Справа № 310/7673/14-ц
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 листопада 2014 рокум. Бердянськ

Бердянський міськрайонний суд Запорізької області у складі судді Полянчука Б. І., при секретарі Панченко Л. І., розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом Бердянської міської ради до ОСОБА_1, третя особа товариство з обмеженою відповідальністю «Керуюча компанія «Коменерго-Бердянськ» про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням,

ВСТАНОВИВ:

Бердянська міська рада звернулась з позовом до ОСОБА_1 про визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням у якому зазначила, що гуртожиток по АДРЕСА_1 є власністю Бердянської міської ради. Згідно відомостей балансоутримувача будинку - ТОВ «Керуюча компанія «Коменерно-Бердянськ» у кімнаті №193 цього гуртожитку зареєстроване місце постійного проживання ОСОБА_1, який у цьому житловому приміщенні не проживає більше шести місяців без поважних причин. Бердянська міська рада просила визнати його таким, що втратив право користування кімнатою №193 у гуртожитку по АДРЕСА_1 Запорізької області на підставі ст. 71 та 72 ЖК України.

У судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав і просив їх задовольнити, вказуючи, що відповідач з 10.04.2013 року в кімнаті не проживає без поважних причин.

Відповідач у судове засідання не з'явився без поважних причин, про розгляд справи повідомлений згідно ст. 74 ч. 5 ЦПК України.

Представник ТОВ «Керуюча компанія «Коменерго - Бердянськ» у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву в якій просив розглянути справу в його відсутності.

З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного.

Заявляючи вимоги до відповідача про визнання його такими, що втратив право користування жилим приміщенням у гуртожитку позивач посилався на ст. ст. 71, 72 ЖК України, але суд вважає, що спірні правовідносини зазначеними статтями не регулюються у тому сенсі, як це заявлено позивачем виходячи з наступного.

Главою 4 ЖК УРСР не передбачено можливості визнати особу, яка користується житловим приміщенням у гуртожитку, такою, що втратила право користування зазначеним приміщенням.

У статті 130 ЖК УРСР передбачено, що порядок користування житловою площею в гуртожитках визначається законодавством Союзу РСР і Української РСР.

У «Примірному положенні про гуртожитки» та «Положенні про гуртожитки територіальної громади м. Бердянськ», якими передбачено відповідальність за порушення правил надання жилої площі в гуртожитку, користування гуртожитками та їх утримання, зазначено, що особи, винні у порушенні правил користування гуртожитками, несуть відповідальність відповідно до законодавства.

Статтею 1 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» передбачено, що сфера дії цього Закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них.

Цей Закон не поширюється на громадян, які проживають у гуртожитках, призначених для тимчасового проживання у зв'язку з навчанням, перенавчанням чи підвищенням кваліфікації у навчальних закладах та у зв'язку з роботою (службою) за контрактом; осіб, які мешкають у гуртожитку без законних підстав (без офіційної реєстрації місця проживання); громадян, які проживають у спеціальних гуртожитках, призначених для тимчасового проживання осіб, які відбували покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі і потребують поліпшення житлових умов, або жила площа яких тимчасово заселена, або повернути колишнє жиле приміщення яким немає можливості; на військовослужбовців, працівників Збройних Сил України та Міністерства внутрішніх справ України, які проживають у гуртожитках; а також на осіб, які потребують медичної допомоги у зв'язку із захворюванням на туберкульоз; на осіб, які проживають у гуртожитках, що мають статус соціальних на момент набрання чинності цим Законом.

Сфера дії цього Закону поширюється на гуртожитки, які є об'єктами права державної та комунальної власності, крім гуртожитків, що перебувають у господарському віданні чи в оперативному управлінні військових частин, закладів, установ та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до закону, Міністерства внутрішніх справ України та державних навчальних закладів.

Дія цього Закону не поширюється на гуртожитки, що знаходяться у приватній власності, крім гуртожитків, що було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації).

Статтею 4 ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» визначено, що громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до закону.

Приватизація житлових приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» з урахуванням особливостей, визначених цим Законом.

Громадяни, які на законних підставах проживають у гуртожитках державної форми власності, гуртожитках, що було включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), набувають право на приватизацію житлових приміщень у таких гуртожитках після їх передачі у власність відповідної територіальної громади.

Оскільки правовий режим гуртожитків, житлові приміщення яких підлягають приватизації згідно ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» та ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» прирівняні до правового режиму житлових приміщень в будинках державного і громадського житлового фонду, то до мешканців таких гуртожитків у разі їх тимчасової відсутності поширюються вимоги статей 71, 72 ЖК УРСР.

У суду відсутні докази за якими відповідача можна було би віднести до осіб, на яких поширюються гарантії, передбачені ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» та ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду». За таких обставин відсутні підстави для безпосереднього застосування ст. ст. 71, 72 ЖК УРСР., оскільки можливість визнання мешканців гуртожитків такими, що втратили право користування жилим приміщення не передбачена ЖК УРСР та Примірним положенням про гуртожитки.

Разом з тим, суд вважає, що відповідно до ч. 8 ст. 8 ЦПК України та з урахуванням подібності за змістом правовідносин саме щодо користування жилою площею у гуртожитку з правовідносинами, що регулюються загальними правилами ст. ст. 71, 72 ЖК України щодо відсутності осіб, які мають право користування жилим приміщенням державного або громадського житлового фонду, положення цих правил про збереження за відсутньою особою права на жиле приміщення слід застосовувати і в разі тимчасової відсутності у гуртожитку особи, якій у ньому надавалася жила площа (за відсутності підстав для виселення).

Згідно ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців.

За статтею 72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку.

Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, свідоцтва про право власності гуртожиток по АДРЕСА_1 є власністю територіальної громада м. Бердянська в особі Бердянської міської ради (а.с.33-34).

Згідно довідки Бердянського міського відділу ДМС ОСОБА_1 зареєстрований по АДРЕСА_1 (а.с.27).

На підтвердження непроживання ОСОБА_1 у спірному житловому приміщенні позивач надав акти від 03.07.2014 року, 08.09.2013 року, 10.04.2013 року та 28.05.2013 року, які підтверджують непроживання відповідача в спірному жилому приміщенні на момент їх складання (а.с.8,9,10,11).

Крім того, непроживання відповідача більше шести місяців у кімнаті №193 по АДРЕСА_1 підтверджується поясненнями свідків ОСОБА_3, ОСОБА_4, ОСОБА_5

Враховуючи встановлені у судовому засіданні обставини, суд вважає, що існують підстави для задоволення позову, оскільки встановлено, що відповідач без поважних причин не проживає в спірному житловому приміщенні більше шести місяців.

Керуючись ст. ст. 8, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, ст. 71, 72 ЖК УРСР, ЗУ «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» та ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», «Примірним положенням про гуртожитки», «Положенням про гуртожитки територіальної громади м. Бердянськ», суд

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Визнати ОСОБА_1 таким, що втратив право користування кімнатою № 193 у гуртожитку по АДРЕСА_1.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом десяти днів з дня його проголошення. Особи, які брали участь у справі, але не були присутні у судовому засіданні під час проголошення судового рішення, можуть подати апеляційну скаргу протягом десяти днів з дня отримання копії цього рішення.

Апеляційна скарга подається апеляційному суду через суд першої інстанції, який ухвалив оскаржуване рішення.

Заочне рішення може бути переглянуте судом, що його ухвалив, за письмовою заявою відповідача.

Заява про перегляд заочного рішення може бути подана протягом десяти днів з дня отримання його копії.

Суддя