Провадження №2/369/532/14
РІШЕННЯ

Іменем України

18.03.2014 року Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді Медвідь Н.О.

при секретарі Остролуцькій Ю.М.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 Київської державної нотаріальної контори про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину,-

в с т а н о в и в :

Позивач ОСОБА_1 звернулась до суду з даним позовом, посилаючись, на те, що на початку липня 2010 року їй стало відомо, що її сусідка ОСОБА_2 в 2008 році отримала свідоцтво про право па спадщину після смерті 07 серпня 2005 року ОСОБА_4, - сестри її чоловіка ОСОБА_5, на 1/4 частину будинку за № 16 по вулиці Комарова в селі Мила.

30 грудня 1994 року її будинок згорів. Вона та її чоловік змушені були відбудовувати будинок своїми силами за допомоги її..

В 1999 році вона зверталась до сестри чоловіка ОСОБА_4, яка мала у спільній власності 1/4 частину в будинку з проханням допомогти відбудувати батьківську хату, але вона відмовилась за відсутності коштів.

В 2005 році ОСОБА_4 померла, племінниця її - ОСОБА_2 до нотаріальної контори у встановлений законом строк після дня смерті ОСОБА_4 не подавала, Державний нотаріус всупереч всім нормам закону видала ОСОБА_2 свідоцтво про право на спадщину за законом.

Тому просила визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 13 вересня 2008 року, зареєстроване в реєстрі за № 3-3250 після померлої ОСОБА_4, яке видане ОСОБА_2.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримала.

Представник відповідачки ОСОБА_2 позов не визнав, оскільки наведені в позові фактичні обставини пожежі будинку, щодо частин якого видано свідоцтво, та його ремонту не мають жодного правового значення для вирішення питання щодо дійсності або недійсності свідоцтва про право на спадщину, яке вважає видане у відповідності з вимогами Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, також просив застосувати строки позовної давності, оскільки позивачу стало відомо про оспорюване свідоцтво на початку липня 2010 року а звернулась вона до суду з позовом 27.12.2013, тобто після спливу трирічного строку позовної давності.

Відповідач ОСОБА_3 Київська державна нотаріальна контора в судове засідання не з»явилась, про день, час та місце слухання справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила.

Суд, вислухавши осіб, які приймають участь у розгляді справи, дослідивши матеріали справи, в позові відмовляє з наступних підстав:

Судом встановлено, що ОСОБА_2 в 2008 році отримала свідоцтво про право па спадщину після смерті 07.08.2005 ОСОБА_4 на 1/4 частину будинку за № 16 по вулиці Комарова в селі Мила Києво-Святошинського району Київської області..

Відповідно до ст.1269 Цивільного кодексу України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини.

Відповідно до ст.1270 Цивільного кодексу України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини.

Відповідно до ст. 1301 Цивільного кодексу України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування.

Згідно вимог ст. З ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.3 ст.203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Таким чином, ст. 203 ЦК України передбачає загальні норми, недотримання яких є підставою для визнання нікчемності правочину, і застосовується лише в тому випадку, якщо в ЦК України немає спеціальної підстави (норми) для цього.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України недодержання сторонами або стороною в момент вчинення правочину вимог, встановлених частинами 1 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, як правило, має наслідком визнання правочину недійсним.

Зважаючи на позицію Верховного Суду України, викладену у Постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це.

Статтею 10 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Аналізуючи вище перелічені правові норми та рекомендації Верховного суду України в розрізі наданих суду матеріалів, суд вважає, що перше, що повинен був довести суду позивач, це наявність у неї прав, свобод чи інтересів, які були порушені, невизнані чи оспорені відповідачем.

Проте, з огляду на наявні в справі матеріали, представник позивача, посилаючись в підтвердження позовних вимог на ст. 1301 Цивільного кодексу України, стверджувала, що відповідачка не мала права на спадкування, оскільки вона не зверталася в нотаріальну контору у встановлений законом строк для прийняття спадщини після померлої 07.08.2005 ОСОБА_4 , що спростовуються заявою відповідачки до нотаріальної контори , яка датована 31.01.2006.

Тобто, позивач та його представник не довели тих обставин на які посилалися як на підставу позовних вимог, не надали докази в обґрунтування своїх вимог, не спростували тих обставин на які посилався представник відповідача в обґрунтування своїх заперечень, що є їх обов»язком відповідно до засад змагальності процесу за ст.. 10 ЦПК України . При цьому суд створив всі умови для змагального процесу , роз»яснював представнику позивача її права та обов»язки.

Отже, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог позивача, оскільки вони не відповідають вимогам ст.57-59 ЦПК України.

Керуючись ст.. ст.. 1261, 1268, 1296, 1298, 1301 ЦК України, ст.. ст.. 10, 11, 209, 214-215, ЦПК України, суд,-

В И Р І Ш И В :

В позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2, ОСОБА_3 Київської державної нотаріальної контори про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, відмовити.

Рішення суду може бути оскаржено до Апеляційного суду Київської області через Києво-Святошинський протягом 10 днів з дня його проголошення.

Суддя: