У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2014 рокум. Київ
Колегія суддів судової палати у цивільних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого: Гончара В.П.,

суддів: Амеліна В.І., Карпенко С.О.,

Остапчука Д.О., Савченко В.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_4, ОСОБА_5, неповнолітньої ОСОБА_6, в інтересах якої діє ОСОБА_7, про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності і за зустрічним позовом ОСОБА_7 до неповнолітніх ОСОБА_8, ОСОБА_9, в інтересах яких діє ОСОБА_3, про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та визнання права власності за касаційними скаргами ОСОБА_3 та ОСОБА_10, яка діє в інтересах ОСОБА_3, на рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2014 року та додаткове рішення апеляційного суду Донецької області від 16 червня 2014 року,

в с т а н о в и л а :

У січні 2012 року ОСОБА_3 звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що з липня 1996 року по вересень 2011 року проживала з ОСОБА_11 однією сім'єю без реєстрації шлюбу. В період спільного проживання, а саме 15 травня 1998 року, вони уклали договір пайового будівництва квартири АДРЕСА_1 та придбали два паркувальні місця НОМЕР_1, НОМЕР_2 за цією ж адресою. Крім того, за договором купівлі-продажу від 26 травня 1998 року придбали будинок АДРЕСА_2. ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_11 помер. Оскільки відповідачі як спадкоємці ОСОБА_11 не визнають її право власності на частину нерухомості, просила встановити факт її проживання з ОСОБА_11 однією сім`єю без реєстрації шлюбу з липня 1996 року по вересень 2011 року та визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, паркувальне місце НОМЕР_1 за цією ж адресою та на Ѕ частину домоволодіння АДРЕСА_2 як на майно, що придбане внаслідок спільної праці.

У липні 2012 року ОСОБА_7 звернулася до суду із зустрічним позовом, посилаючись на те, що у період з 1994 року по 1999 рік спільно проживала з ОСОБА_11 у м. Електросталь Московської області Російської Федерації. Оскільки ОСОБА_11 мав бізнес у м. Дніпропетровську, вони придбали квартиру АДРЕСА_1 і два паркувальні місця у вказаному будинку, а також домоволодіння АДРЕСА_2. З огляду на зазначене, просила встановити факт її спільного проживання з ОСОБА_11 однією сім`єю з 20 листопада 1996 року по 31 грудня 2000 року та визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1, паркувальне місце НОМЕР_1 за тією ж адресою і Ѕ частину домоволодіння АДРЕСА_2.

Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2014 року позов ОСОБА_3 задоволено.

Встановлено факт проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу з липня 1996 року по ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_3 та ОСОБА_11, ІНФОРМАЦІЯ_1, який помер ІНФОРМАЦІЯ_4.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину квартири АДРЕСА_1.

Визнано за ОСОБА_3 право власності на паркувальне місце НОМЕР_1 по АДРЕСА_1 і на Ѕ частину домоволодіння АДРЕСА_2.

У задоволенні зустрічного позову ОСОБА_7 відмовлено.

Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2014 року рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 березня 2014 року в частині задоволення позову ОСОБА_3 скасовано та ухвалено в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову відмовлено.

У іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Додатковим рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2014 року вирішено питання щодо розподілу судових витрат.

У касаційних скаргах заявники просять скасувати рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2014 року і додаткове рішення цього суду від 16 червня 2014 року та направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, мотивуючи свої вимоги порушенням судом апеляційної інстанції норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Доводів щодо незаконності рішення в частині вирішення зустрічного позову касаційні скарги не містять.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційних скарг, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що касаційні скарги підлягають задоволенню.

Судами встановлено, що ОСОБА_3 та ОСОБА_11 з липня 1996 року по вересень 2011 року проживали однією сім'єю.

15 травня 1998 року ОСОБА_11 уклав договір пайового будівництва квартири АДРЕСА_1, а також договір пайового будівництва парувального місця НОМЕР_2 за цією ж адресою.

Відповідно до договору купівлі-продажу від 26 травня 1998 року ОСОБА_11 придбав будинок АДРЕСА_2, а 12 листопада 2003 року за договором купівлі-продажу - парувальне місце НОМЕР_1 по АДРЕСА_1.

У ОСОБА_11 та ОСОБА_3 народилось двоє дітей: ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_2, та ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_3.

ІНФОРМАЦІЯ_4 ОСОБА_11 помер.

Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив із доведеності факту проживання ОСОБА_3 на ОСОБА_11 як чоловіка та жінки однією сім'єю без реєстрації шлюбу з липня 1996 року по вересень 2011 року і відповідно до приписів ст. 74 СК України визнав за ОСОБА_3 право власності на Ѕ частину майна, набутого протягом цього періоду.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_3 та ухвалюючи в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні позову, суд апеляційної інстанції, застосувавши ст. 22 КпШС України, виходив з того, що вимоги щодо набуття права власності на частину майна з підстав встановлення факту спільного проживання стосуються періоду, який починається з липня 1996 року, а діючий на той час КпШС України такої норми не містив, тому правових підстав для задоволення позову ОСОБА_3 не було.

Проте з такими висновками суду апеляційної інстанції повністю погодитись не можна, виходячи з наступного.

Стаття 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим.

Згідно з вимогами ст. 214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.

Обґрунтовуючи набуття права власності на частину майна, ОСОБА_3 посилалась на те, що спірне майно придбано за час спільного проживання з ОСОБА_11 за кошти, отримані від їх спільної праці.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в пункті 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року № 16 «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України» (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин), спори про поділ майна осіб, які живуть однією сім'єю, але не перебувають у зареєстрованому шлюбі, мають вирішуватись згідно з пунктом 1 статті 17 Закону України «Про власність», відповідних норм ЦК Української РСР та з урахуванням пункту 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Правила статей 22, 28, 29 КпШС України в цих випадках не застосовуються.

Так, згідно із частиною першою статті 17 Закону України «Про власність», який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 25 грудня 2013 року, майно, набуте до 1 січня 2014 року під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому між собою, є об'єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними.

Відповідно до статей 128, частини третьої статті 240 ЦК УРСР 1963 року, який був чинним до 1 січня 2004 року, визначалось, що право власності в набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором.

За таких обставин касаційна інстанція дійшла висновку, що застосування судом апеляційної інстанції при вирішенні первісного позову ст. 22 КпШС України є помилковим і таким, що не відповідає визначеному ОСОБА_3 обґрунтуванню.

Згідно з ч. 2 ст. 324 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального чи порушення норм процесуального права.

Отже, суд апеляційної інстанції, в порушення вимог ст. ст. 212-215, 316 ЦПК України, на зазначені положення закону та обґрунтування первісного позову уваги не звернув, не встановивши обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, і не застосувавши до спірних правовідносин закон, який підлягав застосуванню, дійшов передчасного висновку про відмову у задоволенні первісного позову.

Так як додатковим рішенням вирішено питання щодо розподілу судових витрат у зв'язку із відмовою у задоволенні первісного позову, додаткове рішення апеляційної інстанції також підлягає скасуванню.

Ураховуючи викладене, рішення суду апеляційної інстанції і додаткове рішення цього суду на підставі ст. 338 ЦПК України підлягають скасуванню з передачею справи на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Керуючись ст. ст. 336, 338, 345 ЦПК України, колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ

у х в а л и л а:

Касаційні скарги ОСОБА_3 та ОСОБА_10, яка діє в інтересах ОСОБА_3, задовольнити.

Рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 травня 2014 року та додаткове рішення цього суду від 16 червня 2014 року скасувати, справу направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий В.П.Гончар
Судді: В.І.Амелін С.О.Карпенко Д.О.Остапчук В.О.Савченко