБА_8 набула до укладання договору позики від 09.10.2010р., а тому визнання вищевказаного нерухомого майна спільною сумісною власністю є безпідставним, тому що тільки відповідачі мають право оскаржувати право власності на вищевказане майно. В статусі власника, чиє право порушується, не визнається або оспорюєтся - позивач ОСОБА_2 не виступає. Вищевказане нерухоме майно на яке набула право ОСОБА_8 належить їй на підставі свідоцтв про право власності, які відповідачами не оскаржуються.

Крім того, як вбачається з оригінала розписки, яка надана до апеляційного суду представником позивача, 09.10.2010р був укладений договір позики між ОСОБА_2 та ОСОБА_4 на суму 137500 грн. строком до 01.01.2011р. Згідно вказаної розписки ОСОБА_4 отримала власноруч кошти від ОСОБА_2 у розмірі 137 500 грн., що еквівалентно 17400 дол. США.(а.с.9,9 - зворот т.1).

Вказаний договір позики від 09.10.2010р. сторони: ОСОБА_2 та ОСОБА_4 підписали власноручно, погодилися із усіма його умовами.

Доводи апелянта про те, що відповідачі повинні відповідати за договором позики у солідарному поряду, оскільки ОСОБА_4 отримала кошти в інтересах сім'ї є необґрунтованими з наступних підстав.

Договір не містить відомостей про те, що відповідачі ОСОБА_5, ОСОБА_6 як члени сім'ї ОСОБА_4 брали на себе зобов'язання за повернення коштів. Договір позики укладено у відсутність ОСОБА_5, ОСОБА_6 Позивачем не надано доказів того, що ОСОБА_5, ОСОБА_6 надавали у письмовій формі згоду на укладення договору позики, а також інші дані про використання отриманих коштів для поліпшення стану та виконання опоряджувальних робіт і благоустрою новозбудованих об'єктів нерухомого майна, що дало б підстави зробити висновки про їх спрямування в інтересах подружжя та настання солідарної відповідальності подружжя за договором позики.

Відповідно до ч.1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні ( позивальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Такий договір укладається в простій письмовій формі.

Частинами 2, 3 ст. 545 Цивільного Кодексу визначено, що якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку.

Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору або вимог закону.

Згідно з положеннями ст. 627ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

В суді апеляційної інстанції представник позивача надав оригінал договору позики, що є підтвердженням невиконання зобов'язання боржником ОСОБА_4 за договором позики, а тому ці обставини є доведеними та підтверджені оригіналом договору позики, який є у наявності у позивача.

Висновок суду про те, що такі вимоги до ОСОБА_4 не заявлено, суперечить позову, який заявлено ОСОБА_2 до відповідачів про стягнення заборгованості за договором позики, у тому числі до ОСОБА_4, яка є стороною договору позики від 09.10.2010р.

Вказаний договір позики від 09.10.2010р. сторони: ОСОБА_2 та ОСОБА_4 підписали власноручно, погодилися із усіма його умовами, відповідач ОСОБА_4 грошові кошти не повернула та ухиляється від виконання своїх зобов'язань за договором.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до помилкового висновку про відмову у задоволенні вимог позивача ОСОБА_2 щодо відповідача ОСОБА_4 про стягнення з неї заборгованості за договором позики у розмірі 137 500 грн., оскільки вказана сума за договором позики не повернута та підлягає стягненню з ОСОБА_4 в повному обсязі на користь позивача .

Письмового договору із відповідачами ОСОБА_5, ОСОБА_6 або інших документів, зазначених у ч.2 ст.1047 ЦК України, на підтвердження наявності договору позики з ОСОБА_5, ОСОБА_6, позивач ОСОБА_2 до суду не надав.

Розписка від 09.10.2010р.(а.с.8), укладена між ОСОБА_2 та ОСОБА_4, яка не містить даних про фактичне отримання коштів відповідачами ОСОБА_5, ОСОБА_6, тому колегія суддів погоджується із висновком суду про відмову у задоволені вимог про стягнення боргу з ОСОБА_5, ОСОБА_6 в солідарному порядку.

Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України.

Статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з позовних вимог, позивач ОСОБА_2 відповідно до умов договору позики просив стягнути суму заборгованості за договором позики у розмірі 137 500 грн., суму нарахованих процентів за користування грошовими коштами за період з 09.10.2010р. по 09.02.2013р. за 28 місяців (2% за місяць), що за один місяць складає 2750 грн., і становить загальну суму у розмірі 77 000 грн. (2750 грн. х 28 місяців).

Також просив стягнути суму нарахованої пені за порушення строку повернення суми позики у розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, що за один день складає 687,50 грн.(137 500 грн. х 0,5% = 687,50 грн.). За період з 01.01.2011р. по 09.02.2013р. пройшло 771 днів, але позивач просить стягнути суму простроченого платежу лише за 77 днів у розмірі 52 937,50 грн. (687,50 грн. х 77 днів = 52 937,50 грн.).

Також просив стягнути пеню за порушення строків повернення процентів у розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення у розмірі 10903,75 грн. за період з 09.11.2010р. по 09.02.2013р. за 793 дні, що складає 13,75 грн./день х 793 дні = 10903,75 грн., що становить загальну суму 140 841 грн.( 77 000 +52937 грн.+10903,75 грн.).

Таким чином, позивач просив стягнути заборгованість у розмірі 278 341 грн. (137500 грн. + 140841 грн.).

Враховуючи викладене, колегія судів вважає, що з відповідача ОСОБА_4 на користь позивача необхідно стягнути заборгованість за договором позики у розмірі 137 500 грн., що підтверджено договором позики від 09.10.2010р.

Також підлягають стягненню проценти, а саме 2%, які передбачені п.3 договору позики від 09.10.2010р., за користування коштами з 09.10.2010р. по 01.01.2011р. за 2 місяця 22 дні , що складає 82 дні, тому загальна сума стягнення процентів складає за цей період 7516 грн.66 коп. З яких 137 500 грн. х 2% = 2750 грн. за один місяць, де сума за день складає 91,66 грн.(2750 грн. : 30 днів = 91,66 грн.), а за 82 дня у розмірі 7516,66 грн.(91,66грн. х 82 дні = 7516,66 грн.).

В іншій частині вимог щодо стягнення процентів за період з 01.01.2011р. по 09.02.2013р. необхідно відмовити, оскільки позивачем не було заявлено вимог щодо стягнення процентів відповідно до вимог ч.2 ст.625 ЦК України.

Проте, позивач не позбавлений права звернутися до суду з позовом до ОСОБА_4 відповідно до вимог ч.2 ст.625 ЦК України, оскільки боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми.

Крім того, необхідно стягнути з ОСОБА_4 згідно п. 6 договору позики від 09.10.2010р. пеню за порушення строку повернення суми позики у розмірі 0,5 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення за 77 днів, у розмірі 52 937,50 грн. за період 01.01.2011р. по 18.03.2011р.

Вимоги позивача щодо стягнення пені за порушення строків повернення процентів у розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення у розмірі 10903,75 грн. за період з 09.11.2010р. по 09.02.2013р. не підлягають задоволенню , оскільки непередбачені законом, а тому в цих вимогах слід відмовити.

Таким чином, враховуючи викладене необхідно стягнути з відповідача ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики у розмірі 137 500 грн.; проценти за користування грошовими коштами у розмірі 7516 грн. 66 коп.; пеню у розмірі 52 937 грн., що становить загальну суму 197 953 грн. 66 коп.

В іншій частині вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 - відмовити.

Оскільки позивач був звільнений від сплати судового збору, відповідно до вимог ст.79,88 ЦПК України, тому необхідно стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 1979 грн.54 коп. за подачу позову та судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 989 грн. 76 коп.

В іншій частині рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 лютого 2014р. - залишити без змін.

Рішення суду в частині вимог ОСОБА_4 сторонами не оскаржується.

Керуючись ст.ст.209,303,307 п.2,ч.1,309,314,316,317,319 ЦПК України, колегія суддів, -

В И Р І Ш И Л А:

Апеляційну скаргу ОСОБА_7, який діє в інтересах ОСОБА_2 на рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 лютого 2014 року - задовольнити частково.

Рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 лютого 2014 року - скасувати в частині вимог про стягнення заборгованості за договором позики.

Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, за участю третіх осіб на стороні відповідача, що не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору: Публічне акціонерне товариства «Марфін Банк», Публічне акціонерне товариство «Уксоцбанк» про стягнення заборгованості за договором позики - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_2 борг за договором позики у розмірі 137 500( сто тридцять сім тисяч п'ятсот ) грн.; проценти за користування грошовими коштами у розмірі 7516(сім тисяч п'ятсот шістнадцять ) грн. 66 коп.; пеню у розмірі 52 937 ( п'ятдесят дві тисячі дев'ятсот тридцять сім) грн., а всього 197953 (сто дев'яносто сім тисяч дев'ятсот п'ятдесят три) грн. 66 коп.

В іншій частині вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_4 - відмовити.

Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 1979 (одна тисяча дев'ятсот сімдесят дев'ять) грн.54 коп. за подачу позову та судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 989(дев'ятсот вісімдесят дев'ять) грн. 76 коп.

В іншій частині рішення Овідіопольського районного суду Одеської області від 24 лютого 2014 року - залишити без змін.

Рішення набирає законної сили негайно з моменту проголошення, але може бути оскаржено в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Судді апеляційного суду

Одеської області А.М.Кварталова

Л.Л. Троїцька

О.М. Таварткіладзе