ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
справа № 753/9473/14-ц
провадження № 2/753/4326/14
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2014 р. Дарницький районний суд міста Києва

в складі: головуючого судді ЛЕОНТЮК Л.К.

за участю секретарів ДРАГА О.А.; РУДЕНКО В.В.

сторін:

позивачки ОСОБА_2

представника позивачки ОСОБА_3

представників відповідача ОСОБА_4; ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_6 треті особи: Служба у справах дітей Дарницького району в м. Києві, Прокуратура Дарницького району м. Києва про вселення та встановлення факту проживання однією сім'єю без шлюбу, суд -

ВСТАНОВИВ:

У травні 2014 року позивачка ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_6, залучивши в якості третіх осіб: Служба у справах дітей Дарницького району в м. Києві, Прокуратура Дарницького району м. Києва про вселення в будинок АДРЕСА_2 внаслідок порушення прав.

В ході попереднього розгляду справи, 26.06. 2014 року позивачка уточнила свої позовні вимоги, вказала, що починаючи з 1997 року знаходилася у дружніх стосунках з відповідачем. З 2000 року між ними виникли почуття та стосунки, які призвели до того, що відповідач наполіг на її розлученні з чоловіком.

Відповідач розлучився з своєю дружиною у липні 2000 році, а вона у грудні 2000 року, а з жовтня 2002 року вони вирішили проживати спільно.

З лютого 2003 року по травень 2007 року вони проживали з відповідачем в належній їй квартирі за адресою у АДРЕСА_1 та спільно будували будинок по АДРЕСА_2

З травня 2007 року по січень 2014 року сторони проживали у побудованому спільно будинку за адресою: АДРЕСА_2, що розташований у садівничому товаристві «Інвалідів Великої Вітчизняної війни» ( Осокорки).

Від шлюбних відносин вони мають спільну неповнолітню доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. За спільною заявою подружжя, відповідно до п.1 ч.2 ст. 125 СК України, ними було подано заяву до органу реєстрації шлюбу, відповідно до якої ОСОБА_6 визнав себе батьком ОСОБА_7, про що свідчить запис у свідоцтві про народження.

А тому, просить вселити її та малолітню дитину ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 в будинок АДРЕСА_2 та встановити факт проживання однією сім'єю без шлюбу ОСОБА_2 з ОСОБА_6 з лютого 2003 року по січень 2014 року.

В судовому засіданні позивачка та її представники ОСОБА_8, ОСОБА_3, уповноважені за довіреністю від 31.05. 2014 року (а.с.56), позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, пояснивши суду, що з лютого 2003 року по січень 2014 року вона проживала однією сім'єю і перебувала у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_6 , відповідачем по справі.

В зазначений період вони з відповідачем вели спільне господарство, разом проводили вільний час, відпустки, відвідували батьків, спільних друзів.

Від шлюбних відносин вони мають спільну неповнолітню доньку ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. За спільною заявою подружжя, відповідно до п.1 ч.2 ст. 125 СК України, ними було подано заяву до органу реєстрації шлюбу, відповідно до якої ОСОБА_6 визнав себе батьком ОСОБА_7, про що свідчить запис у свідоцтві про народження.

Починаючи з травня 2013 року стосунки між нею та відповідачем погіршилися, останній відмовився від утримання спільної доньки, що стало підставою звернення до суду з позовом про стягнення аліментів. Рішенням суду від 13.11. 2013 року з відповідача стягнуто аліменти на утримання їх малолітньої доньки у розмірі ? частки з усіх його видів заробітку починаючи з 17 липня 2013 року і до досягнення донькою повноліття.

Після її звернення до суду про стягнення аліментів, 02.01. 2014 року відповідач вирішив припинити спільні подружні стосунки та силою визнав її з дитиною вночі з спільного будинку.

Особисті речі її та їхньої доньки, які вважав за потрібне переслав «Новою поштою» 08.01. 2014 року, а шкільні речі доньки привіз особисто 12.01. 2014 року. Інші їхні особисті речі залишились у будинку і по даний час.

Рішенням Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації під будівництво та садівництво була виділена земельна ділянка АДРЕСА_2 в садовому товаристві «Інвалідів Великої Вітчизняної війни» ( Осокорки) у 2005 році. Відповідач здійснює оформлення проектної документації на відведення йому у власність земельної ділянки у розмірі 0,04 га.

Спільно проживаючи з відповідачем вони вели спільний побут і мали взаємні права та обов'язки. Все придбане за час спільного проживання майно- будинок АДРЕСА_2, з лютого 2003 року по січень 2014 року, є здобутком їхніх спільних зусиль, моральних та матеріальних витрат, вони любили один одного, поважали, повністю довіряли, жили в мирі та злагоді, піклувались один про одного, будували спільні плани на майбутнє. А тому просить встановити факт спільного проживання однією сім'єю її з відповідачем ОСОБА_6 в період з лютого 2003 року по січень 2014 року та її та малолітню дитину ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1 в будинок АДРЕСА_2.

Відповідач ОСОБА_6 та його представники ОСОБА_5, уповноважений за довіреністю від 09 квітня 2014 року ( а.с. 34) та адвокат ОСОБА_4, яка діє на підставі ордеру серії КВ № 24372 від 16.06. 2014 року та витягу із договору № 107 від 16.06. 2014 року про надання правової допомоги ( а.с.37-38) заперечували проти позову та просили відмовити у його задоволенні, пояснивши суду, що в справі відсутні докази подружнього життя та ведення спільного господарства між позивачкою та відповідачем або перебування у власності спільного майна. Позивачка помилково вважає що приймала участь у будівництві будинку АДРЕСА_2 в садовому товаристві «Інвалідів Великої Вітчизняної війни» ( Осокорки), оскільки не існує жодного доказу того, що позивачка забезпечувала власними коштами на придбання будівельних матеріалів та приймала участь у його будівництві. З 1996 року він є членом садового товариства «Інвалідів Великої Вітчизняної війни» ( Осокорки) і є власником земельної ділянки по АДРЕСА_2, на виділеній земельній ділянці ще у 1998- 2000 роках побудував садовий будиночок і в цей час він перебував у шлюбі з ОСОБА_9 Будівництво садового будинку здійснювалося господарським способом ним, його дружиною ОСОБА_9 та його батьком ОСОБА_10 На сьогоднішній день садовий будинок не прийнятий в експлуатацію, у нього не має на нього правовстановлюючого документу, що підтверджує право власності на нього.

Позивачка не мала і не має ніякого відношення до садового будинку АДРЕСА_2. У позивачки є квартира, яка належить їй на праві власності.

В період, про який зазначає позивачка, він не проживав з нею однією сім'єю без реєстрації шлюбу та не будував спільно з нею вищевказаного будинку

Він не вів з позивачкою спільного господарства, спільного побуту, як це вказує позивачка, але дійсно, від певних відносин з позивачкою, 08.02. 2006 року у них народилася дочка ОСОБА_7, відносно якої він визнав батьківство відповідно до ст. 125 СК України і свої батьківські обов'язки по утриманню дитини, витрати для задоволення потреб дитини, її розвитку та дозвілля він виконує.

На протязі останніх трьох років він проживав та працював в місті Черкаси, проте, піклуючись про здоров'я дочки ОСОБА_7, намагаючись створити для неї добрі умови для її фізичного розвитку, він дозволив позивачці разом з донькою проживати в садовому будинку по АДРЕСА_2, разом з тим вказана обставина не є підставою для визнання права власності на цей будинок за позивачкою в порядку ст. 74 СК України.

Перед поверненням додому з Черкас, він попросив позивачку звільнити садовий будинок та переїхати за своїм місцем постійного проживання в м. Києві, проте, 12.12. 2013 року повернувшись додому з м. Черкаси він виявив протиправне проживання в садовому будинку позивачки. Остання відмовилися виселятися і почала створювати конфліктні ситуації. Він був змушений звернутися за допомогою до правоохоронних органів та відправляти речі позивачки за її місцем проживання кур'єрською доставкою «Нова пошта» та власним автотранспортом. Позивачкою отримано всі її речі за місцем її проживання.

Позивачка разом з їх донькою проживає у трьохкімнатній квартирі АДРЕСА_1, яка є їх постійним місцем проживання, вони там зареєстровані, вищезазначена квартира належить на праві власності ОСОБА_2 У вказаній квартирі він не проживає, перешкод у користуванні нею позивачці він не чинить. Позивачка разом з дитиною проживає у власному житловому приміщенні і не потребує вселення в будь-яке інше житлове приміщення, а саме: в садовий будинок по АДРЕСА_2.

Просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Вислухавши пояснення сторін, їх представників, свідків ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 , ОСОБА_9, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17, ОСОБА_18, ОСОБА_19, дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини.

Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя.

Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Відповідно до вимог ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу.

Із роз'яснень п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12. 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю.

Крім того, для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно.

Пунктом 1 розділу VII Прикінцевих положень Сімейного кодексу України, визначено, що цей Кодекс набирає чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року.

Згідно роз'яснень, які містяться в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3, до сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються лише в частині тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права та обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України.

Відповідно до ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи.

Оскільки до 2004 року діяв Кодекс про шлюб та сім'ю України, який визнавав тільки шлюб, укладений у державних органах реєстрації актів громадського стану, тому встановлення факту проживання однією сім'єю можливо лише з 1 січня 2004 року і набуття у спільну власність майна в цей період.

Як встановлено у судовому засіданні та вбачається із матеріалів справи, пояснень свідків ОСОБА_9, ОСОБА_17, ОСОБА_20, що садовий будинок був побудований відповідачем господарським способом в період з 1998 по 2000 рік за час його перебування у шлюбі з ОСОБА_9

Згідно довідки Голови правління ОСОБА_19 № 19 від 05.01. 2014 року ( а.с. 23) та членської книжки сад овода відповідач ОСОБА_6 дійсно є членом садового товариства «Інвалідів Великої Вітчизняної війни» ( Осокорки) з 1996 року ( а.с. 104-106; 109).

Згідно свідоцтва про укладення шлюбу НОМЕР_1 від 20.07. 1985 року ( а.с.88) відповідач ОСОБА_6 уклав шлюб з ОСОБА_21, після шлюбу обрала прізвище ОСОБА_6 і перебував у шлюбі до 25.07. 2000 року ( а.с. 89).

Свідок ОСОБА_17 пояснив суду, що він займався будівництвом садового будинку по АДРЕСА_2, кошти на будівництво йому передавав ОСОБА_6, будівельні матеріали на будинок частково забезпечував батько відповідача, дружина відповідача ОСОБА_9 навідувалася на будівництво, забезпечувала працівників продуктами харчування.

Отже, суд вважає, що підстав не довіряти вказаним свідкам, які є незаінтересованими особами у справі, не має, їх пояснення не були спростовані позивачкою, тому відповідно до положень ст.ст. 57 та 63 ЦПК України вказані пояснення свідків є належними доказами по справі і підтверджують заперечення відповідача.

Протиріч, на які вказує позивачка , суд не встановив, покази вказаних свідків свідчать про спростування факту спільної побудови садового будинку з 2003 року по 2007 рік, а інших доказів, які б спростовували факт побудови будинку відповідачем до 2000 року позивачка не надала суду, як і не надала суду належних і допустимих доказів про власну участь працею й коштами у будівництві цього будинку.

Допитані в судовому засіданні свідки з боку позивачки ОСОБА_16, ОСОБА_14, ОСОБА_12, ОСОБА_15 пояснили, що зі слів позивачки їм відомо, що вона вкладала свої кошти у будівництво садового будинку, але у які будівельні матеріали їм не відомо і категорично про це підтвердити не можуть.

Отже, виходячи з вищенаведеного, садовий будинок був побудований відповідачем до введення в дію сімейного кодексу України, тому норми ст. 74 СК України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин.

Крім того, відповідач ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив суду, що садовий будинок до цього часу не прийнятий в експлуатацію, тому відповідного документа про право власності на цей будинок не має. Відповідач надав суду лише докази на підтвердження його звернення до Київської міської державної адміністрації з проханням передати йому у приватну власність земельну ділянку АДРЕСА_2 у м. Києві, що розташована в Дарницькому районі м. Києва ( а.с. 107-109). Зазначена земельна ділянка до цього часу ним не приватизована, вказаний факт не оспорюється і позивачкою.

Згідно ч.1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Частиною 2 ст. 331 ЦК України передбачено, що право власності на новостворене нерухоме майно ( житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва ( створення майна).

Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації.

Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст. 328 ЦК України , право власності набувається на підставах, що не заборонені законом.

Згідно зі ст. 17 Закону України «Про власність» від 07.02. 1991 року, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Оскільки позивачка не надала суду правовстановлюючого документу на садовий будинок, у суду не має підстав вважати цей будинок об'єктом права власності, у зв'язку з чим на спірні правовідносини не можуть бути застосовані положення ст. 74 СК України, глави 8 цього Кодексу.

Крім того, в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження твердження позивачки про те, що вона проживала разом з відповідачем однією сім'єю без шлюбу з лютого 2003 року по січень 2014 року

Відповідач ОСОБА_6 в судовому засіданні не заперечував той факт, що з позивачкою ОСОБА_2 вони підтримували дружні та природні стосунки, зустрічались, відпочивали, фотографувались, заперечуючи ведення спільного господарства, спільний бюджет, а особливо наголошував, що не бажав створювати сім'ю з ОСОБА_2

Його відносини з позивачкою мали тільки природні стосунки, він до неї відносився, як до коханки, приділяючи їй увагу, надавав матеріальну та іншу допомогу, але ці відносини ніколи не були такими, які притаманні подружжю: вони не проживали разом, не мали спільного бюджету, не набували спільного майна. Єдине, що у них було і є спільним, це донька ОСОБА_7, яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_1.

З пояснень позивачки в судовому засіданні вбачається, що вона була забезпеченою жінкою і відповідач її забезпечував тільки пальним для автомобіля, оскільки їй приходилося витрачати багато пального, доньку перевозити на різні гуртки та навчання.

Разом з тим, позивачка надаючи вільні пояснення, звертала увагу суду, що у 2009 році, коли вона хворіла з дитиною, то на дні народження відповідача, останній представляв гостям своєю половинкою іншу жінку, а з травня 2013 року їй стало відомо, що у відповідача є коханка в Черкасах.

Відповідач у судовому засіданні не заперечував вказаний факт, пояснив суду, що крім ОСОБА_2 у нього були і інші коханки.

Проте, як зазначив відповідач, що незважаючи на розірвання шлюбу у 2000 році з ОСОБА_9, вони продовжували проживати однією сім'єю, вони разом виховували та утримували спільних дітей - ОСОБА_22, ІНФОРМАЦІЯ_2, ОСОБА_23, ІНФОРМАЦІЯ_3.

Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 пояснила суду, що розірвання шлюбу з ОСОБА_6 було фіктивним, оскільки необхідно було отримати квартиру. Їй було відомо про стосунки її чоловіка і не тільки з ОСОБА_2, а й з іншими жінками. Вона і в телефонному режимі і особисто спілкувалася з ОСОБА_2, але понад усе вона намагалася зберегти сім'ю і зберегла її. Коли їй стало відомо про народження доньки ОСОБА_7, це її зачепило за душу, вдарило по самолюбству, але вона у собі все це переборола, віднеслась з розумінням і прийняла дочку свого чоловіка, оскільки дитина ні в чому не винна.

Свідок ОСОБА_17 пояснив в судовому засіданні, що він тісно спілкувався з сім'єю ОСОБА_6, часто бував у його сім'ї, разом з тим був знайомий і з позивачкою ОСОБА_24 , яка була коханкою ОСОБА_6 і з іншими жінками його знайомив ОСОБА_6, але він ніколи не розповідав про інших жінок його дружині ОСОБА_9

В підтвердження проживання однією сім'єю з ОСОБА_9, відповідач надав суду фото світлини, які відображають їхнє сімейне життя та свята зі своїми старшими дітьми та дружиною ОСОБА_9 з 2001 року - 2014 роки ( а.с. 114 -129).

Анкети та автобіографію з особової справи відповідача, які він власноруч заповнював 25.04. 2005 року і зазначав своєю дружиною ОСОБА_9

Довідки з ЖЕД № 204 від 10.04. 2014 року за № 329 та № 328, в яких зазначено, що відповідач був зареєстрований та проживав разом з дружиною ОСОБА_9 з 13.04. 1999 року по 22.05. 2009 року за адресою: АДРЕСА_3 ( а.с.84), а відповідно до довідки ЖРЕО № 406 за № 928 від 11.04. 2014 року, відповідач з 2010 року зареєстрований за адресою у АДРЕСА_5 ( а.с. 85).

Вищезазначені факти лягли в основу рішення Дарницького районного суду м. Києва від 13. 11. 2013 року про стягнення з ОСОБА_6 аліментів на користь ОСОБА_2 на утримання малолітньої доньки ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1. ( а.с.5-7).

В підтвердження сумісного проживання з відповідачем з лютого 2003 року по січень 2014 року позивачкою надано фотознімки, лікарняні листки непрацездатності за червень-липень 2005 року, червень 2006 року, облікову картку приватного АМТ «NISSAN ALMERA 1.6» НОМЕР_2, який належить на праві власності ОСОБА_6 з зазначенням у технічному паспорті, що має право керувати крім власника і ОСОБА_2 від 02.2007 року, які знаходяться в матеріалах цивільної справи також не є доказами спільного сімейного життя, оскільки і сам відповідач не спростовував той факт, що з спільними друзями відпочивали та фотографувалися, оскільки мети одружуватися з позивачкою у нього не було, надавав свій транспорт для транспортування доньки, судом не можуть бути покладені в основу рішення як такі, що між сторонами склалися усталені відносини, що притаманні подружжю, оскільки спростовуються іншими доказами.

Допитаний у судовому засіданні свідок ОСОБА_18 пояснив, що він є хрещеним батьком ОСОБА_7, батьками якої є ОСОБА_2 та ОСОБА_6, він проживає на одному поверсі з ОСОБА_2, а ОСОБА_6 його друг. Після народження ОСОБА_7, відповідач ОСОБА_6 попросив його відсвяткувати родини доньки у його квартирі, перший рік народження ОСОБА_7 також святкували у його квартирі. Підтвердив той факт, що ОСОБА_6 приходив у гості до ОСОБА_2 і він також заходив до неї у гості, а потім вони разом з ОСОБА_6 йшли додому, але ночувати ОСОБА_6 не залишався.

Аналізуючи свідчення свідків ОСОБА_16 співмешканки будинку АДРЕСА_4, то остання вказує на те, що її сім'я дружить як з ОСОБА_2 так окремо і з ОСОБА_6. Вона часто заходила до ОСОБА_2 у квартирі бачила ОСОБА_6, декілька разів їздили з ними до них на дачу. Своїми планами сторони з ними не ділилися, суд не може прийняти їх до уваги та покласти в основу рішення, оскільки останні не підтвердили факт сумісного проживання сторін, ведення спільного бюджету та спільного господарства.

Аналізуючи пояснення свідків ОСОБА_14, ОСОБА_12, ОСОБА_15, ОСОБА_25 та виходячи з фактичних обставин особистих взаємовідносин між позивачкою ОСОБА_2 та відповідачем ОСОБА_6 в судовому засіданні не встановлено, що позивачка перебувала з відповідачем в фактичних шлюбних відносинах протягом десяти років в період з лютого 2003 року по січень 2014 року, оскільки свідки спілкувалися як з позивачкою так і з відповідачем, зустрічалися, святкували, але категорично не можуть підтвердити факт спільного бюджету та спільного господарства, оскільки вказані факти їм відомі зі слів позивачки.

Щодо існування сімейних відносин сторін по січень 2014 року, то вони спростовуються розпорядженнями Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації про визначення участі батька -ОСОБА_6 у вихованні дитини від 25.11. 2013 року та від 26.02. 2014 року ( а.с. 99-100), заявами та скаргами, з якими відповідач звертався у 2013 та 2014 роках до Служби у справах дітей Дарницької в м. Києві районної державної адміністрації та прокуратури Дарницького району м. Києва ( а.с. 90-98; 101).

Отже, з цих письмових доказів вбачається, що між позивачем та відповідачем не існувало не лише сімейних відносин, а навіть дружніх або поважних стосунків, які повинні бути між батьками спільної дитини.

В позовній заяві позивачка посилається на положення ч.2 ст. 3 СК України, якими обґрунтовує наявність сімейних відносин з відповідачем під час його проживання з роботою в м. Черкаси з квітня 2010 року по вересень 2013 року. Сторони ці обставини визнали, тому відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України вони не підлягають доказуванню.

За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки.

Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно.

Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що встановлені ч.2 ст. 3 СК України виключення, згідно з якими подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно, стосуються офіційно зареєстрованих шлюбів.

Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 20.02. 2012 року за результатами розгляду справи № 6-97цс11, яка в розумінні ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для застосування судами України.

Тому період проживання відповідача ОСОБА_6 в м. Черкаси з квітня 2010 року по вересень 2013 року не може бути зарахованим в період, в який позивачка вважає, що проживала однією сім'єю з відповідачем.

Твердження позивачки, що з метою узаконення їх відносин з ОСОБА_6 вона 31.10. 2006 року звернулася з письмовим проханням до Блаженнійшого Володимира Митрополита Київського і всієї України на зняття церковного шлюбу з її першим чоловіком ОСОБА_27 з причини його пияцтва на що отримала благословення на зняття церковного шлюбу 13.11. 2006 року.

Проте, як вбачається з вищезазначеного прохання, відсутній дозвіл Блаженнійшого Володимира Митрополита Київського і всієї України на повторний церковний шлюб.

Тобто, із вказаного документу можна зробити висновок, що позивачка ОСОБА_2 до 13.11. 2006 року перебувала з першим своїм чоловіком ОСОБА_27 у церковному шлюбі і не заслуговують на увагу суду пояснення позивачки, що вона не реєструвала шлюб з ОСОБА_6 тільки тому, щоби йому не зашкодити просування по службовій сходинці, оскільки її батько в 1981 році Броварським судом Київської області був засуджений.

Разом з тим, не підлягає задоволенню позовна вимога ОСОБА_2 щодо її вселення разом з малолітньою дитиною ОСОБА_7 в будинок АДРЕСА_2.

Як вбачається з довідки ЖЕД-222 від 20.06. 2014 року ( а.с.83), позивачка ОСОБА_2 разом зі своїми доньками - ОСОБА_28 та ОСОБА_7 зареєстрована та проживає у трьохкімнатній квартирі житловою площею 49.40 кв. метри за адресою у АДРЕСА_1. Вказана квартира приватизована. Вказаний факт позивачка не заперечувала.

Отже, відповідач в квартирі ОСОБА_2 не проживає, і не створює їй перешкод у користуванні цією квартирою, тому позивачка разом з дитиною не потребує вселення в будь-яке інше житлове приміщення, в тому числі - в садовий будинок по АДРЕСА_2.

Вище викладені обставини підтверджують, що у позивачки та дитини є житло, в якому вони зареєстровані та постійно проживають, а також підтверджують відсутність порушення відповідачем їх житлових прав.

Як встановлено в судовому засіданні, з пояснень відповідача, що у зв'язку з тимчасовим проживанням відповідача у м. Черкаси, він дозволив в літній період проживати позивачці з їх спільною дитиною в садовому будинку. Дозвіл відповідач дав заради того, щоб їх донька могла краще оздоровитися, оскільки умови проживання в будинку біля річки були кращими, ніж проживання влітку у міській квартирі.

Після закінчення літнього періоду, на прохання відповідача звільнити помешкання його садового будинку, позивачка відмовилася. Тому щоб не конфліктувати з позивачкою і мати можливість спілкуватися з дитиною, відповідач дозволив їм проживати в цьому будинку до свого повернення у м. Київ з м. Черкаси.

В Київ відповідач повернувся у вересні 2013 році і з цього часу намагався добровільно вирішити питання з ОСОБА_2 щодо звільнення нею садового будинку. Але всі його зусилля в цій частині виявилися марними, що примусило відповідача в січні 2014 року поміняти замки на вхідних дверях садового будинку.

Щодо спростування наданих позивачкою доказів про негативне відношення відповідача до їх спільної дитини, відповідач надав суду письмові докази, які свідчать про його щире бажання спілкуватися з дитиною, займатися її вихованням і утриманням.

Незважаючи на перешкоди у спілкуванні з дитиною, відповідач активно займається захистом своїх прав батька дитини, докладає багато зусиль, щоб мати можливість спілкуватися з дитиною, проте в інтересах дитини було б добре, щоб позивачка дозволила йому вільно зустрічатися з донькою і приймати активну участь в її вихованні. В такому випадку дитина мала б можливість разом з ним користуватися і садовим будинком, в якому проживає його сім'я, оскільки донька ОСОБА_7 має добрі відносини із старшими дітьми відповідача, їх спілкування було б корисним для усіх.

Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Згідно ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу.

Згідно ч.3 ст. 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі , виникає спір.

Згідно ч.4 ст.60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.

Відповідно до вимог ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин.

На підставі вищевикладеного, суд, аналізуючи надані докази, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню за їх недоведеністю.

На підставі викладеного та керуючись ст. 58 Конституції України, ст. ст. 6, 7, 10, 11, 15, 57, 60, 63, 208, 209, 212, 213,214, 215, 218, 222, 294, 360-7 ЦПК України, ст. ст. 182, 328, 331ЦК України, ст. ст. 3 ч.2, 21, 74 СК України, Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12. 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»; Закону України «Про власність» від 07.02. 1991 року, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовних вимог ОСОБА_2 до ОСОБА_6 треті особи: Служба у справах дітей Дарницького району в м. Києві, Прокуратура Дарницького району м. Києва про вселення та встановлення факту проживання однією сім'єю без шлюбу, відмовити.

Рішення може бути оскаржене до Апеляційного суду м. Києва через Дарницький районний суд протягом 10 днів з дня його проголошення . Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Повний текст рішення виготовлено 19.09. 2014 року.

СУДДЯ Л.К. ЛЕОНТЮК