АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/5064/14 Головуючий 1 інст. Єрмоленко В.Б.
Справа № 639/4642/14-ц Доповідач - Кісь П.В.
Категорія: про захист честі,гідності

У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 липня 2014 року судова колегія судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого Кіся П.В.,

суддів: - ОСОБА_1,

- ОСОБА_2,

при секретарі Прийміч А.І.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_3 на ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 червня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про захист прав, честі та гідності, -

ВСТАНОВИВ:

27.05.2014 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом «Про захист порушених процесуальних прав, конституційних та матеріальних прав, про захист честі та гідності».

Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Харкова від 30 травня 2014 року позовна заява ОСОБА_3 залишена без руху, а позивачу надано строк пять днів для усунення недоліків, тобто до приведення змісту позовної заяви у відповідність з вимогами ст.119 ЦПК України. Копію вказано ухвали ОСОБА_3 отримав 06.06.2014р.(а.с.6).

10.06.2014р. подав до суду ОСОБА_5 подав суду «Доповнення до позовної заяви згідно ухвали від 30 травня 2014р.» (а.с.9).

Ухвалою від 12.06.2014р. суддя Жовтневого районного суду м.Харкова вирішила позовну заяву ОСОБА_3 до ОСОБА_4 про захист цивільних прав, честі та гідності повернути позивачу з підстав невиконання ним вимог, вказаних в ухвалі від 30.05.2014р., зобовязавши Управління державної казначейської служби України в Жовтневому районі м.Харкова повернути ОСОБА_3 грошові кошти, сплачені ним у якості судового збору при поданні позовної заяви.

Одночасно ОСОБА_3 розяснено, що повернення позовної заяви не перешкоджає повторному зверненню із заявою до суду, якщо перестануть існувати обставини, що стали підставою для повернення заяви.

В апеляційній скарзі ОСОБА_5 просить: (тут і далі для повноти сприйняття обставин застосувається пряма мова з тексту заяви ОСОБА_3Ф.)

« - скасувати ухвалу від 12 червня 2014 р., яка перешкоджає розгляду моїх вимог, як заявлених до ухвалення рішення від 7 грудня 2001 р. та ним не розглянутих, так і тих, що виникли за час неправосудного затягування розгляду цих не розглянутих вимог;

- розглянути мої вимоги як по першій інстанції, оскільки саме апеляційний суд ухвалою апеляційного суду від 18 березня 2002 р. при встановленні існування не розглянутих рішенням від 7 грудня 2001 р. позовів не скасував рішення, яким було порушено рівність сторін, не направив його на перегляд для повного та всебічного з'ясування усіх обставин справи, для розгляду вимог усіх сторін - учасників по справі, не перевірив, чиї пояснення - мої чи ОСОБА_4 відповідають дійсним обставинам справи, не дослідив встановлене рішенням від 13 листопада 1944 р. та постановою президії обласного суду від 29 вересня 2000 р., згідно з якими задоволення позову ОСОБА_6 є неправосудним, тому саме порушення апеляційним судом вимог чинного законодавства щодо рівності сторін та обов'язковості судових рішень призвело до порушення його процесуальних та конституційних прав на позов, на рівність сторін, порушення яких призвело до порушення моїх матеріальних прав...».

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що

«Оскаржувана ухвала не містить жодного посилання, які саме вимоги ст.ст. 119 та 120 ЦПК України не виконано, що позбавляє можливості виправити допущені недоліки, тому призводить до затягування розгляду з 2001 р. не розглянутих вимог оскарженням відмови у розгляді тих самих вимог, відмови у розгляді яких тричі були скасовані апеляційним судом з постановленням окремої ухвали до Ради суддів.

Неодноразові відмови у розгляді позбавляють мене прав на повне та всебічне встановлення обставин, якими я обґрунтовую свої вимоги, оскільки неправосудне обмеження рішенням від 7 грудня 2001 р. перегляду об'єднаної справи розглядом тільки позову ОСОБА_7 залишило без перегляду справу про встановлення факту прийняття спадщини, яку суд мав переглянути згідно постанови президії обласного суду від 29 вересня 2000 р., залишило без розгляду ті позови, які не розглядалися рішенням від 7 грудня 2001 р., наявність яких у справі була встановлена ухвалою від 18 березня 2002 р., на підставі чого суд мав скасувати та направити на перегляд рішення, яким було порушено рівність сторін, але не скасував, а тільки змінив встановлення прав померлих на права правонаступників, які встановив по заповітам частковим задоволенням апеляційних скарг при встановленні прав на часткове задоволення позовних вимог, які не розглядалися по першій інстанції, тому згідно діючих на той час вимог законодавства не могли розглядатися апеляційною інстанцією як по першій інстанції, що призвело до порушення моїх процесуальних та конституційних прав на позов, на рівність сторін, на судовий захист порушених прав.

ОСОБА_4 неодноразово звинувачував суддю Меркулову Т. В. у фальшуванні прав власності, що було спростовано прокуратурою, тому згідно моїх вимог суд має встановити, на підставі яких доказів встановлені права ОСОБА_4, якщо його пояснення, відображені у рішенні від 7 грудня 2001 р., згідно рішення від 18 грудня 2012 р. є обманом, а інших доказів ним не надано.

Постанова президії обласного суду від 29 вересня 2000 р. звільняє від доказування неправосудність рішення від 7 грудня 2001 р., яким права ОСОБА_7 встановлені по ст.ст. 418 та 429 ЦК УРСР 1922 р. у порядку успадкування за ОСОБА_8., відсутність у якої прав на цю спадщину і була підставою для скасування рішення від 7 липня 1997 р.

Рішення від 18 грудня 2012 р. звільняє від доказування неправосудність рішення від 7 грудня 2001 р. у частині встановлення прав ОСОБА_7 на спадщину ОСОБА_9, якої згідно рішення від 13 листопада 1944 р. не існувало.

Але мій позов не є заявою про порушення суддею Меркуловою Т.В. вимог законодавства, а є вимогою про вирішення суперечки між сторонами повним та всебічним дослідженням обставин, необхідних для правильного вирішення справи, та вимогою про розгляд вимог, заявлених мною ще у 2001 р., з якими мене позбавляють доступу до правосуддя з підстав, не передбачених чинним законодавством.

У відповідності з цим оскаржувана ухвала тільки додала доказів умисного та неправосудного позбавлення його доступу до правосуддя з вимогами, по яким при ухваленні рішень від 7 грудня 2001 р. та від 18 грудня 2012 р. не вчинено жодної процесуальної дії, яку він зміг би оскаржити.

Порушення конституційних та цивільно-процесуальних норм першою інстанцією має виправляти апеляційний суд, але мої апеляційні скарги неодноразово відхиляли посиланнями на рішення від 7 грудня 2001 р. та ухвалу апеляційного суду від 18 березня 2002 р. без дослідження неправосудності таких відмов, без дослідження обставини справи, яку суд мав переглянути згідно постанови від-29 вересня 2000 р., без дослідження моїх прав на ці позови, встановлені апеляційним судом при оскарженні таких самих відмов з тих самих підстав, що порушує ч. 2 ст. 303 ЦПК України, згідно з якою апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено.

Апеляційним судом жодного разу не було досліджено порушення норм процесуального права щодо рівності сторін та обов'язковості судових рішень, не досліджено правосудність застосування норм матеріального.згідно норм спадкового права, не досліджено порушення моїх прав ухвалою апеляційного суду від 18 березня 2002 р., якою не встановлено, яка справа підлягала перегляду, не перевірено, на яке рішення посилався ОСОБА_10, не було скасовано та направлено на перегляд рішення, яким було порушено рівність сторін та висновки наглядової інстанції.

Помилки апеляційного суду має виправляти касаційна інстанція.

Але те, що дійсні обставини справи, яку суд мав переглянути згідно постанов президії обласного суду від 26 квітня 1996 р. та від 29 вересня 2000 р., по першій та апеляційній інстанціям жодного разу не були досліджені, позбавляє мене можливості оскаржити неправосудність відмов посиланням на справу по позову ОСОБА_7, на рішення від 7 грудня 2001 р. та ухвалу від 18 березня 2002 р., оскаржити неправосудність задоволення позову ОСОБА_7 з вимогами, ідентичними вимогам її спадкодавця ОСОБА_9, відхиленим рішенням від 13 листопада 1944 р., оскільки згідно ст. 335 ЦПК України в касаційному порядку суд не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

У відповідності з цим залишення без розгляду моїх вимог, залишення без повного та всебічного дослідження обставин справи про встановлення факту прийняття спадщини та чинних висновків суду призводить до відхилення касаційних скарг без дослідження неправосудності відмов у розгляді посиланнями, що суперечка щодо прав на домоволодіння вирішена рішенням від 7 грудня 2001 р., зміненим ухвалою апеляційного суду від 18 березня 2002 р., без дослідження, що згідно рівності сторін ці висновки суду не можуть бути перешкодою для розгляду тих вимог, стосовно яких рішення не приймалося, що тричі було встановлено апеляційним судом в ухвалах, висновки яких порушують судді.

Оскільки в оскаржуваній ухвалі не вказано, які саме вимоги ст.ст. 119 та 120 ЦПК України не виконано, що неодноразово було застосовано і іншими суддями для позбавлення мене доступу до правосудця з вимогами, які неправосудно залишені без розгляду у справі, яку суд зобов'язаний був переглянути згідно постанови президії обласного суду від 29 вересня 2000 р., перегляд якої неправосудно було обмежено розглядом тільки позову ОСОБА_7...»

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, що зявилися, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи сторін, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає за таких підстав.

Згідно ст.121 ЦПК України, суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, викладених у статтях 119 і 120 цього Кодексу, або не сплачено судовий збір, постановляє ухвалу, в які зазначаються підстави залишення заяви без руху, про що повідомляє позивача і надає йому строк для усунення недоліків, який не може перевищувати пяти днів з дня отримання позивачем ухвали.

Якщо позивач відповідно до ухвали суду у встановлений строк виконає вимоги, визначені статтями 119 і 120 цього Кодексу, сплатить суму судового збору позовна заява вважається поданою в день первісного подання до суду. Інакше заява вважається не поданою і повертається позивачеві.

При вирішенні питання щодо відповідності позовної заяви вимогам ст.ст.119, 120 ЦПК України суд першої інстанції діяв у відповідності з вимогами ст.121 ЦПК України, надавши належну оцінку позовні заяві ОСОБА_3, щодо її відповідності вимогам ст.119 ЦПК України за формою і змістом, та надавши позивачу можливість усунути допущені недоліки, зазначивши про них в ухвалі про залишення позовної заяви без руху.

Посилання апелянта на те, що в ухвалі судді від 30.05.2014р., начебто, не розяснено в чому саме полягає невідповідність його позовної заяви вимогам ст.119 ЦПК України, не відповідає дійсності, так як в мотивувальній частині вказаної ухвали зазначено не тільки норми закону і узагальнені висновки про перешкоди для відкриття провадження, а й викладено у чому саме полягають недоліки, допущені позовної заяви при її складенні (а.с.6).

Замість того, щоб скористатися наданою можливістю і усунути недоліки шляхом подання позовної заяви, яка б за формою і змістом відповідала вимогам ст.119 ЦПК України, ОСОБА_3 подав суду «Доповнення до позовної заяви…» які фактично лише додали ускладнення до первісно поданої позовної заяви.

Апелянт безпідставно звинувачує суд першої інстанції у створенні йому перешкоди у доступі до правосуддя, оскільки виконання суддею вимог ст.121 ЦПК України про вжиття заходів по приведенню позовних заяв у відповідність до вимог ст.119 ЦПК України спрямоване на забезпечення виконання завдань цивільного судочинства справедливого, неупередженого та своєчасного розгляду і вирішення цивільних справ.

Дійсно, кожна особа, згідно частини 1 статті 3 ЦПК України, має право звертатися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, але здійснювати це право може лише в порядку, встановленому цим Кодексом.

Таким чином, право особи на звернення до суду за захистом не є безмежним і може бути реалізоване при умові дотримання такою особою встановленого Кодексом порядку.

При звернення особи з позовною заявою, такою вимогою є необхідність складення і подання суду позовної заяви, яка б за формою і змістом відповідала вимогам ст.ст.119,120 ЦПК України.

Намагання звертатися з позовною заявою усупереч встановленому законом порядку створює лише труднощі, і в першу чергу для реалізації права на судовий захист самою особою, яка цього порядку не дотримується.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_3 звернувся до суду з позовною заявою «про захист порушених процесуальних, конституційних та матеріальних прав, захист честі та гідності» в резолютивній частині якої просив суд:

« - встановити його права на домоволодіння у цілому, порушені на користь ОСОБА_4 без дослідження його заперечень щодо розгляду та задоволення позову ОСОБА_7 по закінченні строків позовної давності та після чинного рішення від 13 листопада 1944 р., при дослідженні встановленого рішенням від 18 грудня 2012 р, постановами президії Харківського обласного суду від 26 квітня 1996 р. та від 29 вересня 2000 р, згідно моїх прав на позов та рівність сторін, встановлених ухвалами апеляційного суду від 27 квітня 2004 р, 14 грудня 2004 р, 7 вересня 2005 р. щодо позовів, неправосудне затягування розгляду яких було підставою для постановлення окремої ухвали апеляційного суду від 14 грудня 2004 р. та відкриття дисциплінарного провадження, закритого тому, що суддя звільнився;

- для захисту його честі та гідності зобов'язати ОСОБА_4 довести у суді його звинувачення мене та мого представника у шахрайстві та вимагательстві, а суддів у фальшуванні моїх прав власності;

- встановити, що надання суду сфальшованого позову ОСОБА_11В, вилучення зі справи постанови президії Харківського обласного суду від 26 квітня 1996 р, обмеження перегляду об'єднаної справи розглядом позову ОСОБА_7О, надання ОСОБА_4 завідомо неправдивих відомостей та ненадання належних доказів, тиск на суд правами фронтовика ОСОБА_9, які не успадковуються, та бажаннями, яких не існувало, призвели до порушення моїх матеріальних прав відшкодуванням на користь ОСОБА_4 1/3 домоволодіння, яке не належало ОСОБА_9, тому не могло належати ОСОБА_7 та не може належати її спадкоємцю ОСОБА_4;

- для забезпечення позову доказами просив витребувати справи №№ 2-310/1997, 2-580/2007, 2-863/2011, у яких існують не розглянуті вимоги, відмови у розгляді яких посиланням на рішення від 7 грудня 2001 р. призводять до неправосудного затягування їх розгляду по першій інстанції, до залишення їх без розгляду апеляційною інстанцією, тому призводить до відхилення касаційних скарг без дослідження обставин, необхідних для правильного вирішення справи, оскільки ці обставини неправосудно не досліджуються першою та апеляційною інстанціями.»

Обґрунтовуючи позовну заяву, ОСОБА_3 вказував:

«Статею 8 Конституції України визнається верховенство права, Конституція України має найвищу юридичну силу, нею гарантується право на звернення до суду за захистом конституційних прав і свобод людини і громадянина на підставі Конституції України.

Згідно ст.129 Конституції України основними завданнями судочинства при здійсненні правосуддя є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, обовязковість рішень суду. За неповагу до суду і судді винні особи притягаються до юридичної відповідальності.

Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 16 січня 2014 р. мені відмовлено у розгляді зустрічної позовної заяви до ОСОБА_4 та встановлено право звернутися до суду з зазначеними позовними вимогами з окремим позовом.

Ухвалою від 20 травня 2014 р. провадження по справі за позовом ОСОБА_4 закрито по п. 2 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, що є доказом до моїх вимог, заявлених ще у 2001 p., згідно з якими у 1988 р. вимоги ОСОБА_7, спадкодавиці ОСОБА_4, суд мав порівняти з вимогами її спадкодавця ОСОБА_9, які були відхилені рішенням від 13 листопада 1944 р. на підставі того, що встановлення прав на спадщину - функція нотаріальної контори, у відповідності з чим суд мав відмовити ОСОБА_7 у ідентичних вимогах та закрити провадження по її вимогам до мого спадкодавця ОСОБА_11, який вступив у володіння спадщиною ОСОБА_8 згідно ст.ст. 418 та 429 ЦК УРСР 1922 р. не чекаючи появи інших спадкоємців, які до нього вперше звернулися через 46 років після відкриття цієї спадщини, а ОСОБА_9, правонаступником якого була ОСОБА_7, з такою вимогою взагалі не звертався.

При неодноразових переглядах судді відмовляли спадкоємицям по закону по строкам позовної давності та задовольняли позов ОСОБА_7, яка такою спадкоємицею не була та звернулася до суду на 27 років пізніше заявниць.

Мою касаційну скаргу на це неправосудне порушення вимог чинного законодавства не було направлено за призначенням, а рішенням від 8 вересня 2011 р. мої вимоги про застосування строків позовної давності до позову ОСОБА_7 були відхилені посиланням, що я оскаржую відмову ОСОБА_12, і юридичну абсурдність такої відмови не було перевірено апеляційним судом у межах нововідкритого провадження.

Згідно ст.ст. 1 та 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.

Постановою президії Харківського обласного суду від 29 вересня 2000 р. було скасовано розподіл прав на домоволодіння, яке було спадщиною ОСОБА_8, встановленням кола його спадкоємців по закону, у яке згідно ст. 418 ЦК УРСР 1922 р. входив ОСОБА_11 та не входила ОСОБА_7, яка могла успадкувати тільки за ОСОБА_9, на спадщину якого і позивалася, тому згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України ця постанова звільняє від доказування, що ОСОБА_7 могла отримати права тільки на те, що належало її спадкодавцю ОСОБА_9 та не могла отримати прав на спадщину ОСОБА_8

Рішенням від 7 грудня 2001 р. (справа № 2-516/2001) права ОСОБА_7 встановлені по ст.ст. 418 та 429 ЦК УРСР 1922 р. у порядку успадкування за ОСОБА_8, її права на спадщину якого були скасовані президією обласного суду, та на спадщину ОСОБА_9, відсутність у якого прав власності тепер встановлена рішенням від 18 грудня 2012 р.

Неправосудність відмов посиланням на ухвалу апеляційного суду від 18 березня 2002 р. витікає зі встановлення цією ухвалою існування не розглянутих по першій інстанції позовів, які згідно діючих на той час норм цивільно-процесуального законодавства не могли розглядатися апеляційним судом як по першій інстанції, залишення яких без розгляду по першій інстанції залишало за межами перегляду законність встановлення прав ОСОБА_7 згідно встановленого чинним рішенням від 13 листопада 1944 р. та постановою президії Харківського обласного суду від 29 вересня 2000 р., тому залишення без розгляду моїх вимог та не дослідження судом цих чинних висновків суду призвело до встановлення прав ОСОБА_7, а тому і її спадкоємця ОСОБА_4 на домоволодіння, яке по закону не могло їм належати.

Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Згідно ч. 3 ст. 14 ЦПК України обов'язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням порушуються їхні права, свободи чи інтереси.

Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Мої вимоги про порушення моїх прав на позов та рівність сторін рішенням від 07.12.2001 року, що призвело до порушення матеріальних прав відхилялися посиланням на вирішення суперечки цим рішенням, що тричі ухвалами апеляційного суду від 27 квітня 2004 р., 14 грудня 2004 р., 7 вересня 2005 р. було скасовано з постановлениям окремої ухвали щодо порушення моїх прав на позов, неправосудності затягування їх розгляду та неправосудності порушення висновків апеляційного суду, тому подальші відмови у розгляді та у відкритті проваджень посиланням на рішення від 7 грудня 2001 р. є не тільки неправосудним позбавленням мене доступу до правосуддя, а і умисним порушенням висновків апеляційного суду, що має розглядатися у іншому судовому порядку, але не позбавляє права на розгляд тих вимог, стосовно яких рішення не приймалося, на перегляд справи про встановлення факту прийняття спадщини згідно постанови від 29 вересня 2000 р.

Ухвалою апеляційного суду від 8 листопада 2011 р. встановлено, що мною заявлено про розгляд справи про встановлення факту прийняття спадщини з метою привернути увагу суду на її розгляд, встановлено, що не розглянуте по першій інстанції не може бути предметом апеляційного розгляду, тому я маю право на нові звернення з вимогами, які не є самостійними.

Рішенням від 18 грудня 2012 р. (справа № № 2012/7969/2012) відмовлено ОСОБА_4 у встановленні його прав на домоволодіння дослідженням, що рішенням від 13 листопада 1944 р. не були встановлені права ОСОБА_9, на спадщину якого позивалася та мала право ОСОБА_7, що було підставою для відновлення моїх прав на домоволодіння у цілому, порушені без дослідження цього рішення на підставі його спотворення ОСОБА_4 при ухваленні рішення від 7 грудня 2001 р.

Але при ухваленні цього рішення мій зустрічний позов не розглядався, тому копію цього позову мною було додано до зустрічного позову у справі № 639/10105/13-ц, 2/639/380/14, стосовно моїх прав на звернення з яким окремим позовом встановлені ухвалою від 16 травня 2014 р.

ОСОБА_4 було надано цей зустрічний позов з копіями тих позовів, стосовно яких не було вчинено жодної процесуальної дії, яку я зміг би оскаржити, на який він надав заперечення, але замість спростування моїх вимог щодо неправосудності встановлення його прав знову звинуватив мене у шахрайстві та вимагательстві, суддів у фальшуванні моїх прав власності, що ним неодноразово вже було заявлено.

Ці бездоказові звинувачення є підставою для доповнення вимог для захисту моєї честі та гідності, які ст. 3 Конституції України визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, тому суд має зобов'язати ОСОБА_4 надати відповідні докази та дослідити надані мною докази, що саме права ОСОБА_4 встановлені на підставі обману, тиску на суд завідомо неправдиві відомостізловживання довірою ОСОБА_11

Доказом незаконності встановлення прав ОСОБА_4 на 1/3 домоволодіння є рішення від 18 грудня 2012 р., яким йому було відмовлено у встановленні прав на домоволодіння у .порядку успадкування його матері ОСОБА_7 за ОСОБА_9 дослідженням рішення від 13 листопада 1944 р., що звільняє від доказування встановлення рішенням від 7 грудня 2001 р. прав ОСОБА_7 на неповно встановлених обставинах справи, оскільки цим рішенням не були досліджені рішення від 13 листопада 1944 р. та постанова від 29 вересня 2000 р., згідно з якими позов ОСОБА_7 задоволенню не підлягав, нема жодного посилання на докази до заявлених нею вимог.

Рішенням від 7 липня 1997 р. у не скасованій частині було відмовлено спадкоємицям по закону згідно ст.ст. 44 та 429 ЦК УРСР 1922 р,, а вимоги про застосування цих строків до позову ОСОБА_7 були відхилені рішенням від 8 вересня 2011 р. посиланням на оскарження відмови ОСОБА_12, тому мої вимоги щодо відсутності прав у ОСОБА_7 до ОСОБА_11 по строкам позовної давності не розглянуто.

Фальшування позову ОСОБА_11 та участь ОСОБА_4 при ухваленні рішення від 7 липня 1997 р. як представника позивачки та відповідача є доказами зловживанням довірою ОСОБА_11, права якого таким представництвом були порушені на користь ОСОБА_7

Рішення від 18 грудня 2012 р. є доказом, що пояснення ОСОБА_4О, на підставі яких рішенням від 7 грудня 2001 р. були встановлені права ОСОБА_7, є обманом та спотворенням рішення від 13 листопада 1944 р.

Ухвала від 28 липня 1961 р. була доказом прав ОСОБА_11, але заважала розгляду позову ОСОБА_7 за відсутністю заяви ОСОБА_9 та вимог до нього, тому ОСОБА_7 не могла бути стороною у справі про встановлення факту прийняття спадщини ОСОБА_8

Постановою президії обласного суду від 26 квітня 1996 р. справа про встановлення факту прийняття спадщини була направлена на перегляд, згідно цієї постанови позов ОСОБА_7 мав розглядатися у цій справі, а правовідносини підлягали зміні, що перешкоджало розгляду та задоволенню позову ОСОБА_7О, тому ця постанова зникла, а ОСОБА_4 здійснював тиск на суддю, що ухвала від 28 липня 1961 р. скасована як незаконна, тому справа про встановлення факту прийняття спадщини перегляду не підлягає.

Рішенням від 18 грудня 2012 р. встановлено, що постановою від 29 вересня 2000 р. скасовано рішення від 29 червня 1995 р, що звільняє від доказування, що у справі дійсно відсутня постанова президії Харківського обласного суду від 26 квітня 1996 р., згідно з якою позов ОСОБА_7 суд мав розглядатися у справі про встановлення факту прийняття спадщини, до неправосудного обмеження розгляду якої справою по позову ОСОБА_7 призвів тиск ОСОБА_4О, на суд завідомо неправдивими поясненнями, що ухвала від 28 липня 1961 р. скасована як незаконна та перегляду не підлягає.

ОСОБА_4 здійснював тиск на суд правами фронтовика ОСОБА_9., які не успадковуються, та його бажаннями, яких не існувало, оскільки після рішення від 13 листопада 1944 р. та до самої смерті у 1972 р. ОСОБА_9 до суду не звертався.

Позов ОСОБА_7 до ОСОБА_11 з вимогою визнати її права на домоволодіння, яке належало ОСОБА_8, на підставі її успадкування за ОСОБА_9, є вимогою, не передбаченою чинним законодавством.

У відповідності з цим ОСОБА_4 отримав права на спірне домоволодіння наданням суду завідомо неправдивих відомостей, неправдивість яких не була перевірена судом, без надання належних доказів, для приховування відсутності яких було сфальшовано позов ОСОБА_11В, при ухваленні рішення від 7 липня 1997 р. він надавав пояснення як представник позивачки та відповідача, що призвело до порушення прав ОСОБА_11 на користь ОСОБА_7 та є доказом зловживання довірою ОСОБА_11

Оскільки рішенням від 18 грудня 2012 р. були відхилені вимоги ОСОБА_4 про встановлення його прав на домоволодіння на підставі успадкування його матері ОСОБА_7 за ОСОБА_9, ухвалою від 20 травня 2014 р. провадження по його ідентичним вимогам закрито, ухвалою від 16 травня 2014 р. встановлено моє право на вимоги до ОСОБА_4 в окремому позові...».

Ухвалою від 30.05.2014р. суддя Жовтневого районного суду м.Харкова зазначив, що за змістом позовна заява не відповідає вимогам ст.119 ЦПК України, зазначивши ці вимоги і звернувши увагу заявника на те, що він, звертаючись з вимогами про захист порушених прав власності не вказав в чому саме полягає вказане порушення та яким способом, з урахуванням вимог ст.16 ЦК України, вказане право підлягає захисту.

Щодо невідповідності за формою і змістом вимогам ст.119 ЦПК України позовних вимог в частині звернення за захистом гідності та честі, суд також надав розширене розяснення тих вимог, які предявляються до цієї категорії справ, навівши в ухвалі з цього приводу розяснення Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009р.

Замість усунення допущених недоліків і подання позовної заяви у відповідності до вимог ст.ст.119,120 ЦПК України, ОСОБА_3 подав суду «Доповнення до позовної заяви....», в якій виклав зміст ст.ст.15,16 ЦК України і зазначив таке:

«З 2001 р я звертаюся до суду з вимогами, які не розглядалися рішенням від 7 грудня 2001 р, стосовно яких рішення не приймалося, що тричі було встановлено апеляційним судом з постановленням окремої ухвали щодо неправосудного затягування розгляду цих вимог та порушення висновків апеляційного суду, а отримую тільки відмови з посиланнями на це рішення, ухвалення яких у відокремлених провадженнях залишає за межами апеляційного та касаційного переглядів справу, у якій були порушені мої права на позов та рівність сторін.

У відповідності з цим мої вимоги про захист прав згідно ст. 16 ЦК України можуть бути захищені:

- визнанням судом моїх прав на позов та рівність сторін, порушених рішенням від 7 грудня 2001 р,;

- визнанням недійсним встановлення прав ОСОБА_4 на 1/3 домоволодіння, права на яку він отримав в порушення ст. 41 Конституції України та наданням суду завідомо неправдивих відомостей;

- припиненням дій, спрямованих на позбавлення його доступу до правосуддя з вимогами, які не розглядалися рішенням від 7 грудня 2001 р., тому відмови у їх розгляді посиланням на це рішення є неправосудними та здійсненими під тиском;

- відновленням становища, яке існувало до порушення судом рішення від 13 листопада 1944 р, після якого ідентичні вимоги ОСОБА_7 розгляду не підлягали, до порушення рішенням від 7 грудня 2001 р. постанови президії Харківського обласного суду від 29 вересня 2000 p., згідно з висновками якої ОСОБА_7 не могла отримати прав на домоволодіння, яке було спадщиною ОСОБА_8;

- зміною правовідносин згідно постанови президії Харківського обласного суду від 29 вересня 2000 р. та заявлених ним вимог до ОСОБА_4, який має нести відповідальність за обман ОСОБА_11 та надання суду завідомо неправдивих відомостей.;

Для забезпечення доказами його вимог та їх обґрунтування ним заявлені клопотання про витребування справ, без дослідження яких неможливо встановити, у чому полягає порушення його прав та порушення вимог законодавства при встановленні прав ОСОБА_4, залишення без дослідження яких по першій інстанції залишає за межами переглядів неправосудність відмов посиланням на справу по позову ОСОБА_7

Згідно Конституції України та цивільно-процесуального кодексу рівність сторін є загальновідомою, що звільняє від доказування неправосудність відмов посиланням на рішення від 7 грудня 2001 р, розгляд яким тільки позову ОСОБА_7 не перешкоджав розгляду позову Карпова В В., а встановлення цим рішенням прав померлих, які не могли приймати участі при встановленні їх прав, не перешкоджав розгляду вимог правонаступників, які сплатили свої позови держмитом, ці позови були прийняті до провадження, що встановлено ухвалою від 20 листопада 2009 p., заявлені у них вимоги були з інших підстав, з іншими обґрунтуваннями та доказами, залишення їх без розгляду призвело до встановлення прав ОСОБА_4 на 1/3 домоволодіння в порушення рішення від 13 листопада 1944 р., норм спадкового права, встановленого постановами президії Харківського обласного суду від 26 квітня 1996 р. та від 29 вересня 2000 р, а тому в порушення судом ст. 41 Конституції України.

Правовідносини, встановлені рішенням від 7 грудня 2001 р, відповідали справі, розпочатій у 1988 р. по позову ОСОБА_7, та не відповідали справі, яку суд мав переглянути після скасування рішення від 7 липня 1997 р., тому обґрунтуванням його вимог про порушення його прав на позов та рівність сторін є рішення від 18 грудня 2012 p., яким встановлено, що постановою від 29 вересня 2000 р. скасовано рішення від 29 червня 1995 p., яким дійсно розглядалася справа про встановлення прав на домоволодіння по позову ОСОБА_7, а постановою у 2000 р. було скасовано рішення від 7 грудня 1997 р, яким розглядалася справа про встановлення факту прийняття спадщини, у якій згідно постанови президії Харківського обласного суду від 26 квітня 1996 р. та ухвали про об'єднання проваджень суд мав переглядати справу по позову ОСОБА_7

Неправосудне обмеження рішенням від 7 грудня 2001 р. перегляду об'єднаної справи розглядом тільки позову ОСОБА_7 не перешкоджало розгляду ним не розглянутих позовів та вимог, тому те, що судді відмовляли у розгляді заяв про розгляд не розглянутих позовів вимогою нової сплати судового збору призводило до відкриття нових проваджень, у межах яких апеляційний суд не перевіряв неправосудність відмов посиланням на рішення від 7 грудня 2001 p., що призвело до залишення чинними рішень від 14 грудня 2007 р. та від 8 вересня 2011 р. без дослідження дійсних обставин справи, чинних рішень, постанов та ухвал апеляційного суду, згідно з якими відмови цими рішеннями посиланням на рішення від 7 грудня 2001 р. є неправосудним позбавленням його доступу до правосуддя з підстав, не передбачених чинним законодавством.

При ухваленні рішення від 18 грудня 2012 р, його зустрічний позов залишено без жодної процесуальної дії, яку я зміг би оскаржити, як були залишені без жодної процесуальної дії ті позови, які були ним подані до ухвалення рішення від 7 грудня 2001 p., що встановлено ухвалою від 20 листопада 2009 p.

Суддя, відмову якої у розгляді тих самих позовних вимог, постановлену після того, як апеляційним судом було двічі скасовано відмови посиланням на рішення від 7 грудня 2001 р, було скасовано ухвалою апеляційного суду від 7 вересня 2005 р. з направленням цього позову по суті, відмовила у відкритті провадження посиланням на рішення від 7 грудня 2001 р та ухвалу по його перегляду від 18 березня 2002 p., а апеляційний суд знову не перевірив завідому неправосудність такої відмови, оскільки справи, про витребування яких було заявлено, не були витребувані, а тому не були досліджені ні першою, ні апеляційною інстанціями, що призвело до відхилення касаційної скарги, в не розглянуті вимоги знову були залишені без розгляду, його права, порушені рішенням від 7 грудня 2001 p., знову не були відновлені та захищені.

Всі ухвали апеляційного суду щодо його прав на позов, неправосудності затягування розгляду моїх вимог та неправосудності порушення висновків апеляційного суду неодноразово надавалися суду у справах, про витребування яких заявлено, залишення яких без дослідження по першій інстанції призводить до відхилення апеляційних скарг без дослідження дійсних оисіавин справи та чинних висновків суду.

У провадження, відкритому по позову ОСОБА_4, у зустрічному позові мною були заявлені ті самі вимоги, які не розглядалися рішенням від 7 грудня 2001 р. та усіма подальшими рішеннями.

Вимоги його позову, залишеного без руху ухвалою від 30 травня 2014 р, є тим самими вимогами, які не розглядалися по першій інстанції рішенням від 7 грудня 2001 р, згідно діючих на той час вимог цивільно-процесуального законодавства не могли розглядатися як по першій інстанції ухвалою апеляційного суду від 18 березня 2002 р., не розглядалися рішеннями від 14 грудня 2007 p., від 8 вересня 2011 p., від 18 грудня 2012 p., ухваленими у тих справах, про витребування яких заявлено, неправосудні відмови у яких посиланням на рішення від 7 грудня 2001 р. обґрунтовує мої вимоги про захист процесуальних прав, порушення яких призвело до порушення моїх матеріальних прав.

З 2001 р. він звертається до суду про порушення судом чинного рішення від 13 листопада 1944 р. та постанов президії Харківського обласного суду від 29 вересня 2000 р. та від 26 квітня 1996 р., тому тепер, коли рішенням від 18 грудня 2012 р. досліджено чинне рішення від 13 листопада 1944 р., на підставі якого відмовлено ОСОБА_4О, це рішення звільняє від доказування, що при ухваленні рішення від 7 грудня 2001 р. ОСОБА_4 надав суду завідомо неправдиві пояснення, не перевірені судом.

У відповідності з цим ним заявлено про захист честі та гідності, оскільки неодноразові звернення ОСОБА_4 до прокуратури та суду зі звинуваченнями суддів у корумпованості, у вступі у зговір з шахраями і вимагателями, якими він визнає його та його довірену особу, є обґрунтуванням його вимог про захист від шкоди, завданої йому ОСОБА_4

Таким чином, становище, яке існувало до прийняття до розгляду та задоволення вимог ОСОБА_7 до ОСОБА_11В, які по строкам позовної давності та після рішення від 13 листопада 1944 р, не тільки задоволенню, а і розгляду не підлягали, а встановленням його прав на домоволодіння у цілому згідно норм спадкового права та встановленого судом суд захистить його честь та гідність від неправосудних звинувачень у шахрайстві та вимагательстві, та від звинувачень ОСОБА_4 фальшування його прав власності та корумпованості на його користь.».

Аналіз поданих позивачем заяв свідчить про недотримання ним вимог ст.119 ЦПК України і невиконання зазначених в ухвалі судді від 30.05.2014р. вимог про необхідність подання позовної заяви, яка б відповідала вказаним вимогам.

Дотримання належної форми та змісту є гарантією реалізації особою права на предявлення позову, а також гарантією дотримання засад змагальності і диспозитивності.

Оскільки позивач недоліки не усунув, суд першої інстанції у відповідності з вимогами ч.1ст.121 ЦПК України постановив ухвалу про визнання позовної заяви неподаною та повернення її позивачу.

Керуючись ст.ст. 303, 304, п.1 ч.2 ст.307, п.1 ст.312, ст.ст.313-315, 317, 319, 324 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 відхилити.

Ухвалу Жовтневого районного суду м. Харкова від 12 червня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, в касаційному порядку може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом двадцяти днів.

Головуючий

Судді: