Справа № 181/386/14-ц
Провадження № 2/181/159/14
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" грудня 2014 р. смт. Межова

Межівський районний суд Дніпропетровської області в складі:

головуючої: судді Літвінової Л.Ф.

при секретарі Васільєвій І.С.,

з участю позивача ОСОБА_1, ОСОБА_2, представника позивачів ОСОБА_3, відповідача ОСОБА_4,представника відповідача ОСОБА_5,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду с.м.т. Межова цивільну справу за позовом ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про встановлення факту спільного проживання, визнання недійсним договору купівлі-продажу домоволодіння, визнання спільною сумісною власністю житлового будинку з господарськими будівлями, автомобіля та визначення часток у майні, що є спільною сумісною власністю,

В С Т А Н О В И В:

10 квітня 2014 року позивач ОСОБА_1 звернулася до Межівського районного суду з позовом до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями.

В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що відповідачі 24 вересня 2003 року уклали між собою шлюб, який в січні 2014 року за рішенням Межівського районного суду було розірвано.

19 лютого 2014 року за позовом ОСОБА_6 було відкрито провадження у справі про поділ майна подружжя, в якій однією з вимог є виділення останній у приватну власність 1/2 частки житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого по АДРЕСА_1, оскільки вважає, що це майно набуте за час шлюбу.

Позивачка вважає, що цей будинок не є спільною сумісною власністю відповідачів з огляду на те, що вони на час придбання будинку не мали потрібних для цього коштів, і саме вона 24 грудня 2011 року передала продавцеві будинку ОСОБА_7 гроші в сумі 30 000 гривень, про що мається розписка. Подальше нотаріальне укладення договору купівлі-продажу відповідачем ОСОБА_4 з ОСОБА_7 за ціною 21 700 гривень лише свідчить про незнання дійсної вартості будинку ОСОБА_6, яка зазначала його в своєму позові за ціною 56 000 гривень.

Просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, розташований по АДРЕСА_1, загальною площею 42,1 кв.м, в тому числі житлова площа 29,0кв.м, підсобна - 13,1 кв.м.

На дану позовну заяву відповідачка ОСОБА_6 подала заперечення, в якому зазначила, що розписка, надана позивачкою в якості доказу підтвердження придбання нею у власність спірного будинку, не є належним, оскільки не дотримано в цьому випадку письмової форми договору, яка підлягає нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, а тому, виходячи з приписів ст.220 ЦК України, є нікчемним.

Просить суд в задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

29 травня 2014 року позивач ОСОБА_1 подала до суду уточнену позовну заяву, в якій доповнила, що при вирішенні спору між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясувати джерело і час його придбання.

Просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого по АДРЕСА_1, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, та нотаріально засвідчений 06 березня 2013 року, а також визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, розташований по АДРЕСА_1, загальною площею 42,1кв.м, в тому числі житлова площа 29,0кв.м, підсобна - 13,1кв.м.

10 липня 2014 року позивач ОСОБА_1 зі співпозивачем ОСОБА_2 подали до суду уточнену позовну заяву, в якій доповнили, що окрім спірного будинку, відповідачі під час шлюбу придбали автомобіль «Чері Амулет» д/н НОМЕР_1 (дата реєстрації 14 листопада 2007 року). Оскільки власного житла вони не мали, проживали разом з позивачами в АДРЕСА_2 Проживаючи разом, обидві сім'ї були пов'язані спільним побутом, вели спільне господарство, бюджет, і на придбання спірного будинку, як підтвердила в одному с судових засідань відповідачка ОСОБА_6, були витрачені кошти зі спільного бюджету двох сімей. Таким же чином був придбаний автомобіль.

Просять суд визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого по АДРЕСА_3, укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, та нотаріально засвідчений 06 березня 2013 року; визнати житловий будинок з господарськими будівлями, розташований по АДРЕСА_3, загальною площею 42,1кв.м, в тому числі житлова площа 29,0кв.м, підсобна - 13,1кв.м. та автомобіль «Чері Амулет» д/н НОМЕР_1, зареєстрований 14 листопада 2007 року Покровським МРЕВ УДАІ ГУ МВС України в Дніпропетровській області спільною сумісною власністю ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_6, визначивши право власності на 1/4 частку кожного у вказаному майні.

03 вересня 2014 року позивачі подали до суду уточнену позовну заяву про встановлення факту спільного проживання, визнання недійсним договору купівлі-продажу домоволодіння, визнання спільною сумісною власністю житлового будинку з господарськими будівлями, автомобіля та визначення часток у майні, що є спільною сумісною власністю, в якій окрім вимог, заявлених 10 липня 2014 року, просили суд встановити факт спільного проживання позивачів з відповідачами в період з 24 вересня 2003 року по листопад 2012 року в домоволодінні АДРЕСА_2

Позивачі ОСОБА_1, ОСОБА_2 та представник позивачів у судовому засіданні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просить суд їх задовольнити.

Відповідач ОСОБА_4 не заперечує проти позовних вимог позивачів.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, просив суд відмовити в його задоволенні у повному обсязі через відсутність на те правових підстав, з урахуванням наданих до суду заперечень.

Свідки ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 пояснили суду, що були свідками того, як ОСОБА_11 отримала саме від ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 30 000 гривень за продаж належного їй будинку, розташованого по АДРЕСА_2,але походження цих грошових коштів їм не відомо.

Свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_7 пояснили суду, що гроші в розмірі 30 000 гривень за продаж спірного будинку вони отримували саме від ОСОБА_1 приналежність коштів їм не відомо.

Свідок ОСОБА_13 пояснила суду, що вона, як приватний нотаріус Межівського районного нотаріального округу Дніпропетровської області, 06 березня 2013 року посвідчила договір купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_3 який укладався між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 згідно вимог чинного законодавства, продавець стверджувала, що кошти в розмірі 21 700 гривень отримала саме від останнього. Правовий режим цього домоволодіння - спільна сумісна власність ОСОБА_4 та його дружини ОСОБА_6, як придбане за спільні кошти подружжя. Сторонам у голос був зачитаний договір - продажу домоволодіння, було наголошено, що цим договором не порушується права та інтереси інших осіб.

В той же день нею було посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,25га, розташованого по АДРЕСА_3 який укладався між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 згідно вимог чинного законодавства, під час якого продавець стверджувала, що кошти отримала саме від останнього. Правовий режим цієї земельної ділянки - спільна сумісна власність ОСОБА_4 та його дружини ОСОБА_6, як придбане за спільні кошти подружжя.

Суд, вислухавши сторони, свідків, вивчивши матеріали справи, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з огляду на наступне.

Розпискою, наданою 24 грудня 2011 року ОСОБА_7, підтверджується, що вона отримала гроші від ОСОБА_1 за будинок АДРЕСА_1 і розмірі 30 000 гривень, свідками чого були ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10

Визначаючи правову природу даного документа, з урахуванням посилання позивачів на нього, як на доказ придбання спірного будинку, слід виходити з того, що відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Згідно із частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Ч.1 ст.209 - правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін.

Ст.657 - договір купівлі-продажу земельної ділянки, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Також слід звернути увагу на абз.2 ч.1 ст.218 ЦК України, приписами якого передбачено, що заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо -, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків.

Окрім цього, дана розписка вказує на передачу ОСОБА_1 коштів ОСОБА_7 за будинок АДРЕСА_1, який взагалі не є предметом цього спору. Оскільки згідно договору купівлі - продажу подружжя ОСОБА_1 було придбано будинок по АДРЕСА_3

Договір купівлі-продажу від 06 березня 2013 року, укладений між ОСОБА_11 та ОСОБА_4, є нотаріально посвідченим, в ньому визначений правовий режим домоволодіння, як спільна сумісна власність ОСОБА_4 та його дружини ОСОБА_6, як придбане за спільні кошти подружжя.

Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №1025116 від 06 березня 2013 року підтверджується, що відбулася державна реєстрація права власності домоволодіння АДРЕСА_3, власником якого визначено ОСОБА_4

Посилання позивачів на той факт, що зазначене домоволодіння та автомобіль «Чері Амулет» д/н НОМЕР_1, був куплений за їх гроші, не знаходить свого підтвердження. Свідки, які могли бачити передачу коштів, не могли знати про їх походження та належність безпосередньо позивачам. Відомістю про доходи відповідачів №10 від 13 червня 2014 року, звітом суб'єкта малого підприємства - фізичної особи - платника єдиного податку, податковими деклараціями за 2012, 2013 роки (а.с.113-124), отриманими з Межівського відділення Східно - Дніпровської ОДПІ, особовими рахунками працівника ПАТ «Укрнафта» відділення «Самара» ОСОБА_6 за 2005-2013 роки підтверджується, що відповідачі отримували необхідний дохід для придбання спірного домоволодіння та автомобіля.

Але й навіть при встановленні факту приналежності коштів позивачам, це не могло бути підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним з огляду на приписи, встановлені ст.215 ЦК України.

Згідно з роз'ясненнями, наданими в п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Позивачі у своєму позові не посилаються на норми матеріального права, якими вони керуються при визнанні спірного Договору купівлі - продажу недійсним посилаючись у своєму позові на ст. ст. 328,355, 357 ЦК України.

Оскільки даний договір відповідає всім умовам чинного законодавства, підстав для визнання його недійсним у суду не має.

Що стосується вимоги про встановлення факту спільного проживання відповідачів з позивачами, як для підстави визнання спільної власності на домоволодіння та автомобіль «Чері Амулет» д/н НОМЕР_1, суд застосовує норми права, передбачені 368-370 ЦК України, главою 8 СК України та порядок, передбачений главою 6 ЦПК України.

Так, відповідно до ч.2 ст.256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.

Спільне проживання відповідачів разом з позивачами не заперечується, виникнення права цих осіб на спірне майно встановлюється вимогами цивільного законодавства, викладеними вище, а отже такий факт судом встановлювати недоцільно.

Так, дійсно, відповідно до ч.4 ст.368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі.

Проте в тих випадках, коли майно, набуте шляхом спільної праці та за спільні кошти членів сім'ї, є нерухомим, право власності вимагає державної реєстрації і виникає з моменту такої реєстрації (ч.1 ст.182, абзац третій ч.2 ст.331 ЦК).

Як зазначалося вище, єдиним підтвердження права власності на спірне майно є нотаріально посвідчений договір купівлі-продажу, будь-яких інших належних доказів суду надано не було.

Оскільки позивачами, на яких, згідно ч.1 ст.60 ЦПК покладається обов'язок довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, не надані докази належності спірного майна на праві спільної сумісної власності сторін по справі, а також суд виходячи з положень ст. 131 ЦПК України та обґрунтовуючи своє рішення на доказах, які були подані сторонами під час попереднього судового засідання та до розгляду справи по суті, вважає, що в задоволенні цієї вимоги також слід відмовити.

Послання позивачами на невірне трактування відповідачкою ОСОБА_6 положень ст.61 СК України про обсяг спільно нажитого майна з відповідачем ОСОБА_4 в даному спорі розглядатися не може, оскільки виходить за предмет розгляду справи.

Таким чином, в задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене та підставі постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», ст.182, 203, 209, 218, 331, 368, 638, 657 ЦК України, ст.61 СК України, керуючись ст.ст.3, 10, 60, 212, 214-215, 256 ЦПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1, ОСОБА_2 до ОСОБА_4, ОСОБА_6 про встановлення факту спільного проживання позивачів з відповідачами в період з 24 вересня 2003 року по листопад 2012 року в домоволодінні №18, розташованому по АДРЕСА_2; визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого по АДРЕСА_3, укладеного між ОСОБА_7 та ОСОБА_4, та нотаріально засвідченому 06 березня 2013 року; визнання житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого по АДРЕСА_3, загальною площею 42,1кв.м, в тому числі житловою площею 29,0кв.м, підсобною - 13,1кв.м. та автомобіля «Чері Амулет» д/н НОМЕР_1, зареєстрованого 14 листопада 2007 року Покровським МРЕВ УДАІ ГУ МВС України в Дніпропетровській області, спільною сумісною власністю ОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_4 та ОСОБА_6, визначивши право власності на 1/4 частку кожного у вказаному майні, відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до апеляційного суду Дніпропетровської області через Межівський районний суд протягом десяти днів з дня його проголошення.

Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Суддя: Л. Ф. Літвінова