АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
Провадження № 22ц/790/8010/14 Головуючий 1 інст.: Ніколаєнко І.В.
Справа № 640/5806/14-ц Доповідач: Хорошевський О.М.
Категорія: договірні
УХВАЛА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

02 грудня 2014 року судова колегія судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Харківської області в складі:

головуючого, судді - Хорошевського О.М.,

суддів: Пшенічної Л.В., Івах А.П.

за участю секретаря - Бабак О.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Харкові цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 ОСОБА_2

на рішення Київського районного суду м. Харкова від 15 жовтня 2014 року по справі за позовом ОСОБА_1 до закритого акціонерного товариства ОТП Банк відділення Павлівське про визнання кредитного договору недійсним,-

встановила:

У квітні 2014 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом у якому просив визнати недійсним кредитний договір №СL-701/105/2008 від 19.02.2008 року.

В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 19 лютого 2008 року ним було укладено зазначений кредитний договір з ЗАТ ОТП Банк від імені якого на підставі довіреності діяв ОСОБА_3.

Зазначив, що оспорюваний договір не відповідає вимогам закону, а саме: договір від імені банку підписано фізичною особою, яка не має відношення до ЗАТ ОТП Банк; договір скріплено печаткою ТОВ ТЕХНО АРТ, а не банку; мета договору не досягнута, він не став власником автомобіля MITSUBISHI OUTLANDER; оспорюваний договір не був спрямований на реальне настання правових наслідків.

Вважаючи, що його права як споживача порушено, ОСОБА_1 посилався на ст.1 Закону України Про захист прав споживачівякою визначено, що споживачем є фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб.

Оскільки він не набув право власності на автомобіль просив позов задовольнити з підстав передбачених ч.6 ст.19 цього Закону.

Рішенням Київського районного суду міста Харкова від 15 жовтня 2014 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Скарга містить посилання на ті обставини, які викладені у позовній заяві.

Крім того, у скарзі зазначено, що судом неправильно застосовано норми матеріального права. У порушення п.2 ч.2 ст.207 ЦК України оспорюваний договір не скріплено печаткою банку. У порушення ч.2 ст.238 ЦК України банк передав право здійснювати ліцензійний вид діяльності ТОВ Техно-Арт. За змістом ст.239 ЦК України договір укладений повіреним має містити печатку довірителя.

Суд не залучив до участі у справі як третю особу ТОВ Техно Арт, хоча позивач заявляв клопотання про це.

Суд не врахував, що кредит погашався ОСОБА_4, яка і набула право власності на автомобіль, а не позивачем.

Суд не перевірив надання банком позичальнику у письмовій формі інформації про умови кредитування.

Висновки суду про те, що позивачем недоведена нечесна конкуренція банку спростовуються фактом укладення договору застави транспортного засобу з іншою особою, хоча оскаржуваний договір містить посилання на договір купівлі-продажу №0802-15009 від 15.02.2009 року, укладений між позичальником та продавцем, тобто позивача ввели в оману.

Апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції надав оцінку доводам позивача і дійшов наступного.

06.08.2004 року АКБ Райффайзенбанк України (правонаступником якого є відповідач по справі) уклав з ТОВ ТЕХНО-АРТ договір доручення №ЕС-43/04 за яким банк доручив ТОВ ТЕХНО-АРТ на умовах, викладених у договорі, укладати кредитні договори з позичальниками.

09.01.2008 року ТОВ ТЕХНО-АРТ, діючи на підставі зазначеного договору доручення та дозволів ЗАТ ОТП Банк, уповноважено ряд осіб, у тому числі і ОСОБА_3 вчиняти від імені банку ряд юридичних дій, між іншим і підписувати кредитні договори, договори застави автомобілів та інше, для чого надано їм право розписуватись та ставити печатку ТОВ ТЕХНО-АРТ за ЗАТ ОТП Банк.

Зазначені дії не суперечать вимогам закону.

Банківська ліцензія при цьому повіреному не передавалась.

Усі істотні умови отримання кредиту викладені у договорі з яким позивач ознайомлений і який він підписав.

Доказів того, що відповідачем здійснювалась нечесна підприємницька практика, та що відповідачем введено позивача у оману не надано.

Погоджуючись з такими висновками суду першої інстанції судова колегія виходить з того, що підписання ОСОБА_3 оспорюваного договору і скріплення його печаткою ТОВ ТЕХНО-АРТ здійснено у відповідності до умов договору доручення №ЕС-43/04 від 06.08.2004 року та довіреністю у порядку передоручення, посвідченої 09.01.2008 року, зареєстрованою в реєстрі за №98 (а.с. 64-67, 69-70).

За умовами кредитного договору №CL-701/105/2008 від 19.02.2008 року цільове призначення кредиту - на купівлю автомобіля марки MITSUBISHI OUTLANDER. Позивач не заперечував, що за рахунок кредитних коштів, отриманих за оспорюваним договором було придбано саме такий автомобіль.

Посилань на те, що кредитні кошти надаються для придбання автомобіля саме у власність позивача договір не містить.

Доводи позивача про те, що всупереч ст. 1 Закону України Про захист прав споживачів право власності на автомобіль набула інша особа не можуть бути взяті до уваги, оскільки згадана норма визначає коло осіб, які укладають договори не повязані із здійсненням підприємницької діяльності.

З пояснень представника позивача наданих у суді апеляційної інстанції вбачається, що ОСОБА_1 та ОСОБА_4 є колишнім подружжям. Оспорюваний договір укладався під час шлюбу між ними. У подружжя існувала домовленість про те, що автомобіль буде придбаний для дружини, яка і буде сплачувати кредит.

Після розірвання шлюбу ОСОБА_4 відмовилась сплачувати банку, тому позивач і звернувся до суду.

З цих пояснень вбачається, що спір виник між колишнім подружжям щодо сплати за зобовязаннями, які виникли перед банком на підставі кредитного договору.

Крім того, позивачем не було надано договір купівлі-продажу автомобіля. За таких обставин суд був позбавлений можливості перевірити чи містить цей договір умови, передбачені ст.636 ЦК України.

Ознак нечесної підприємницької практики встановлено не було.

Оскільки доводи апеляційної скарги висновків суду не спростовують, судова колегія з урахуванням вимог ч.1 ст.308 ЦПК України не вбачає підстав для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 303, 304, 307 ч.1 п.1, 308 ч.1, 315, 317, 319 ЦПК України судова колегія

ухвалила:

Апеляційну скаргу відхилити.

Рішення Київського районного суду міста Харкова від 15 жовтня 2014 року залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючи

Судді: